Провадження №2/521/1845/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді - Плавича І.В.,

при секретарі - Дукіній Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, за самостійним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання додаткової угоди недійсною, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, за самостійним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання додаткової угоди недійсною.

В обґрунтування позову сторона первісного позивача ОСОБА_1 вказує, що 15 вересня 2014 року між ОСОБА_1 - з однієї сторони, та ОСОБА_2 - з іншої сторони, був укладений договір позики грошей, згідно з умовами якого ОСОБА_1 надав позичальнику ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 3000000,00 гривень строком до 15 вересня 2019 року, а останній в свою чергу - зобов'язується повернути позику в строки та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання було забезпечено іпотекою, про що 15 вересня 2014 року сторонами укладено окремий договір.

10 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 - з однієї сторони, та ОСОБА_2 - з іншої сторони, була укладена додаткова угода до договору позики грошей від 15 вересня 2014 року, згідно якої сторони погодили графік та додаткові умови повернення позики, а також погодили штрафні санкції за невиконання зобов'язання.

Як зазначає сторона ОСОБА_1, не зважаючи на взяті на себе зобов'язання, ОСОБА_2 в порушення умов укладених договору та додаткової угоди не виконує взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

В процесі розгляду справи, заперечуючи проти заявлених ОСОБА_1 вимог, із самостійним позовом до суду звернулась ОСОБА_3 В обґрунтування позову сторона посилалась на ті обставини, що ОСОБА_3 є дружиною ОСОБА_2 та з червня 2016 року вирішується спір про розірвання шлюбу між особами та поділ спільного майна в судовому порядку. Іпотечне майно, стягнення на яке просить звернути первісний позивач ОСОБА_1 в даному процесі, ОСОБА_3 вважає спільним майном подружжя, у зв'язку з чим звернулась з даним позовом в суду, в якому просила визнати недійсною додаткову угоду від 10 жовтня 2014 року, укладену між ОСОБА_1 - з однієї сторони, та ОСОБА_2 - з іншої сторони.

ОСОБА_1 у відкрите судове засідання не з'явився, повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, але від представника особи надходила заява про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ЦПК України. У зв'язку з неявкою сторони позивача та неможливістю визначення обсягу позовних вимог, на розгляді яких наполягає ОСОБА_1, з метою забезпечення всебічного розгляду справи, - суд вбачає доцільним розглянути по суті всі позовні вимоги сторони про стягнення з ОСОБА_2 суми заборгованості за договором позики з урахуванням штрафних санкцій в загальному розмірі 20890000,00 гривень та звернення стягнення на предмет іпотеки - нежитлові будівлі спеціалізованої станції технічного обслуговування легкових автомобілів на чотири пости, загальною площею 1167,5кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1, що знаходиться у власності ОСОБА_2

ОСОБА_2 у відкрите судове засідання не з'явився, повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, але представник особи брав участь у засіданнях по справі, не заперечував проти задоволення вимог ОСОБА_1

ОСОБА_3 у відкрите судове засідання з'явилась, заявлені вимоги підтримала, заперечувала проти вимог ОСОБА_1

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, належну правову оцінку, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених позовів - виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом було встановлено, що 15 вересня 2014 року між ОСОБА_1 - з однієї сторони, та ОСОБА_2 - з іншої сторони, був укладений договір позики грошей, згідно з умовами якого ОСОБА_1 надав позичальнику ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 3000000,00 гривень строком до 15 вересня 2019 року, а останній в свою чергу - зобов'язується повернути позику в строки та в порядку, що встановлені договором.

На забезпечення виконання основного зобов'язання 15 вересня 2014 року між ОСОБА_1 - з однієї сторони, та ОСОБА_2 - з іншої сторони, був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., під реєстровим №1297, за яким ОСОБА_2 передав в іпотеку ОСОБА_1 нежитлові будівлі спеціалізованої станції технічного обслуговування легкових автомобілів на чотири пости, загальною площею 1167,5кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1, що знаходиться у власності ОСОБА_2

10 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 - з однієї сторони, та ОСОБА_2 - з іншої сторони, була укладена додаткова угода до договору позики грошей від 15 вересня 2014 року, згідно якої сторони погодили графік та додаткові умови повернення позики, а також погодили штрафні санкції за невиконання зобов'язання.

Проте як свідчив ОСОБА_1, в порушення умов вимог кредитного договору, відповідач ОСОБА_2 умови договору не виконує, позику не повертає.

Надаючи виниклим між сторонами по справі належну правову оцінку, судом зазначається, що згідно ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При цьому, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 1046 ч.1 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

З урахуванням даних норм закону та на підставі встановлених фактів по справі суд дійшов висновку, що між сторонами виникли позикові правовідносини, що підтверджується змістом укладених договорів. Однак відповідач ОСОБА_2 не виконує відповідного грошового зобов'язання.

Згідно положень ст. 1049 ч.ч.1,3 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вказує ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ч.1 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

В силу ст. 536 ч.ч.1,2 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Як наводить ст. 612 ч.1 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч.1 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що позичальник ОСОБА_2 прострочив виконання зобов'язання з повернення суми кредиту та процентів за правочином.

Згідно ст. 625 ч.ч.1,2 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як наводить ст. 534 ч.1 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Тобто, зважаючи на таку регламентацію виниклих між сторонами по справі правовідносин в виходячи із умов кредитного договору, суд зазначає наступне.

Заявляючи та обґрунтовуючи позовні вимоги, сторона позивача виходить з розрахунку заборгованості станом на 01 червня 2017 року, за яким загальна сума боргу ОСОБА_2 становить 20890000,00 гривень, з яких: основний борг - 3000000,00 гривень, пеня - 15490000,00 гривень, штраф - 2400000,00 гривень.

В силу ст. 589 ч.ч.1,2 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Разом з тим, як регламентує ст. 590 ч.ч.1,2 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Як передбачає ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. У разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності іпотекодавця або визнання його банкрутом або при ліквідації юридичної особи - іпотекодавця іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов'язання, якщо іпотекодержатель і правонаступник іпотекодавця не досягнуть згоди про інше. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

В силу ст. 39 ч.1 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Однак згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №87955521 від 24 травня 2017 року, нежитлові будівлі спеціалізованої станції технічного обслуговування легкових автомобілів на чотири пости, загальною площею 1167,5кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1, - належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Тобто на даний час питання виконання грошового зобов'язання та задоволення вимог кредитора ОСОБА_1 за рахунок предмета іпотеки вирішено в позасудовому порядку, майнові права від боржника ОСОБА_2 перейшли до кредитора ОСОБА_2 Тому, у зв'язку із фактичною відсутністю предмета спору, суд відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_1

Перевіряючи обґрунтованість самостійного позову ОСОБА_3, суд звернув увагу на наступне. Обґрунтовуючи вимогу про визнання додаткової угоди від 10 жовтня 2014 року до договору позики грошей від 15 вересня 2014 року, ОСОБА_3 посилалась на ті обставини, що вона укладена на вкрай невигідних умовах зокрема для ОСОБА_2

Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, який полягає у вільності сторін в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Виходячи з сутності правочину, сторонами було більш детально регламентовано порядок повернення позики за основним договором від 15 вересня 2014 року та погоджено відповідальність за порушення зобов'язання.

Суд не може погодитись із посиланнями ОСОБА_3, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було дотримано встановленої форми угоди. Так, основний договір укладався в письмовій формі, нотаріально не посвідчувався.

Як свідчать матеріали справи, укладення договору позики з боку ОСОБА_2 здійснювалось за згодою ОСОБА_3, про що свідчить відповідна заява ОСОБА_3 від 15 вересня 2014 року, посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., реєстровий №1295, та відповідає вимогам ст. 65 СК України.

Як встановлює ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи зокрема щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав і інтересів. При цьому предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Як регламентує процесуальний закон, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог та не вправі на власний розсуд виходити за рамки цих вимог чи змінювати осіб, до яких такі вимоги заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Проте як чітко зобов'язує ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В процесі розгляду даної цивільної справи, суд не встановив передбачених законом підстав для задоволення заявлених сторонами вимог, у зв'язку з чим доходить висновку про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та самостійного позову ОСОБА_3

Відтак, стягнення понесених та документально підтверджених судових витрат сторін присудженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 79, 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовити.

В задоволенні самостійного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання додаткової угоди недійсною - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: