Справа № 175/330/17
Провадження № 2/175/122/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2017 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

з участю секретаря Рись Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

1 лютого 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, який в квітні 2017 року уточнила та просила суд поновити строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі; визнати причини пропуску строку звернення до суду з позовом поважними; визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ «Укртелеком» від 27 жовтня 2016 року № 336-к «Про попередження працівника Луганської філії ПАТ «Укртелеком» про майбутнє звільнення»; визнати незаконним та скасувати наказ Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» № 2-К від 03.01.2017 року «Про припинення трудового договору»; поновити ОСОБА_1 на посаді старшого економіста відділу фінансово-економічного аналізу та контролю Луганської філії ПАТ «Укртелеком»; стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» на її, ОСОБА_1 користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по день набрання законної сили рішення суду.

В обґрунтування своїх вимог позивачка вказала на те, що з 1993 року вона перебуває у трудових відносинах з відповідачем, який спочатку свого створення носив назву Українське об'єднання електрозв'язку, з 1994 року був перейменований в «Укртелеком», з 2000 року після проведення корпоратизації став Відкритим акціонерним товариством, а з 17 червня 2011 року змінив назву на Публічне акціонерне товариство. У відділі фінансово-економічного аналізу та контролю вона працювала з 2001 року, спочатку на посаді економіста 1-ї категорії, потім з 2008 року на посаді провідного економіста, а з 2015 року на посаді старшого економіста. З січня 2017 року вона була звільнена із займаної посади у зв'язку із скороченням штату працівників, відповідно до положень п. 1 ст. 40 КЗпП України. Про своє звільнення вона була попереджена 28 жовтня 2016 року шляхом ознайомлення під підпис з наказами від 26 жовтня 2016 року №735 «Про внесення змін до штатного розпису Луганської філії ПАТ «Укртелеком» (відповідно до якого була скорочена 1 штатна одиниця у її відділі) та від 27 жовтня 2016 року № 336-к «Про попередження працівника Луганської філії ПАТ «Укртелеком» про майбутнє звільнення» (на підставі якого саме її було звільнено). Копію вказаного наказу №336-к вона не отримувала. Трудову книжку вона отримала в день звільнення, тобто 03 січня 2017 року, а тому вважає строк позовної давності не пропущеним. Після звільнення у зв'язку з проведенням АТО, вона була вимушена переїхати до Дніпропетровської області, де стала на облік внутрішньо переміщених осіб. Так, відповідно до листа Міністерства соціальної політики України № 80/06/187-12 від 21.05.2012 року «Про переважне право на залишення на роботі» роботодавцю було рекомендовано для виявлення таких працівників робити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації працівників в процесі якого повинні враховуватися такі обставини: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи в роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо. Разом з тим, порівняльна таблиця відповідачем не зроблена, а у випадку, якщо вона і зроблена, то складена за її відсутності, що не дало їй змогу ознайомитись з таблицею та за необхідності внести до неї доповнення, уточнення або зауваження. Окрім цього вказала, що вона дійсно відмовилася ознайомлюватися з переліком вакантних посад ПАТ. Свої доводи щодо більш високої кваліфікації та продуктивності праці в порівнянні до двох інших старших економістів відділу, нею були неодноразово повідомлені керівництву відповідача в її заявах на ім'я керівництва ПАТ та Луганської філії, де були наведені порівняльні аргументи на її користь. Вважає доводи відповідача, наведені у його листах на її ім'я про нижчу продуктивність не відповідають дійсності та вимогам діючого трудового законодавства, а тому на підставі ч. 1 cт. 235 КЗпП України, підлягає поновленню на роботі. Просила позов задовольнити.

Представник позивачки за довіреністю ОСОБА_2 у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові.

Представник Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» за довіреністю Ярошенко Ю.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.

Вислухавши пояснення сторін, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Конституція України гарантує право кожного громадянина на працю, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі роду трудової діяльності та захист від незаконного звільнення.

У судовому засіданні встановлено, що з метою підвищення ефективності діяльності та оптимізації операційних витрат товариства, ПАТ «Укртелеком» було прийнято рішення щодо скорочення чисельності та штату працівників Луганської філії ПАТ «Укртелеком» та видано наказ від 26 жовтня 2016 року №735 «Про несення змін до штатного розпису Луганської філії ПАТ «Укртелеком», на підставі якого з 11 січня 2017 року із штатного розпису Луганської філії ПАТ «Укртелеком» була виведена штатна одиниця старшого економіста відділу фінансово-економічного аналізу та контролю Луганської філії ПАТ «Укртелеком», з яким ОСОБА_1 була ознайомлена 28 жовтня 2016 року.

Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України допускається розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з підстав, зазначених у пунктах 1, 2, 6 ст. 40 КЗпП України, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ст. 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

27 жовтня 2016 року Луганською філією ПАТ «Укртелеком» був виданий наказ № 336-к «Про попередження працівника Луганської філії ПАТ «Укртелеком» про майбутнє звільнення» у зв'язку зі скороченням штату працівників. 28 жовтня 2016 року позивачка була ознайомлена з попередженням про майбутнє звільнення від 27 жовтня 2016 року, в якому зазначила «не згодна, за ст. 42 КЗпП України маю переваги при скороченні». Того ж дня, 28 жовтня 2016 року ОСОБА_1 була проінформована щодо можливості переведення на іншу вакантну посаду за наявності відповідної освіти та кваліфікаційного рівня, але від ознайомлення зі списками професій ПАТ «Укртелеком» ОСОБА_1 відмовилася, про що було складено відповідні акти від 28 жовтня 2016 року, від 30 листопада 2016 року, від 20 грудня 2016 року.

Згідно зі ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Чинним законодавство не передбачено можливість проведення експертизи з метою визначення працівникові з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, а тому роботодавець керується різними критеріями, що підтверджують факт наявності у працівника, який звільняється, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Як пояснила в судовому засіданні представник відповідача, при виборі кандидатури на звільнення рішення приймалося з урахуванням кваліфікації, продуктивності праці, досвіду роботи, ділових якостей, особливого вкладу працівника у робочий процес. При рівній кваліфікації трьох працівників відділу (займають посаду старшого економіста, мають повну вищу освіту, тривалий стаж роботи у сфері зв'язку) ОСОБА_1 виконувала менший обсяг роботи, що пов'язано зокрема із загальним зменшенням функціонального навантаження на відділ фінансово-економічного аналізу та контролю Луганської філії ПАТ «Укртелеком»; перерозподілом посадових обов'язків після звільнення у червні 2016 року одного працівника відділу, передачею у серпні 2016 року окремих функцій відділу до відділу організації та оплати праці; відсутністю взаємодії із працівниками інших структурних підрозділів філії (наявність скарг від інших відділів); категоричною відмовою виконання роботи у випадках тимчасової відсутності працівника відділу; безініціативності. Покладання виконання обов'язків начальника відділу на період тимчасової відсутності жодного разу не відбувалося. Тому перевага в залишенні на роботі була віддана іншим працівники відділу, які виконують більший обсяг роботи та мають вищу продуктивність праці.

Окрім цього судом встановлено, що ствердження ОСОБА_1, що саме оскаржуваний наказ Луганської філії ПАТ «Укртелеком» №336-к від 27 жовтня 2016 року і є тим наказом на підставі якого її було звільнено та копію якого вона не отримувала є помилковим, оскільки позивачка була звільнена з посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України 03 січня 2017 року на підставі наказу Луганської філії ПТ «Укртелеком» № 2-к від 03 січня 2017 року про припинення трудового договору, про що був зроблений відповідний запис у трудовій книжці ОСОБА_1 та у встановленому законом порядку видано його копію позивачці. Вищевказаний наказ слугував підставою для виплати вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку (ст.44 КЗпП України), яка була виплачена позивачці у день звільнення.

В Основному Законі України закріплені права кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, на відпочинок, право громадян на соціальний захист (Рішення КСУ від 24.12.2009 року). Конституція України закріпила не тільки право кожного на працю, а й гарантії реалізації цього права як особисто, так і через об'єднання громадян, зокрема професійні спілки. Право громадян на об'єднання у професійні спілки, які утворюються без попереднього дозволу на основі вільного вибору їх членів, встановлено частиною третьою статті 36 Конституції України, статтею 243 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до статей 244, 247, 248 КЗпП України на професійні спілки покладається здійснення контролю за додержанням законодавства про працю, захист трудових і соціально-економічних прав та інтересів працівників. Права, обов'язки і гарантії працівників закріплено у Кодексі законів про працю України, в якому, зокрема, встановлено правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення. Однією з правових гарантій від незаконного звільнення є встановлені законом обмеження щодо розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Так, відповідно до статті 43 Кодексу законів про працю України звільнення працівника з роботи з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу. Згідно із зазначеними положеннями Кодексу законів про працю України згода на звільнення з роботи працівника дається лише професійною спілкою, що діє на підприємстві, в установі, організації і утворена відповідно до Конституції та законів України.

Зі змісту ч. 3 ст. 36 Конституції України випливає, що всі професійні спілки, які утворені і діють згідно з їх статутами на підприємствах, в установах, організаціях, мають гарантовані Конституцією України рівні права для захисту трудових і соціально-економічних прав та інтересів своїх членів, в тому числі й для надання згоди на розірвання трудового договору з працівником членом професійної спілки відповідно до Кодексу законів про працю України (Рішення КСУ від 29.10.1998р.).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Зазначена норма в повній мірі не розкриває поняття змін в організації виробництва, однак чітко встановлює, що однією з складових зазначеного поняття, а відповідно, і підставою для звільнення працівників є скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення ОСОБА_1 було проведено за попередньою згодою профспілкової організації (ст. 43 КЗпП України), а саме Луганською філією ПАТ «Укртелеком» 05 грудня 2016 року до Профспілкової організації Луганської філії ПАТ «Укртелеком» було направлено подання від 05 грудня 2016 року №44L100/2-466 на отримання згоди профспілкової організації Луганської філії ПАТ «Укртелеком» на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 за п. 1 ст. 40 КЗпП України, засідання Президії Комітету Профспілкової організації Луганської філії було призначено на 16 грудня 2016 року, про що було повідомлено та запрошено на засідання ОСОБА_1 Однак 14 грудня 2016 року позивачка написала письмову заяву про розгляд подання без її участі, тому засідання Президії профспілкової організації Луганської філії ПАТ «Укртелеком» проводилось без її присутності відповідно до ст. 43 КЗпП України, на засіданні заява позивачки з додатками була зачитана та обговорена.

Так, 19 грудня 2016 року Луганська філія ПАТ «Укртелеком» отримала повідомлення №46 про надання згоди на розірвання трудового договору за п. 1 ст. 40 КЗпП України з ОСОБА_1 у зв'язку із скороченням штату, що піддержується витягом з протоколу засідання Президії профспілкової організації Луганської філії ПАТ «Укртелеком» від 16 грудня 2016 року №П-3-48Г. Таким чином, твердження позивачки про наявність порушення порядку розгляду подання відповідача про надання згоди на розірвання трудового договору з працівником не відповідає дійсності.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 своєї постанови від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами) роз'яснив судам, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Таким чином, при скороченні чисельності штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці відповідачем були враховані переважні права працівників відділу фінансово-економічного аналізу та контролю Луганської філії ПАТ «Укртелеком» на залишення на роботі, передбачені ст. 42 КЗпП України, та визначено ОСОБА_1 працівником, що підлягає скороченню. Приймаючи до уваги вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що відповідачем були додержані всі норми законодавства про працю України, що регулюють звільнення працівника.

Внаслідок складної суспільно-політичної ситуації на Сході України та продовження збройного конфлікту на території міста Луганськ позивачка була вимушена переїхати до Дніпропетровської області, де і стала на облік внутрішньо переміщених осіб. В своєму позові позивачка вимагає поновити її на роботі у Луганській філії ПАТ «Укртелеком» на посаді старшого економіста, але з 07 квітня 2017 року ПАТ «Укртелеком» втратило контроль над діяльністю Луганської філії ПАТ «Укртелеком», що фактично здійснювало свою діяльність за адресою: м. Луганськ, вул. Коцюбинського, 1, тобто на території, з якої позивачка була вимушена виїхати. ПАТ «Укртелеком» вимушено припинило свою діяльність на тимчасово окупованій території Луганської області через протиправне втручання невстановлених осіб у роботу телекомунікаційної мережі та захоплення всіх активів Луганської філії ПАТ «Укртелеком», про що було опубліковано офіційне повідомлення ПАТ «Укртелеком» в газеті «Урядовий Кур'єр» від 12 квітня 2017 року №69 (а.с.175) та подано заяву до Національної поліції України про вчинення кримінального правопорушення (а.с.176), що підтверджується витягом з кримінального провадження №0000266 (а.с.177).

З урахуванням вищевикладеного, у даній справі відсутні підстави для задоволення позовних вимог про поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до ч.1, ч.2 ст. 235 КЗпП України, оскільки в судовому засіданні встановлено, що звільнення позивачки відбулося без будь-яких порушень норм діючого законодавства України і в діях відповідача суд не вбачає будь-яких порушень прав позивачки.

За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до п.п. 23, 27 Постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2, Пленум Верховного суду України докази, які позивач повинен подати в обґрунтування своїх вимог, повинні бути виключно належними та допустимими.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

З огляду на вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

У зв'язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не стягуються з відповідача і відносяться за рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 48 Кодексу законів про працю України, ст. 10, 57-61, 88, 209, 185, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя : Озерянська Ж.М.