АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/1162/17 Доповідач - Парандюк Т.С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Хома М. В.,

за участю секретаря - Коваль О.І.

та сторін - заявника ОСОБА_1; ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 03 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення витрат від інфляції та відсотків та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення нікчемності правочину, колегія суддів,

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1, з урахуванням уточнень, про стягнення з нього процентів за користування коштами в сумі 756301,29 грн. та витрат від інфляції в сумі 229816,10 грн.

В обгрунтування своїх вимог посилався на те, що ОСОБА_1 не виконав свого зобовязання із повернення грошових коштів на суму 1200000 грн., у звязку із чим з нього слід стягнути витрати від інфляції за період із 31.12.2015 року по 07.06.2017 року в сумі 229816,10 грн. та відсотки в розмірі облікової ставки НБУ в сумі 526485,19 грн., а всього - 756301,29 грн.

В березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про встановлення нікчемності правочину, укладеного між ними 23.06.2011 року.

В обгрунтування своїх вимог посилався на те, що з розписки видно, що предметом договору була зміна цільового призначення земельної ділянки товарного сільськогосподарського виробництва. Однак на таку зміну запроваджено мораторій, а отже зміст правочину суперечить закону, а тому є нікчемним.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 03 липня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 - задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) в користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_2) 229816 (двісті двадцять девять тисяч вісімсот шістнадцять) грн. 10 коп. інфляційних витрат.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення нікчемності правочину - відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) в користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_2) 2298,17 грн. сплаченого судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що суд не в повному обсязі з'ясував обставини справи, дав неналежну оцінку доказам у справі, що призвело до порушення судом норм матеріального права.

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначив, що позицію суду першої інстанції вважає помилковою, оскільки індекс інфляції, тобто показник який характеризує зміну загального рівня цін на товари і послуги, визначений ст.625 ЦК України, розраховується у процентному співвідношенні за місяць, рік чи певний період. Тому, сума призначена судом до стягнення із нього в якості інфляції за період із 01.01.2017 року по 01.06.2017 року в розмірі 232 582,02 грн. не відповідає дійсності, є необгрунтованою та недоведеною, а тому такою що підлягає до скасування.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи викладені в ній.

Позивач - відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнали, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних мотивів.

Згідно ст.308 ЦПК України - апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.06.2015 року у справі №607/710/15-ц, яке вступило в законну силу, стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 кошти у розмірі 1 200 000 грн. та 114 114,91 грн. трьох процентів річних від простроченої суми за період прострочення з 01.01.2012 року по 03.03.2015 року.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 26.09.2016 року у справі №607/1061/16-ц стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 953736,81 грн. інфляційних втрат за період із 01.01.2012 року по 31.12.2015 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 26.05.2016 року із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 16544,62 грн. інфляційних нарахувань за період з 16.09.2015 по 01.01.2016 року.

Із матеріалів справи вбачається, що 23.06.2011 року ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1200000 гривень в рахунок проведення ОСОБА_1 процедури зміни цільового призначення належних відповідачу земельних ділянок (паїв) загальною площею 6,74 га, які знаходяться на території Шляхтинецької сільської ради із земель сільськогосподарського призначення в категорію земель житлової та громадської забудови. В рахунок отриманих коштів ОСОБА_1 зобов'язався в строк до 31.12.2011 року передати у приватну власність ОСОБА_2 20 % належної відповідачу землі загальною площею 6,74 га на території Шляхтинецької сільської ради. В подальшому після кінцевих підрахунків витрат, які будуть понесені ОСОБА_1, додатково передати у власність позивача 40% від належної відповідачу землі площею 6,74 га на території Шляхтинецької сільської ради, за виключенням земельної ділянки площею, яка буде співмірною понесеним відповідачем витратам на переоформлення вказаної земельної ділянки із земель сільськогосподарського призначення у землі житлової та громадської забудови та земельної ділянки площею 20 % належної ОСОБА_1, про що останній власноручно написав розписку від 23.11.2011 року, оригінал якої міститься в матеріалах справи за №607/710/15ц.

ОСОБА_2 свої зобов'язання стосовно передачі ОСОБА_1 коштів у розмірі 1 200 000 грн. виконав, що підтверджується оригіналом розписки та не заперечується сторонами.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно до норм ч.2 ст.625 ЦПК України - боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь прострочення.

Сума інфляційних розраховується шляхом перемноження індексу інфляції за період прострочення (01.01.2016 по 01.06.2017р.) на суму боргу. Для визначення індексу інфляції за вказаний період необхідно щомісячні індекси інфляції перемножити між собою (відповідно до листа ВСУ № 62097 від 03.04.1997 р.), а саме: 100.9 % * 101.0 % * 103.5% 100.1% 99.8% * 99.9% * 99.7% *1 01.8% * 102.8% * 101.8% * 100.9%*101.1%*101.0%*101.8%*100.0%=1.1938183.99%.

Колегія суддів погоджуєтьсґя із висновком суду про те, що на час ухвалення рішення суду ОСОБА_1 не надав доказів щодо повернення суми боргу в розмірі 1200000 грн., в зв'язку з чим прострочив своє зобов'язання, а сукупний індекс інфляції за період із 01.01.2016 р. по 01.06.2017 року (добуток індексів інфляції за кожний місяць у вказаний період) становить 1,1938183,99 тому з врахуванням вимог ч.1 ст.11 ЦПК України, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд вірно прийшов до переконання про стягнення в користь ОСОБА_2 - 229816,10 грн.(1200000*1.19381833.995-1200000).

Посилання заявника про те, що судом невірно нарахована сума інфляційних є безпідставним, так як спростовується матеріалами справи.

Вірним є висновок суду щодо відмови про стягнення із ОСОБА_1 відсотків на рівні подвійної облікової ставки НБУ в сумі 756301,29 грн.

Відповідно до ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів. їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно із вимогами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Оскільки між сторонами виникли договірні зобов'язальні відносини, щодо проведення процедури зміни цільового призначення належних відповідачу земельних ділянок, а не договір позики грошових коштів, що також встановлено судовими рішення по спорах між цими ж сторонами, та вказана обставина в силу ч.3 ст.61 ЦПК України має преюдиціальне значення, а тому до спірних правовідносин вказана стаття, яка регулює сплату відсотків за договором позики, не може застосовуватися.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_1 просив встановити нікчемність правочину, укладеного 23.06.2011 року з ОСОБА_2, посилаючись на те, що предметом договору була зміна цільового призначення та відчуження земельної ділянки товарного сільськогосподарського виробництва, однак на таку зміну та відчуження запроваджено мораторій, а тому зміст правочину суперечить закону.

Відповідно до ст.202 ЦК України - правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Із змісту ст. 6, 627, 628 ЦК України вбачається, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодекс, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до п.15 Прикінцевих та перехідних положень Земельного кодексу України, в редакції, яка діяла на момент написання розписки, до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель, але не раніше 01.01.2012 року, не допускається: а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 15.06.2015 року, яке ухвалами апеляційного суду Тернопільської області від 16.09.2015 р., ВССУ від 02.12.2015 р. та ВСУ від 19.04.2016 р.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним відмовлено, яке набрало законної сили.

Враховуючи те, що сторонами не укладалася угода про відчуження земельної ділянки, чи передача прав на її відчуження на майбутнє, а надання послуги проведення із підготовки процедури зміни цільового призначення належних відповідачу земельних ділянок (паїв) загальною площею 6,74 га, які знаходяться на території Шляхтинецької сільської ради, із земель сільськогосподарського призначення в категорію земель житлової та громадської забудови, а тому недійсність договору, який укладався між сторонами, прямо не встановлена законом та вказаний правочин не може вважатися нікчемним.

Крім того, обставина, що між сторонами існували договірні зобов'язальні відносини, встановлено ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 16.09.2015 року у справі №607/710/15-ц та рішенні апеляційного суду Тернопільської області від 26.09.2016 року у справі №607/1061/16-ц, вказані обставини, в силу ч.3 ст.63 ЦПК України, є встановленими та не підлягають доказуванню у спорі між тими ж сторонами.

Проаналізувавши матеріали справи і перевіривши наявні докази, суд першої інстанції вірно прийшов до переконання щодо стягнення із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 суми інфляційних, а в решті позовних вимог, як по первісному позову, так і зустрічному- відмовив.

Доводи апеляційної скарги зводяться лише до оцінки доказів і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке б призвело або могло призвести до неправильного вирішення спору.

Доводи апеляційної скарги не являються суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильність рішення суду першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, на представлених доказах, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 03 липня 2017 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_4