Справа № 300/228/16-ц
У Х В А Л А

02 жовтня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ФАЗИКОШ Г.В., КУШТАНА Б.П.

при секретарі ТЕРПАЙ С.М.

за участю сторін розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Лазівської сільської ради Воловецького району Закарпатської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 районне управління юстиції в особі сектору державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Воловецького РУЮ, ОСОБА_2 державна нотаріальна контора та Державне виробниче підприємство технічної інвентаризації по Воловецькому району, про визнання права власності на будинок, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Воловецького районного суду від 5 квітня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

10.03.2016 ОСОБА_1 звернулася до суду із указаним позовом до Лазівської сільської ради Воловецького району і мотивувала таким. Батьки позивача ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у 1954 році збудували житловий будинок, який на даний час має адресу: Воловецький район, с. Лази, вул. Романівська, 197. ОСОБА_4 помер 24.11.1999, він залишив заповіт від 20.10.1999, яким усе своє майно заповів позивачу. Мати позивача ОСОБА_5 прийняла спадщину за своїм покійним чоловіком і також 03.03.2006 склала заповіт на імя доньки, тобто позивача. 14.05.2006 ОСОБА_5 померла.

За свого життя батьки позивача не оформили своє право власності на вказане нерухоме майно і не одержали правовстановлюючих документів на нього, внаслідок чого позивач як спадкоємець, на користь якого спадкодавці розпоряджалися майном, не має можливості оформити свідоцтво про право на спадщину, не може зареєструвати право власності та, відповідно, не може здійснювати це право.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив визнати за ним право власності на житловий будинок і належні до нього господарські будівлі та споруди, розташовані по вул. Романівській, 197 в с. Лази Воловецького району Закарпатської області та зобовязати реєстраційну службу Воловецького райуправління юстиції зареєструвати право власності позивача на це нерухоме майно.

Рішенням Воловецького районного суду від 05.04.2016 позов задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок і належні до нього господарські будівлі та споруди, розташовані по вул. Романівській, 197 в с. Лази Воловецького району Закарпатської області та зобовязано реєстраційну службу Воловецького райуправління юстиції зареєструвати право власності позивача на це нерухоме майно.

ОСОБА_3 в порядку ст. 292 ч. 1 ЦПК України як особа, яка не брала участі у справі, в якій суд вирішив питання про її права та обовязки, рішення суду оскаржила. Зазначає, що про судове рішення дізналася випадково з реєстру судових рішень, вважає це рішення незаконним із таких підстав.

Апелянт ОСОБА_3 до розірвання у 2016 році перебувала в шлюбі з онуком ОСОБА_5 ОСОБА_6, з 2001 року проживала із колишнім чоловіком і продовжує проживати із трьома дітьми у будинку № 197 по вул. Романівській в с. Лази. ОСОБА_6 прийняв спадщину за бабусею ОСОБА_5, колишнє подружжя за свої кошти проводило газифікацію будинку у 2008 році, у 2015 році побудували після пожежі стайню. За час шлюбу склад і вартість майна, належного до спірного будинку, збільшилися. Натомість позивач ОСОБА_1 пропустила строк на прийняття спадщини та не прийняла її. Крім того, суд, визнавши право власності на будинок без правовстановлюючих документів, неправильно застосував норми матеріального права, а також порушив норми матеріального права, поклавши обовязок вчинити дії на третю особу без самостійних вимог. ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У письмових запереченнях на апеляцію позивач ОСОБА_1 вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Зазначає, зокрема, що суд не вирішував питання про права і обовязки апелянта, яка не є спадкоємцем спірного майна, не має права на частку в цьому майні і вимог щодо своїх прав на майно не предявляла. Апелянт із дітьми є лише користувачами майна, що належить за правом спадкування позивачу, який від спадщини не відмовлявся, прийняв спадщину шляхом вступу в управління нею, оскільки на момент своєї смерті спадкодавець проживав із ним, тому онук спадкодавця не мав права на цю спадщину.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: апелянта ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_7, які апеляцію підтримали та уточнили, що зхі скасуванням ріфшення суду просять відмовити в позові, позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_8, які скаргу не визнали, розглянувши справу за апеляцією за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, обговоривши доводи учасників процесу, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав (ст. 3 ч. 1, ст. 15 ч. 1 ЦПК України), зазначене стосується як права на позов, так і права на апеляцію. Особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, що була чинною на час виникнення день відкриття спадщини), ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України); особа зобовязана належно довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-60, ст. 179 ч. 1 ЦПК України). Апелянт, подаючи в порядку ст. 292 ч. 1 ЦПК України скаргу, повинен довести наявність у нього права на її подання, наявність фактів і обставин, що свідчать про вирішення судом питання саме про його права і обовязки, про порушення рішенням суду, ухваленим без залучення до участі в справі апелянта, його законних прав та інтересів.

