Справа № 299/424/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 жовтня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Джуги С.Д.,

суддів Куштана Б.П., Мацунича М.В.

при секретарі: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 20 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Михайлорвича про визнання договору дарування удаваним правочином та поділ спільного майна подружжя,

встановила:

У лютому 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що вона 07.09.2002 року уклала шлюб із відповідачем ОСОБА_2, який розірваний відповідно до рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 20.05.2015 року. Під час перебування у шлюбі, у листопаді 2003 року, за їх спільні кошти та кошти їх батьків згідно договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, було придбано будинок №28 по вул. Мала Польова, в м. Виноградів. За час шлюбу ними було також придбано пральну машинку "Wirpool", холодильник, газову плиту "GGG", електричну плиту та меблевий гарнітур до дитячої кімнати, а також відповідачем отримано внаслідок договору дарування земельну ділянку площею 0,0428 га. У зв'язку з цим, просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину спільно нажитого майна, а саме: житлового будинку №28 по вул. Мала Польова, в м. Виноградів та земельну ділянку площею 0,0428 га, що розташована під ним, пральну машинку "Wirpool", холодильник, газову плиту "GGG", електричну плиту та меблевий гарнітур до дитячої кімнати.

14.11.2016 року позивачка ОСОБА_1 подала суду заяву про уточнення позовних вимог і просила: 1. визнати договір дарування житлового будинку від 24.11.2003 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, удаваним правочином та визнати, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку; 2. Здійснити поділ спільного майна подружжя. Визнати за нею право власності на 1/2 належної їй частки у суспільному майні подружжя та у розмірі, який буде визначений судом на день прийняття рішення. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що у 2003 році вони разом з її колишнім чоловіком ОСОБА_2 зібрались купити житловий будинок. Кошти на дану покупку отримані з їх особистих заощаджень та заощаджень їх батьків. Відповідач займався пошуком будинку, домовлявся з продавцями, щодо суми. Сторони вирішили купити будинок №28 по вул. Мала Польова, в м. Виноградів, продавцем якого виступала ОСОБА_3 Вартість будинку становила 8 500 доларів США, які були передані продавцю, однак замість договору купівлі-продажу був укладений договір дарування на ім'я її чоловіка. Про дану обставину вона дізналась лише у 2015 році при звернені відповідача до суду про її примусове виселення.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 20 квітня 2017 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_4, подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, їх представників, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2М з 07.09.2002 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Виноградівського районного суду від 20.05.2015 року розрізано. (а.с.7-9 т.1).

В період спільного сумісного проживання, 24.11.2003 року, відповідач ОСОБА_2, згідно договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі №3418, отримав у дар від ОСОБА_3 житловий будинок №28 по вул. Мала Польова в м. Виноградів, Закарпатської області разом із належними до нього житловими спорудами. Інвентаризаційна оцінка будинку становить 20 165 грн. (а.с.12-13т.1).

Обгрунтовуючи заявлений позов, позивачка ОСОБА_1 посилається на те, що фактично 24.11.2003 року було укладено не договір дарування вказаного житлового будинку, а договір купівлі продажу, в звязку з чим просила визнати даний договір дарування удаваним правочином.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, яким вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

В пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Згідно ч.1 ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. З аналізу даної норми слідує, що відповідач це особа, на яку вказує позивач в позовній заяві, як на порушника своїх прав. Тому саме позивач визначає до кого предявити позов. Якщо позивач помилиться (неправильно зазначивши сторону) і притягне відповідачем особу, яка його прав не порушила або не повинна відповідати за позовом з інших причин, суд у такому позові відмовляє.

Особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами та здійснює своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України).

У справі за позовом заінтересованої особи, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, про оспорювання правочину і визнання правочину удаваним, відповідачами є сторони правочину.

Позивач ОСОБА_1 предявила за правилами оспорювання правочинів позов про визнання правочину удаваним, лише до одного належного відповідача ОСОБА_2, тоді як стороною договору дарування від 24.11.2003 року, є і ОСОБА_3, прав та обовязків якої безпосередньо стосується спір.

До ОСОБА_3 позов не був предявлений, до участі в справі судом першої інстанції ОСОБА_3 залучено в якості свідка.

У порядку, передбаченому ст. 10 ч. 4, ст. 33 ч. 1, ст. 160 ч.2 ЦПК України, суд першої інстанції не діяв, питання про участь ОСОБА_3 у справі в належному процесуальному статусі не обговорив, його участь у справі як свідка не відповідає його дійсному статусу, виходячи із характеру і суті спору.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору дарування житлового будинку від 24.11.2003 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, удаваним правочином та визнання, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку (перша позовна вимога), заявлено до неналежного відповідача, що є безумовною підставою для відмови в їх задоволенні. Інші заявлені позовні вимоги згідно заяви про уточнення позовних вимог від 14.11.2016 року, є похідними від першої та не підлягають окремому правовому аналізу та оцінці.

Оскільки справу судом першої інстанції розглянуто у неналежному субєктному складу, в апеляційного суду відсутні повноваження щодо залучення до розгляду справи співвідповідача в порядку ст. 33 ЦПК України, а відтак виходячи з повноважень апеляційного суду визначених ст. 307 ЦПК України, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити у даній справі нове рішення про відмову в задоволенні позову, що не перешкоджає позивачу звернутися з новим позовом, правильно визначивши субєктний склад сторін.

Керуючись ст. 235 ЦК України, ст.ст. 214, 307, 309, 313, 314, 316,317,319, 360-7 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 20квітня 2017 року скасувати.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування удаваним правочином та поділ спільного майна подружжя відмовити.

Рішеннянабирає законної сили з моменту його проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді