АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Пузикова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою Новосада Тараса Олександровича в інтересах Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 червня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

ПАТ «Родовід Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з останнього заборгованості за кредитним договором № 15.3/АА-114.06.2 від 13.10.2006 в розмірі 20 694,08 доларів США та 400 432, 14 грн., яка складається з: суми нарахованих процентів за користування кредитними коштами (відповідно до облікової ставки НБУ) за період з 15.12.2012 по 15.12.2015 року у розмірі 20 694,08 доларів США; суми пені за несвоєчасне повернення кредитних коштів за період з 15.12.2014 по 15.12.2015 року у розмірі 294580,73 грн.; суми 3% річних від суми простроченого кредиту за період з 15.12.2012 по 15.12.2015 року у розмірі 105851,41 грн. (а.с.2-7)

Посилається на те, що 13 жовтня 2006 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 15.3/АА-114.06.2, за умовами якого банк відкрив ОСОБА_2 відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 53 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,5% річних та кінцевим терміном повернення кредиту до 13 жовтня 2011 року включно. Банк свої зобов'язання перед відповідачем відповідно до укладеного договору виконав в повному обсязі.

Проте, ОСОБА_2 зобов'язання за кредитним договором порушує, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість перед банком. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 22.06.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07.10.2015 року, відмовлено в задоволенні вимог позивача у повному обсязі. Однак, ухвалені рішення жодним чином не скасовують суму заборгованості відповідача, а лише відмовляють банку у примусовому стягненні зазначеної заборгованості (по відповідних видах нарахувань за відповідний період) з підстав пропуску позовної давності. Оскільки кредитний договір регулює нарахування процентів за користування кредитом по дату отримання кредиту, а саме - 17.10.2011 року, то банком за період з 15.12.2012 по 15.12.2015 року нараховані проценти за користування кредитними коштами, а також сума трьох відсотків річних від простроченої суми.

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9779/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Шевчук А.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 червня 2017 року відмовлено в позові Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Не погодившись із таким рішенням суду, Новосад Т.О. в інтересах ПАТ «Родовід Банк» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Зазначає, що рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22.06.2015 року жодним чином не скасовує суму заборгованості ОСОБА_2, а лише відмовляє банку в примусовому стягненні зазначеної заборгованості (по відповідних видах нарахувань за відповідний період) з підстав пропуску позовної давності. Крім того, зазначає, що починаючи з 13.10.2011 року на суму неповернутих кредитних коштів позивач має право нараховувати проценти за користування кредитними коштами у розмірі облікової ставки НБУ, а враховуючи строки позовної давності, яка відповідно до ст. 257 ЦК України встановлена тривалістю у три роки, розмір нарахованих процентів за користування кредитом за період з 15.12.2012 по 15.12.2015 року становить 20 694,08 доларів США.

В суді апеляційної інстанції Смілик Т.М. в інтересах ПАТ «Родовід Банк» апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_6, ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 13 жовтня 2006 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є відповідач, було укладено кредитний договір №15.3/АА-114.06.2, за умовами якого ОСОБА_2 було відкрито відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 53 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,5% річних та кінцевим терміном повернення кредиту до 13 жовтня 2011 року включно (а.с. 8-10).

Сторонами також визнано, що між ними було укладено два кредитних договори, окрім зазначеного вище, ще був укладений кредитний договір №28.З/А-131.05.2 від 15 червня 2005 року.

31 липня 2009 року Подільським районним судом міста Києва видано судовий наказ №2-Н-474/09 про дострокове стягнення всієї заборгованості за вищевказаними кредитними договорами.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 22 червня 2015 року у справі №756/13867/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07 жовтня 2015 року, в задоволенні позову ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості в сумі 88 890,28 доларів США та 3 331 199,24 грн. за обома кредитними договорами було відмовлено у зв'язку з пропуском строків позовної давності (а.с.15-17).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 жовтня 2015 року в частині позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 15 червня 2005 року №28.3/А-131.05.2 залишено без змін, а в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором від 13 жовтня 2006 року №15.3/АА-114.06.2 справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року у справі №756/13867/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 01 серпня 2017 року, відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 13 жовтня 2006 року №15.3/АА-114.06.2.

При цьому, судом встановлено, що пред'явивши вимогу до боржника про повне дострокове погашення заборгованості за обома кредитними договорами, сплати відсотків та пені в порядку наказного провадження, банк змінив строк виконання основного зобов'язання, який розпочався 28.07.2009 року. Зміна строку виконання зобов'язання призвела до припинення правовідносин, що випливали із кредитних договорів і виникнення нових правовідносин, пов'язаних із виконанням рішення суду. Банк не звертався до суду з позовом про стягнення штрафних санкцій за прострочення виконання нового зобов'язання та, в будь-якому випадку, звернувшись до суду у жовтні 2014 року, пропустив строк позовної давності.