З матеріалів справи вбачається, що 24.11.1999 помер ОСОБА_4, а 14.05.2006 померла ОСОБА_5, які були батьками ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 19, 22-27). Батьки позивача проживали і були зареєстровані у житловому будинку, який на даний час має № 197 по вул. Романівській у с. Лази Воловецького району Закарпатської області (а.с. 47, 48 та ін.). Постановою від 25.03.2016 державний нотаріус ОСОБА_2 держнотконтори ОСОБА_9 відмовив ОСОБА_1 у видачі Свідоцтвіа про право на спадщину як за заповітом, так і за законом на житловий будинок № 197 по вул. Романівській у с. Лази Воловецького району із належними до нього господарськими будівлями і спорудами у звязку з тим, що заповіт від імені ОСОБА_5 від 03.03.2006 на імя ОСОБА_1 був зроблений лише на грошові кошти, спадкоємець ОСОБА_1 спадщину не прийняла, а також серед необхідних для вчинення нотаріальної дії документів відсутній правовстановлюючий документ на житловий будинок, виданий на імя чоловік спадкодавця ОСОБА_4 (а.с. 44).

У справі наявний Технічний паспорт на житловий будинок № 197 по вул. Романівській у с. Лази Воловецького району із належними до нього господарськими будівлями і спорудами, складений 03.03.2016 на імя ОСОБА_1 Державним виробничим підприємством технічної інвентаризації по Воловецькому району, в якому зафіксовано, зокрема, що роками побудови є: будинку і колодязя 1954 рік, літньої кухні 1957 рік, металевої огорожі 1988 рік, чотирьох господарських будівель і вбиральні 2014 рік (а.с. 8-15).

Доданими до апеляційної скарги ОСОБА_3 рішеннями Воловецького районного суду від 11.11.2016, від 11.08.2016, іншими документами встановлено, що з 2001 року ОСОБА_3, син позивача ОСОБА_6 і троє їх неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, Іван, ІНФОРМАЦІЯ_3, Михайло, ІНФОРМАЦІЯ_4, проживають у ІНФОРМАЦІЯ_5, рішенням суду від 11.08.2016, що набрало законної сили 16.11.2016, шлюб ОСОБА_3 із ОСОБА_6, що був укладений 22.07.2000, розірвано, дітей залишено на вихованні матері (а.с. 73-75, 78-84). До скарги додані також документи і матеріали, які підтверджують факти здійснення газифікації зазначеного будинку у 2008 році на замовлення ОСОБА_3, укладання ВАТ «Закарпатгаз» із нею 07.02.2008 договору про надання послуг із газопостачання за цією адресою, а також факти пожежі в господарській будівлі (хліві), що мала місце 21.07.2015, і купівлі будівельних матеріалів у (а.с. 76, 77, 86, 112-127).

