У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів : Боймиструка С.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання Вихотень Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 квітня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною власністю подружжя та поділ майна, що є спільною сумісною власністю,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 квітня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною власністю подружжя та поділ майна , що є спільною сумісною власністю - відмовлено повністю.

Вважаючи вказане рішення незаконним, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги те, що позивач та відповідач з 1999 року спільно проживали, вели спільне господарство та продали свої квартири з метою спільного придбання частини будинку.

Посилання суду на розписку, яку нібито видала продавець ОСОБА_4, якою підтверджує отримання нею коштів в розмірі 25833 грн. від відповідачки 15.09.2006 року, вважає недопустимим доказом, оскільки з даної розписки не вбачається від кого отримані кошти, за яким правочином і чи саме та особа писала дану розписку.

_____________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/972/2017 Головуючий у 1 інстанції : Куцоконь Ю.П. Доповідач : Григоренко М.П.

Суд не взяв до уваги, що відповідно до договору купівлі-продажу від 25.05.2004 року позивачем продано квартиру в АДРЕСА_3 за 49000 грн., що свідчить про його фінансову спроможність надати кошти для придбання спірного домоволодіння, а також для подальшого вкладення грошових коштів в його ремонт та оздоблення.

Крім того, позивач та відповідач зареєструвались у спірному домоволодінні в один період часу 2006 року.

На підтвердження факту проживання позивача у спірному будинку ще з 2004 року було надано довідку ТОВ «Рівнепромзв'язок» № 07 від 24.02.2016 року, в якій зазначено, що ОСОБА_1, який проживає по АДРЕСА_1, дійсно був абонентом ТОВ «Рівнепромзв'язок» з 11.01.2005 року по 31.10.2010 року. Іншим доказом того, що ОСОБА_1 проживав в спірному будинку, починаючи з моменту його придбання, а це листопад 2004 року є лист-відповідь Рівненського відділення національної поліції від 23 вересня 2016 року, з якого вбачається, що 18 березня 2009 року ОСОБА_1 звернувся в поліцію з усною заявою про те, що сусідка за адресою АДРЕСА_1 протягом останніх 4-х років створює конфліктні ситуації побутового характеру, тобто вже з початку 2005 року ОСОБА_1 проживав за адресою: АДРЕСА_1, за час проживання робив ремонт у домоволодінні, ставив паркан, зробив доріжки, відновив льох, побудував гараж.

Проте, суд взяв до уваги лише покази відповідачки про те, що позивач проживав у домоволодінні з 2006 року по 2015 рік і вона прописала позивача у будинку на його прохання і договір найму був безоплатним через те, що позивач інколи допомагав їй по господарству, однак про те, що договір був укладений лише з метою щоб зареєструвати позивача суд до уваги не взяв.

При цьому, судом не було досліджено обставин з приводу того, де проживав позивач у період з 25.05.2004 року по 27.09.2006 року, якщо не у домоволодінні відповідачки та у зв'язку з чим відповідачка виявила таке милосердя і просто на прохання позивача прописала його у своєму будинку, уклавши з ним безоплатний договір найму лише через те, що він інколи допомагав по господарству та як саме позивач допомагав по господарству.

Відповідачка заперечує факт спільного проживання з позивачем, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу. Вона не допускає позивача до будинку за адресою: АДРЕСА_1, де знаходяться їх спільні речі, приховує та знищує фотокартки та відеозаписи на яких відображено фрагменти їх спільного життя, чим намагається переконати суд, що між ними не було спільного проживання.

ОСОБА_1 неодноразово звертався до поліції по факту не допуску ОСОБА_3 до будинку.

Вважає, що судом необґрунтовано не дослідженні письмові докази щодо ремонту, обслуговування та утримання спірного будинку.

Також усі свідки підтвердили, що позивач і відповідач проживали спільно, вели спільне господарство, позивач брав участь у проведенні ремонтних та будівельних робіт спірного будинку.

Вважає, що наданими в сукупності доказами у справі доведено факт спільного проживання позивача та відповідача, як чоловіка та дружини однією сім'єю без реєстрації шлюбу, також встановлено та доведено факт набуття нерухомого майна під час спільного їх проживання, за спільні кошти, спільною працею та спільними зусиллями, а також факт ведення спільного господарства та проведення спільних витрат.

Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В ході апеляційного розгляду справи позивач та його представник ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Відповідач та її представник ОСОБА_6 просили відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що останній не довів належними та допустимими доказами факту його проживання із відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу та придбання спірного нерухомого майна за спільні сумісні кошти.

Даний висновок суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, наявним у справі доказам та ґрунтується на законі.

Доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність висновків оскаржуваного рішення, оскільки ці доводи зводяться до посилання на ті ж самі обставини та наведення обґрунтувань заявлених вимог, які вказані у позовній заяві позивача, яким суд першої інстанції надав належну оцінку в оскаржуваному рішенні і колегія суддів повністю погоджується із цією оцінкою та прийнятим рішенням у даній цивільній справі.

За правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, підлягають встановленню факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності і судове рішення з даного приводу має бути обґрунтовано належними та допустимими доказами.

Такі правові висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 08 червня 2016 року, справа № 6-2253цс15.

З матеріалів справи дійсно вбачається, що позивач і відповідач у 2004 році дійсно здійснили відчуження своїх однокімнатних квартир, перший у травні місяці, а остання у вересні, але, на розсуд колегії суддів, сам по собі цей факт ще не може однозначно підтверджувати того, що ОСОБА_1 передав виручені від продажу своєї квартири грошові кошти відповідачу для придбання частини житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Позивач мав би надати суду і інші докази, згідно яких дійсно вбачалось, що у нього із відповідачем протягом 1999 - 2015 років дійсно був спільний сімейний бюджет і вони придбали спірне нерухоме майно за спільні кошти.

Наявні у справі фотографії та відео, на переконання колегії суддів, можуть підтверджувати лише факт спільного проведення часу позивача та відповідача протягом 1999 - 2015 років, але не дають можливості встановити характер взаємовідносин сторін у даній справі та яким чином були врегульовані між ними питання, в тому числі фінансові, які зазвичай виникають між чоловіком та жінкою при проживанні однією сім'єю та веденні спільного господарства.

З наявного у справі витягу із реєстру прав власності на нерухоме майно (т. 1 а.с. 39) вбачається, що відповідач не була одноосібним власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, так як, окрім неї, співвласниками цієї квартири також було двоє її неповнолітніх дітей, а тому, продаючи вказану квартиру та придбаваючи спірний житловий будинок, ОСОБА_7 діяла не лише в своїх інтересах, а в інтересах своїх дітей.

В той же час, наполягаючи на визнанні спірного майна спільною власністю сторін та виділенні йому половини цього майна, позивач взагалі нічого не вказує з приводу того, яким чином мають бути враховані інтереси дітей відповідача при вирішенні заявленого позову у даній справі і яким чином це питання було узгоджено ним із ОСОБА_7 ще при придбанні цього майна, хоча, на переконання колегії суддів, це має істотне значення для справи.

Як в суді першої інстанції, так і в ході апеляційного розгляду справи, ОСОБА_7 послідовно стверджувала, що спірне нерухоме майно вона придбавала для покращення житлових умов не тільки своїх, а і своїх дітей, а позивачу вона дозволила проживати тимчасово.

Дані твердження відповідача позивач не спростував належними та допустимими доказами.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 квітня 2017 року підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають право оскаржити ухвалу апеляційного суду та рішення суду першої інстанції до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвали апеляційної інстанції.

Головуючий М.П. Григоренко

Судді : С.В. Боймиструк

С.С. Шимків