Відмовляючи в задоволенні заявлених вимог суд першої інстанції виходив із того, що кредитним договором не передбачена можливість нарахування процентів за користування кредитними коштами після спливу строку кредиту, а статтею 1048 ЦК України передбачено нарахування процентів у розмірі ставки НБУ лише при відсутності розміру таких процентів у кредитному договорі і лише в межах строку кредиту, а тому позовні вимоги щодо стягнення 20 694,08 доларів США на підставі ст.1048 ЦК України є безпідставними. Необґрунтованими також є позовні вимоги в частині стягнення пені, оскільки ні статтею 1050 ЦК України, ні ст.625 ЦК України, на які позивач посилається як на правову підставу для задоволення вказаних вимог, не передбачено обов'язок позичальника сплатити пеню за прострочення повернення позичених коштів. Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, штрафних санкцій). За наявності рішення суду, що набрало законної сили, яким відмовлено у стягненні заборгованості за кредитним договором у зв'язку із пропуском строку позовної давності, будь-які нарахування на залишок простроченої суми основної заборгованості за кредитом вважаються додатковими вимогами, по яким строк позовної давності також пропущений.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними, та такими, що ґрунтується на вимогах закону, доказах, досліджених у судовому засіданні, яким надана належна правова оцінка, виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Звернувшись в черговий раз до суду з позовом про стягнення суми заборгованості з ОСОБА_2, банк посилається на вимоги ст.49 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», якою надання безпроцентних кредитів забороняється, та ст.1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відповідно до якої фінансовий кредит - це кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент. За таких обставин, на думку позивача, ОСОБА_2 користується кредитними коштами, за що, у відповідності до чинного законодавства України, повинен сплачувати проценти. Оскільки кредитний договір, укладений з відповідачем, регулює нарахування процентів за користування кредитом лише по дату повернення кредиту у повному обсязі - 13.10.2011 року, позивач на підставі ст. 1048 ЦК України просив стягнути з ОСОБА_2 проценти за користування кредитом в розмірі облікової ставки НБУ вже після закінчення строку кредиту.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що таке нарахування суперечить нормам чинного законодавства України.

Так, відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Тобто, ст.1048 ЦК України регулює випадки нарахування процентів на суму позичених коштів у випадку, якщо розмір процентів не визначений договором.

Як видно із п.1.5. кредитного договору, процентна ставка за кредитом за цим договором встановлюється в розмірі 12,5 % річних, тобто позивач надав не безпроцентний кредит, а кредит з чітко визначеною процентною ставкою.

Згідно пунктів 4.2., 4.4. кредитного договору проценти за користування кредитами нараховуються банком щомісяця, в останній робочий день місяця, та в день повного погашення кредитів позичальником за цим договором, але не пізніше терміну, вказаного в п.1.1. цього договору. У разі несвоєчасного погашення заборгованості за кредитами у строк, встановлений у пункті 1.1. цього договору, останнє нарахування процентів за користування кредитами здійснюється наступного робочого дня за датою, вказаною у пункті 1.1. цього договору, в подальшому проценти за користування кредитами не нараховуються.

Отже, ОСОБА_2 повинен був сплачувати саме 12.5% річних, які нараховуються до наступного робочого дня за датою - 13 жовтня 2011 року і не далі.

Слід зауважити, що ЦК України передбачено два різні види процентів з різним порядком їх нарахування.

Одним із видів є проценти, які нараховуються у разі правомірного користування чужими коштами, тобто у разі досягнення сторонами умов щодо порядку, розміру і строку нарахування таких процентів (ст.536 ЦК України). Зазначені проценти застосовуються при наявності правовідносин позики, кредиту, банківського вкладу. Саме такий вид процентів передбачено кредитним договором і вони підлягали нарахуванню по 13 жовтня 2011 року включно.

Ст.1048 ЦК України також регулює порядок нарахування процентів за правомірне користування чужими коштами в межах встановленого домовленістю сторін строку користування і встановлює їх розмір на рівні облікової ставки НБУ, якщо з якихось причин розмір процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами не встановлено за домовленістю сторін.

Іншим видом є проценти, які нараховуються у разі порушення грошового зобов'язання (позадоговірні), які передбачені ст.625 ЦК України.

Оскільки укладеним між сторонами кредитним договором не передбачено можливість нарахування процентів за користування кредитними коштами після спливу строку кредиту, а ст.1048 ЦК України передбачає випадки нарахування процентів у розмірі ставки НБУ лише при відсутності розміру таких процентів у кредитному договорі і лише в межах строку кредиту, доводи апеляційної скарги щодо стягнення 20 694,08 дол. США на підставі ст.1048 ЦК України є безпідставними та відхиляються колегією суддів.

Крім того, визначаючи розмір відсотків на рівні облікової ставки НБУ, позивач не взяв до уваги, що чинним законодавством України Національному банку України не надано повноважень на встановлення облікової ставки для іноземної валюти, в будь-якому випадку відсотки в розмірі облікової ставки НБУ мають розраховуватись лише у грошовій одиниці України - гривні.

Безпідставними та такими, що відхиляються, є і доводи апеляційної скарги щодо нарахування пені за прострочення повернення кредитних коштів на підставі ст.ст.625, 1050 ЦК України з огляду на наступне.

Згідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Згідно ж ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, ні ст.1050 ЦК України, ні ст.625 ЦК України не передбачено сплату пені за прострочення повернення позичених коштів.

Крім того, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позов подано з пропуском строків позовної давності.

Як встановлено судом в ході попередніх судових розглядів останній платіж вчинено відповідачем у грудні 2006 року, саме з цього моменту права позивача вважаються порушеними.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа дізналась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України), при цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України).

Тобто, зі змісту цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

При цьому норма частини 1 статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року по справі №6-116цс13 та 19 березня 2014 року по справі №6- 14цс14.

Згідно матеріалів наказного провадження Подільського районного суду м. Києва у справі №2-Н- 474/09 за заявою від 21.07.2009 року ВАТ «Родовід Банк» реалізував своє право вимоги в примусовому порядку через суд шляхом отримання судового наказу від 31.07.2009 року про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за Кредитними договорами Ла28.3/А-131.05.2 від 15.06.2005 року та №15.3/АА- 114.06.2 віл 13.10.2006 року, чим підтвердив свою обізнаність про порушення свого права та про особу, яка його порушила.

Беззаперечно встановлено, що банк реалізував своє право вимоги на дострокове стягнення заборгованості за кредитом, процентами за ним ще в липні 2009 року, коли звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу, у якій, посилаючись на положення ст.1050 ЦК України, п.5.2 Кредитного договору вимагав повернення всієї суми кредиту та нарахованих відсотків за користування ним.

За умови пред'явлення банком боржнику вимоги про дострокове виконання зобов'язання з повернення кредиту, змінюється в односторонньому порядку строк виконання основного зобов'язання.

Вказана правова позиція міститься в постановах ВСУ №6-106цс14 від 24 вересня 2014 року та №6-169цс14 від 29 жовтня 2014 року.

Оскільки позивач змінив строк виконання основного зобов'язання та встановив новий строк повного повернення кредиту - липень 2009 року і саме з цього моменту припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, разом із тим виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків (ухвала ВССУ № 6-36751св14 від 17 грудня 2014 року).

Звернення до суду із повторним позовом про стягнення процентів і штрафних санкцій у зв'язку з тим, що відповідач не виконує умов кредитного договору щодо щомісячної сплати грошових коштів (тіла кредиту чи процентів за користування кредитом) є безпідставним, так як такі правовідносини вже не існують з липня 2009 року, з цієї дати між сторонами виникли нові правовідносини - із дострокового повернення всієї суми кредиту.

Вказані обставини встановлено в ухвалі Апеляційного суду міста Києва від 01 серпня 2017 року у справі №756/13867/14-ц, якою відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_2 про стягнення основної заборгованості за кредитним договором від 13 жовтня 2006 року №15.3/АА-114.06.2, і вони є преюдиційними для даної справи.

Крім того, той факт, що банк реалізував своє право вимагати повернення кредиту за кредитним договором в повному обсязі ще у 2009 році не дає правових підстав посилатись в подальшому на застосування строків позовної давності виходячи із дати кінцевого строку погашення кредиту чи із строку виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів.

Отже, строк виконання зобов'язання за кредитним договором було змінено з жовтня 2011 року на липень 2009 року і саме з цього моменту у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду в грудні 2015 року, тобто з пропуском строків позовної давності.

Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Таким чином, і до всіх штрафних санкцій (пені, 3% річних) сплив строк позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявленою стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

і

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції при вирішенні позовних вимог про стягнення заборгованості за договором кредиту дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Новосада Тараса Олександровича в інтересах Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А.Пікуль