Справа №486/253/17 25.09.2017 25.09.2017 25.09.2017
Справа №486/253/17 Головуючий першої інстанції Савін О.І.
Провадження №22-ц/784/1626/17 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Рішення

Іменем України

25 вересня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

за участі: представника відповідача ОСОБА_2,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства електричних мереж приватного акціонерного товариства «Атомсервіс» рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 12 червня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Дочірнього підприємства електричних мереж приватного акціонерного товариства «Атомсервіс» про визнання дій неправомірними та відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ОСОБА_3 предявив вищевказаний позов до Дочірнього підприємства електричних мереж приватного акціонерного товариства «Атомсервіс» (далі ДПЕМ ПрАТ «Атомсервіс») про визнання дій неправомірними та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач ОСОБА_3 разом з дружиною зареєстрований та проживає в квартирі №7, що у будинку №17 по вулиці Набережна Енергетиків у місті Южноукраїнськ Миколаївської області, та є споживачем електричної енергії, яку за зазначеною адресою постачало ДПЕМ ПрАТ «Атомсервіс» відповідно до договору №726 про користування електричною енергією від 10 жовтня 2013 року.

Позивач є інвалідом 2 групи та до 01 травня 2016 року користувався правом на отримання пільги з оплати електричної енергії, встановленої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

В січні 2017 року він отримав рахунок за електроенергію №1042121 від 05 січня 2017 року на суму 662 грн. 23 коп., а у лютому №1055207 від 03 лютого 2017 року на суму 856 грн. 37 коп. При цьому, протягом попередніх шести місяців, з липня 2016 року, жодних рахунків або повідомлень про наявність заборгованості по оплаті за електричну енергію він не отримував.

Звернувшись до Управління праці та соціального захисту населення міста Южноукраїнська, йому стало відомо, що пільгу з оплати електричної енергії, якою він користувався як інвалід війни другої групи відмінено, та призначено субсидію. При цьому, жодної заяви або письмової згоди на це позивач не давав, жодних повідомлень про зміну порядку оплати за електроенергію від відповідача не отримував.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив визнати дії ДПЕМ ПрАТ «Атомсервіс» щодо не нарахування йому пільги як інваліду війни другої групи та призначення субсидії за оплату електричної енергії, у звязку із чим в нього виникла заборгованість у розмірі 856 грн. 37 коп., неправомірними.

Крім того, на думку позивача, своїми неправомірними діями відповідач спричинив йому моральних страждань та переживань, порушив душевну рівновагу, внаслідок чого позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 3 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Представники відповідача проти задоволення позову заперечували. Зазначали, що ДПЕМ ПрАТ «Атомсервіс» самостійно не призначає субсидії і не припиняє нарахування пільг, а здійснює це за даними, які надає Управління соціального захисту населення, охорони здоровя та праці Южноукраїнської міської ради Миколаївської області. Пояснювали, що з червня по грудень 2016 року Управління соціального захисту населення, охорони здоровя та праці Южноукраїнської міської ради Миколаївської області надавало відповідачу довідки про суму нарахованих субсидій, в яких було зазначено, що споживачу електричної енергії ОСОБА_4, особовий рахунок №207017007, адреса проживання ІНФОРМАЦІЯ_1, нараховувалась субсидія. В дійсності, вказаний особовий рахунок був присвоєний адресі: АДРЕСА_1. За такого, оскільки за одним особовим рахунком нараховувалась і субсидія ОСОБА_4, і пільга як інваліду війни 2 групи ОСОБА_3, то, на виконання вимог Управління соціального захисту населення, охорони здоровя та праці Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, відповідач припинив нарахування пільги позивачу та здійснив перерахунок за нараховані пільги. В подальшому, за заявою позивача, за його адресою встановлено другий лічильник, та фактично розділено облік електричної енергії яку споживають за однією адресою ОСОБА_3Б та ОСОБА_4, і позивачу знову почали нараховувати пільги, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 12 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано дії ДПЕМ ПрАТ «Атомсервіс», щодо не нарахування ОСОБА_3 пільги як інваліду війни 2 групи та призначення субсидії на електричну енергію, у звязку з якою у нього виник борг в сумі 856 грн. 37 коп., неправомірними. Стягнуто з ДПЕМ ПрАТ «Атомсервіс» на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 500 грн. Стягнуто з ДПЕМ ПрАТ «Атомсервіс» на користь держави в рахунок відшкодування судового збору 320 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ДПЕМ ПрАТ «Атомсервіс», посилаючись на порушення міським судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Дослідивши матеріали справи, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам судове рішення не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем неправомірно порушено право позивача, передбачене Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щодо 100 % пільги на електропостачання, у звязку з чим у нього виник борг в сумі 856 грн. 37 коп. При цьому, враховуючи характер порушення прав позивача, який зазнав сильних душевних страждань у звязку з протиправною поведінкою відповідача, а також вимоги розумності та справедливості, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди й стягнув її в розмірі 1 500 грн. з ДПЕМ ПрАТ «Атомсервіс» на користь ОСОБА_3

Колегія суддів не погоджується із такими висновками районного суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

У ст.46 Конституції України передбачено право громадянина на соціальний захист, якому кореспондується обовязок держави щодо його фактичного забезпечення, зокрема, за рахунок коштів Державного бюджету України.

Фінансування вказаних пільг здійснюється з Державного бюджету України через управління праці та соціального захисту населення районних адміністрацій відповідно до Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2002 року за №256.

Законодавчим актом, який визначає правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, є Закон України від 05 жовтня 2000 року №2017-ІІІ «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» (далі - Закон).

Цим Законом визначено, що державні соціальні гарантії - це встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій та нормативи витрат (фінансування) - показники поточних і капітальних витрат з бюджетів усіх рівнів на забезпечення задоволення потреб на рівні, не нижчому від державних соціальних стандартів і нормативів (ст.1 цього Закону).

Статтею 9 зазначеного Закону передбачено, зокрема, встановлення державою нормативів користування житлово-комунальними послугами, щодо оплати яких держава надає пільги.

Згідно зі ст.5 цього Закону державні соціальні стандарти і нормативи формуються, встановлюються та затверджуються у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за участю та погодженням з іншими сторонами соціального партнерства, якщо інше не передбачено Конституцією України та законами України.

Таким чином, нормами чинного законодавства України передбачено право Кабінету Міністрів України формувати, встановлювати та затверджувати державні соціальні стандарти і нормативи користування послугами, на які надаються пільги та субсидії.

Кабінетом Міністрів України з метою забезпечення державних соціальних гарантій у сфері житлово-комунального обслуговування, приведення існуючих норм споживання житлово-комунальних послуг до їх фактичного обсягу споживання, дотримання принципу соціальної справедливості під час надання пільг і субсидій, відповідно до ст.ст.5 і 9 Закону видано постанову Кабінету Міністрів України від 06 серпня 2014 року №409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунальних послуг» (далі - Постанова Кабінету Міністрів України №409).

Цією постановою встановлені єдині для всієї України соціальні нормативи користування послугами, на які надаються пільги та субсидії.

Відповідно до ст. 9 вказаного Закону державні соціальні нормативи у сфері житлово-комунального обслуговування встановлюються з метою визначення державних гарантій щодо надання житлово-комунальних послуг та розмірів плати за житло і житлово-комунальні послуги, які забезпечують реалізацію конституційного права громадянина на житло.

До їх числа відносяться: гранична норма оплати послуг з утримання житла, житлово-комунальних послуг залежно від отримуваного доходу; соціальна норма житла та нормативи користування житлово-комунальними послугами, щодо оплати яких держава надає пільги та встановлює субсидії малозабезпеченим громадянам; показники якості надання житлово-комунальних послуг.

Статтею 2 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року (із змінами та доповненнями) встановлено, що законодавство України про статус ветеранів війни та їх соціальні гарантії складається з цього Закону та інших актів законодавства України, до якого належать й вищевказані постанови Кабінету Міністрів України № 256, 409, в яких розмір пільг за користування комунальними послугами визначається виходячи з наявних соціально-економічних можливостей держави і фінансових можливостей бюджету.

Вказане підтверджується також висновками Конституційного Суду України, викладеними в рішеннях від 25 січня 2012 року №3-рп/2012, 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, 08 жовтня 2008 року №20-рп/2008, і узгоджується з функціями Кабінету Міністрів України, визначеними у ст.116 Конституції України.

Так, Конституційний Суд України в рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 зазначив, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

З урахуванням такого елемента принципу верховенства права, як пропорційності (розмірності), Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов'язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_3 зареєстрований та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 та є споживачем послуг з електропостачання, які надає відповідач - ДПЕМ ПрАТ «Атомсервіс».

Відповідно до договору за №726 про користування електричною енергією на ім'я ОСОБА_3 було відкрито особовий рахунок №207017007 у звязку зі споживанням електричної енергії за вказаною адресою (4,5-6,18).

Позивач є інвалідом 2 групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни (а.с.17).

Так, відповідно до п.5 ч.1 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» інвалідам війни та прирівняним до них особам надаються пільги, у тому числі 100-процентна знижка плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами) та скрапленим балонним газом для побутових потреб в межах середніх норм споживання.

Установлено, що пільга з оплати за користування послугами з електропостачання позивачу надавалась. Зокрема, з 01 січня 2016 року по 30 квітня 2016 року позивач користувався такою пільгою. З 01 травня 2016 року по 31 грудня 2016 року зазначена пільга позивачу не нараховувалась у звязку з тим, що за адресою, за якою проживає ОСОБА_3 була призначена субсидія (а.с.16).

18 жовтня 2016 року №1.21/1210 на адресу Управління соціального захисту населення, охорони здоровя та праці Южноукраїнської міської ради ДПЕМ ПрАТ «Атомсервіс» направило список громадян, які мають пільги по оплаті спожитої електричної енергії відповідно до чинного законодавства України і яким одночасно вищезазначеним управлінням призначенні субсидії, для прийняття відповідного рішення. Відповідно до цього переліку, на особовий рахунок №207017007 ОСОБА_3 з травня 2016 нараховується пільга та субсидія (а.с.46-48).

Згідно відповіді Управління соціального захисту населення, охорони здоровя та праці Южноукраїнської міської ради від 15 листопада 2016 року №7370/07-01-10, ДПЕМ ПрАТ «Атомсервіс» повідомлено про необхідність уважного опрацювання списків осіб, які отримують субсидію та пільгу одночасно для призупинення пільг та здійснення перерахунків за нараховані пільги з врахуванням положень п.4 Положення про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житво-комунальних послуг, придбанням скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 року №848 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 1997 року №1050), яким передбачено, що у разі призначення субсидії пільги з оплати житлово-комунальних послуг та придбання твердого палива і скрапленого газу особам, які зареєстровані (фактично проживають) у житловому приміщенні (будинку), у період її отримання не нараховуються (а.с.44-45).

З 01 січня 2017 року облік електричної енергії в квартирі позивача був розділений між двома мешканцями квартири та починаючи з 01 січня 2017 року позивачу знову нараховується пільга з оплати електричної енергії як інваліду 2 групи (а.с.16).

Звертаючись до суду із позовом та оскаржуючи дії відповідача позивач фактично оскаржував дії органу, який призначає та контролює призначення субсидій.

Втім, призначення субсидій та контроль за їх цільовим використанням здійснюється структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві і Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх створення) рад (п.3 Положення про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житво-комунальних послуг, придбанням скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 року №848 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 1997 року №1050).

Відповідно до ст.26 ЦПК України особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи та їх представники.

Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, тобто особи, матеріально-правовий спір між якими є предметом вирішення в цивільному судочинстві.

При цьому, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову (ст.ст.27, 31 ЦПК України).

Разом з тим вищевказаний орган не є стороною у справі, і відповідно не є суб'єктом матеріально-правових відносин, не користується правами сторін і не несе їх обов'язки, а тому, суд не може ухвалити рішення по суті справи проти органу (установи), який не залучений в установленому порядку до справи.

Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також, ухвалюючи рішення, судом першої інстанції помилково не враховано, що відповідач не є тим органом, який призначає та припиняє нарахування пільг та субсидій, а лише здійснює це за даними, які, у даному випадку, надає Управління соціального захисту населення, охорони здоровя та праці Южноукраїнської міської ради Миколаївської області.

Отже, з огляду на зазначені вимоги закону та встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

Оскільки, суд першої інстанції був іншої думки і задовольнив позовні вимоги, то зазначений висновок слід привести в дію рішенням апеляційної інстанції.

Не підлягають задоволенню і решта вимог позивача, оскільки вони похідні від вимоги про визнання дій неправомірними і наслідують його процесуальну долю.

За такого, оскільки при вирішенні спору районний суд у порушення ст.ст.213-214 ЦПК України на вищевказане уваги не звернув, не врахував, що відповідно до ст.ст.15-16 ЦК України суд захищає лише порушене право особи у спосіб, встановлений законом, тому в силу ч.1 ст.309 ЦПК України вказане є підставою для скасування ухваленого у справі рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства електричних мереж приватного акціонерного товариства «Атомсервіс» задовольнити.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 12 червня 2017 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до Дочірнього підприємства електричних мереж приватного акціонерного товариства «Атомсервіс» про визнання дій неправомірними та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

ОСОБА_5