Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/4275/15-ц Головуючий у 1-й інст. Васильчук О. В.
Категорія 27 Доповідач Коломієць О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді : Коломієць О.С.

суддів: Шевчук А.М., Микитюк О.Ю.

при секретарі

судового засідання : ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за несвоєчасне виконання грошового зобовязання

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 16 лютого 2017 року,

встановила:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовною заявою, в якій, після уточнення позовних вимог, просила стягнути на її користь з ОСОБА_3 108 607,80 грн. за несвоєчасне виконання грошового зобовязання, а саме : 71 215,80 грн. суми інфляційних втрат по курсу НБУ станом на 06.09.2016 року, та 37 356 грн. 3 % річних за прострочення грошового зобовязання, затрачені нею кошти на технічні засоби у звязку з невиконанням рішення суду та судові витрати в сумі 13 869,34 грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 15.07.2002 року зобовязано ОСОБА_3 повернути позивачу 3320 доларів США, а у разі відсутності доларів - стягнути 17691 грн. 62 коп. на її користь. Присуджені кошти відповідачка протягом 14 років не сплачувала, злісно не виконуючи рішення суду, що призвело до значного знецінення суми боргу. В звязку з простроченням відповідачкою, як боржником, грошового зобовязання, остання повинна сплати 3% річних з простроченої суми та інфляційні втрати. Крім того, у звязку зі злісним невиконання рішення суду, позивач понесла значні технічні витрати: конверти та марки на звернення до суду, правоохоронних органів , відділу ДВС, придбання канцтоварів, телефонні розмови, транспортні засоби та інше, які повинні бути відшкодовані відповідачем.

Рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 16 лютого 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 37 342,00 грн. - 3% річних за прострочку грошового зобовязання за договором позики, судові витрати в розмірі 245,70 грн. та 360,00 грн. витрат пов'язаних з публікацією оголошення у пресі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні її позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. На підтвердження доводів апеляційної скарги зазначає, що судом неповно зясовано обставини справи. Зокрема невиконання відповідачем боргового зобовязання дає право позивачу на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, а саме, відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Апелянт вважає, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником не припиняє правовідносин сторін договору та не звільняє боржника від відповідальності передбаченої ч.2 ст.625 ЦК України. Крім того апелянт вважає, що судом не обґрунтовано відмовлено у стягненні з відповідача на її користь технічних витрат понесених у звязку з невиконанням відповідачем рішення суду, так-як останні є збитками в розумінні ч.1,2 ст. 623 ЦК України та були підтверджені відповідними доказами.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 серпня 1997 року та 14 квітня 2000 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 у позику разом 3730 доларів США.

Рішенням Новоград-Волинського районного суду Житомирської області від 15.07.2002 року зобовязано ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 3320 доларів США, при відсутності доларів США стягнути 17691,62 грн. (а.с.71).

На даний час вказане рішення суду відповідачкою не виконано.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Таким чином, у даній справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивача права на стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 37342,00 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про стягнення з відповідача інфляційних витрат є безпідставними виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 надавала ОСОБА_3 в борг кошти в іноземній валюті.

За змістом ст. 1 Закону України від 3 липня 1991 року «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобовязання як такого, що визначено в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Тому, висновок суду першої станції, що вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат є безпідставними, суперечать вищевказаним нормам закону і не підлягають задоволенню є обґрунтованим.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у стягненні з відповідача на користь позивача технічних витрат понесених у звязку з невиконанням рішення суду виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобовязання, доказується кредитором.

Разом з тим, технічні витрати, які понесені позивачем у звязку з невиконанням відповідачем рішення суду, а саме : конверти та марки на звернення до суду, правоохоронних органів, відділу ДВС, придбання канцтоварів, телефонні розмови, транспортні засоби та інше, на загальну суму 13 869 грн. 43 коп. не є збитками у розумінні вказаної норми ЦК України. У звязку з чим, доводи апеляційної скарги у даній частині є безпідставними.

Також районним судом у відповідності до положень ст. 88 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог вирішено питання про розподіл судових витрат, які понесла позивач під час розгляду справи в суді першої інстанції, а тому підстави для зміни рішення суду в даній частині відсутні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на законність ухваленого рішення не впливають.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 16 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : Судді :