Посилання апелянта ОСОБА_3 на те, що склад майна, яке в порядку спадкування набула у власність позивач ОСОБА_1, змінився з часу смерті спадкодавця ОСОБА_5, майнова маса збільшилася і щодо нерухомого майна були здійснені покращення за час проживання апелянта із сімєю в будинку, не є достатніми підставами для висновку, що оскарженим рішенням суду були порушені конкретні майнові права апелянта. Справа, яка розглядалася, стосувалася, а питання вирішувалося щодо спадкових прав ОСОБА_1, власне до яких ОСОБА_3 стосунку не має, позаяк не є спадкоємцем ОСОБА_5 ані за заповітом, ані за законом (Глави 84-90 ЦК України). Оскаржуючи рішення в спадковій справі щодо визнання права власності на майно в порядку спадкування особа, яка ставить питання про те, що вирішувалося питання про її цивільні права та обовязки, повинна довести або те, що порушені її права як одного зі спадкоємців, або те, що порушені належні їй інші майнові права, зокрема, щодо майна, включеного до спадкової маси.

За змістом правової позиції апелянта йдеться про безпідставне, на його думку, включення до спадкової маси господарських будівель і споруд, зведених у 2014 році після пожежі, а також про покращення майна внаслідок газифікації будинку у 2008 році (втім, без конкретного обґрунтування і формулювання відповідних претензій у цій частині). Однак, апелянт залишає поза увагою, зокрема, те, що зазначені господарські будівлі і споруди, оскільки не доведено протилежне, наразі не є окремими оборотоздатними речами, а є приналежністю житлового будинку як головної речі (ст.ст. 177-179, 182, 186, 190 ЦК України) і, крім того, зафіксований час їх створення припадає на період шлюбу із ОСОБА_6 Технічним паспортом на будинок, складеним саме на імя ОСОБА_1, указані обєкти зафіксовані в складі інших обєктів, належних до будинку. У справі немає доказів і такі не додано до апеляції щодо встановлення, визнання, будь-якої фіксації та/або оформлення прав (права власності) на конкретні майнові обєкти, про які йдеться, або на певну частку у праві власності за апелянтом ОСОБА_3 Немає й доказів, які б підтверджували або встановлювали в інший спосіб конкретний розмір (вартість) майнових прав ОСОБА_3 щодо відповідних майнових обєктів, якщо такі наявні.

Таким чином, у контексті спадкових правовідносин як таких апелянт ОСОБА_3 не мала права на подачу апеляції як особа, права якої порушені успадкуванням майна позивачем ОСОБА_1 Стосовно інших обставин ОСОБА_3 не довела наявності у неї майнових прав, що їх було порушено успадкуванням майна позивачем ОСОБА_1 і це, в свою чергу, давало б підстави стверджувати про вирішення судом питання про цивільні права і обовязки апелянта ОСОБА_3 без залучення її до участі в справі. Тож слід констатувати, що ОСОБА_3 не має права апеляційного оскарження рішення Воловецького районного суду від 05.04.2016, таким не вирішувалося питання про її цивільні права та обовязки. Підстав стверджувати, що права і обовязки, наявністю яких обґрунтовувалася апеляція, у ОСОБА_3 виникли та існували на відповідний час, існують на час розгляду апеляції і щодо таких прав і обовязків є належні та допустимі докази, наразі немає.

За таких обставин, суд першої інстанції не вирішував питання про права і обовязки ОСОБА_3, остання не підтвердила наявності у неї права на апеляцію, яку подала, тому підстав для перевірки законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції за цією апеляцією немає. Водночас, за наявності для того підстав, ОСОБА_3 не позбавлена права у передбачений законом спосіб діяти на захист своїх майнових прав, якщо такі виникли під час проживання у вищезгаданому будинку і були порушені.

Відтак, оскільки наявність у ОСОБА_3 права на апеляційне оскарження рішення суду перевірялася і зазначені обставини були встановлені після відкриття апеляційного провадження, це провадження відповідно до ст. 8 ч. 8, ст. 292 ч. 1, ст. 297 ч. 5 ЦПК України підлягає закриттю.

Керуючись ст. 8 ч. 8, ст. 292 ч. 1, ст. 297 ч. 5, ст. 304 ч. 1 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Лазівської сільської ради Воловецького району Закарпатської області про визнання права власності на будинок, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Воловецького районного суду від 5 квітня 2016 року закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді