Справа № 136/343/17 Провадження № 22-ц/772/2057/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 27Доповідач Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі: головуючого судді Панасюка О.С., суддів: Луценка В.В., Шемети Т.М., з участю секретаря судового засідання Ліннік Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 13 червня 2017 року,

встановила:

У листопаді 2010 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Центрального регіонального управління» акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулось до суду з цим позовом, вказуючи, що відповідно до укладеного 19 вересня 2008 року договору № 47-61/08-ДД ОСОБА_2 була відкрита поновлювальна кредитна лінія з лімітом 12 000 грн 00 к. строком до 16 липня 2010 року зі сплатою процентів, передбачених п. 4.1. кредитного договору у розмірі 22% річних. 26 листопада 2008 року між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якої ліміт поновлювальної карткової лінії був зменшений до 11 995 грн 00 к. ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором не виконувала, у зв'язку з чим станом на 24 вересня 2010 року утворилась заборгованість в розмірі 23816 грн 49 к., що складається з: основної суми боргу 11491 грн 57 к.; заборгованості по оплаті процентів 2053 грн 90 к.; пені за несвоєчасне погашення процентів та кредиту в сумі 10271 грн 02 к.

Оскільки добровільно ОСОБА_2 борг не погасила, просило стягнути його у примусовому порядку.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 13 червня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 47-61/08-ДД від 15 вересня 2008 року в сумі 23 816 грн 49 к. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, про відмову у позові.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, судова колегія розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 19 вересня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 47-61/08-ДД про відкриття відновлювальної кредитної лінії з лімітом 12 000 грн 00 к. строком до 16 липня 2010 року зі сплатою процентівза користування кредитом у розмірах: 2,2 % річних впродовж 22 днів з дати здійснення кожної операції по картковому рахунку в межах кредитної лінії; 22% річних з 23 дня здійснення кожної операції по картковому рахунку в межах поновлювальної кредитної лінії; 22 % річних при знятті з карткового рахунку готівкових коштів (а. с. 5 10).

На виконання умов договору про відкриття карткового рахунку № 006-Р/014063 від 15 вересня 2008 року ОСОБА_2 було видано картку, яку відповідач отримала, про що є розписка від 19 вересня 2008 року (а. с.28), а також отримала кошти, про що свідчить виписка по особовому рахунку відповідача (а. с. 27).

26 листопада 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду, якою зменшено ліміт поновлювальної кредитної лінії до 11 995 грн 00 к (а. с. 11).

ОСОБА_2 неналежно виконувала умови договору, у звязку з чим допустила заборгованість по сплаті тіла кредиту та процентів.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Таким чином, пеня це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобовязання й до того дня, доки зобовязання не буде виконане.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення ч. 3 ст. 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені субєктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у звязку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише з наявністю про це заяви сторони.

До такого правового висновку, який відповідно до приписів ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для врахування іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні цих норм права, прийшов Верховний Суд України у постанові від 24 червня 2015 року (справа № 6-738цс15).

В матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_2 про застосування позовної давності, яка подана до винесення місцевим судом рішення, відтак доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції спеціальної позовної давності в один рік до вимог про стягнення неустойки (пені) (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України) на увагу не заслуговують.

Так само безпідставними є доводи апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин ч. 3 ст. 551 ЦК України, за якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тому що, як видно із розрахунку заборгованості пеня (10271 грн 02 к.) є меншою розміру збитків, заподіяних невиконанням умов кредитного договору (тіла кредиту 11 491 грн 57 к. та процентів 2 053 грн 90 к), інших обставин, які б мали істотне значення і обумовлювали б поважність причин порушення зобовязань ОСОБА_2вона взагалі не навела.

З цих же міркувань не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо несправедливості умов договору (п.6.1.), яким визначено розмір пені 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення.

Крім того, для кваліфікації умов договору як несправедливих відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, умови договору завдають шкоди позивачеві (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 11 вересня 2013 року, справа № 6-40цс13), проте доводів, які б вказували на наявність цих ознак апеляційна скарга не містить.

Навпаки, як видно із розрахунку пені, вона нараховувалась за кожним черговим зобовязанням (помісячно) в розмірі 1 % від суми саме простроченого зобовязання за кожен день прострочення такого зобовязання відповідно до кількості днів прострочення (31 або 30 залежно від кількості днів у місяці), а не за загальним підсумком днів у році на усю суму зобовязання (360 %), як зазначено в апеляційній скарзі.

Також, колегія суддів звертає увагу, що згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ч. 1ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Згідно з ч. ч. 2 та 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Проте, ОСОБА_2 в суді першої інстанції вимог про визнання недійсним кредитного договору чи окремих його частин не заявляла.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що клопочачи про скасування рішення та ухвалення нового про відмову у позові, апеляційна скарга не містить доводів про його незаконністьв частині стягнення решти боргу, окрім пені.

Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_4

Судді: /підпис/ ОСОБА_5

/підпис/ ОСОБА_6

Згідно з оригіналом ОСОБА_4