АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/5804/15-ц Номер провадження 22-ц/786/2503/17Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Хіль Л.М., Мартєв С.Ю.

за участю секретаря Гнатюк О.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м.Полтави від 11 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, суд

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з вказаним позовом, просив визнати недійсним договір дарування частини квартири АДРЕСА_1, укладений між відповідачами 27 травня 2014 року, та, відповідно, поновити державну реєстрацію права власності на 1/3 частину квартири за ОСОБА_4

Заявлені вимоги мотивовані тим, що рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 21 травня 2014 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача грошові кошти в розмірі 40 500,83 грн., по справі видано виконавчі листи, які було пред'явлено на примусове виконання та 26 червня 2014 року відкриті виконавчі провадження.

27 травня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладений договір дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, цей договір є фіктивним, так як укладений з метою ухилення ОСОБА_4 від виконання грошових зобов'язань за судовим рішенням.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 11 серпня 2017 року визнано недійсним з моменту укладення договір дарування 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_6 (обдарований), який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Настекою Н.О. 27 травня 2014 року, зареєстровано в реєстрі за реєстровим номером № 400.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_6, індексний номер 13358825 від 27 травня 2014 року, прийняте приватний нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Настекою Н.О..

Поновлено державну реєстрацію права власності на 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_4.

Вирішено питання судових витрат.

ОСОБА_4, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що суд дав неправильну оцінку фактичним обставинам та неправильно витлумачив норми закону, якими врегульовані спірні правовідносини.

Перевіривши матеріали справи, з'ясувавши межі апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Згідно ч.1 п.1 ст. 307, ч.1 ст. 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишити рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 березня 2014 року, яке набрало законної сили 21 травня 2014 року, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 борг за розпискою в сумі 40 000 грн., 3 % річних в сумі 220,43 грн., інфляційні витрати в сумі 280,40 грн., судові витрати в сумі 414,69 грн.

Зазначене судове рішення відповідачем ОСОБА_4 в добровільному порядку виконано не було, за заявою позивача судом 10 червня 2014 року видано виконавчі листи, які 23 червня 2014 року пред'явлені на примусове виконання до Київського відділу державної виконавчої служби м. Полтави.

Станом на час вирішення цієї справи зазначене судове рішення залишається невиконаним.

27 травня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, вартістю станом на 23 травня 2014 року 86 533 грн., який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Настекою Н.О. та зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 400.(а.с.11)

Також судом першої інстанції встановлено, що договір дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 від 27 травня 2014 року відповідачем ОСОБА_4 укладений відразу після набрання законної сили рішенням Київського районного суду м.Полтави від 18 березня 2014 року, яке залишається невиконаним.

Будь-яке інше майно, на яке можливо звернути стягнення, у ОСОБА_4 відсутнє, останній не працює, жодних доходів не мав та не має, на обліку в центрі зайнятості як шукаючий роботу не перебуває.

Також встановлено, що обдарований за договором дарування ОСОБА_6 є батьком відповідача ОСОБА_4, саме він є власником інших 2/3 часток квартири.

Окрім того, після укладення договору дарування ОСОБА_4 продовжив користуватися квартирою АДРЕСА_1, знаходиться там на реєстраційному обліку та постійно проживає, жодного іншого житла не має.

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції виходив з того, що дії сторін під час укладення договору дарування були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, а на фіктивний перехід власності на спірну частку квартири від боржника ОСОБА_4 до його батька ОСОБА_6, а тому прийшов до обґрунтованого висновку про наявність умислу на укладення договору дарування між близькими родичами виключно з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошових зобов'язань шляхом звернення стягнення на це майно.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Викладене узгоджується з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16.

У справі, яка переглядається, суд встановив, що відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своєму батьку, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

Установивши ці обставини, суд першої інстанції надав належну оцінку тому, що спірний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, визнав доведеним, що сторони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином; визнав обґрунтованим доводи позовної заяви про те, що дії сторін договору були мотивовані необхідністю приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, оскільки, зокрема дарувальник, який є сином обдарованого, продовжує фактично володіти та користуватися цим майном.

В апеляційній скарзі повторно наведені доводи заперечень відповідача на позов, яким суд першої інстанції у відповідності до вимог ст..215 ЦПК України дав вичерпні і обґрунтовані відповіді.

Апеляційна скарга не містить нових засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Отже, на переконання колегії суддів підстави для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.303, ст.307, ст.308, ст.315, ст.319 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 11 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: Л.М.Хіль

С.Ю. Мартєв

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов