У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 13 вересня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,Мазур Л.М., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання розписки недійсною та за зустрічним позовом про стягнення боргу, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 01 лютого 2016 року, в с т а н о в и л а: У вересні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що 20 серпня 2008 року отримав від ОСОБА_9 150 000 доларів США під розписку на строк до 19 серпня 2009 року та під психологічним тиском відповідача змушений був підписати згоду на щомісячну сплату 3 % та заставу належного на праві власності житлового будинку. 21 березня 2010 року на забезпечення повернення коштів за розпискою між ним та ОСОБА_10, а 21 липня 2012 року - із ОСОБА_11 укладено договори поруки. Посилаючись на те, що ним виплачено відповідачу суму боргу з урахуванням відсотків у розмірі 172 700 доларів США, а також, що наданарозписка суперечить чинному законодавству, його волевиявленню щодо застави будинку та згоди на сплату щомісячних процентів за користування грошовими коштами, просив суд визнати розписку недійсною. У жовтні 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 листопада 2014 року стягнуто з позивача на його користь 190 000 доларів США, що становить 2 465 535 гривень. Посилаючись на те, що вказане рішення суду ОСОБА_6 не виконано, просив суд стягнути з останнього на свою користь 2 123 487 гривень, з яких: відсотки за користування позикою - 1 236 690 гривень; курсова різниця тіла позики - 815 085 гривень; 3 % річних - 69 762 гривень, а також судові витрати. Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2015 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів - відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_7 оскаржив його в апеляційному порядку в частині відмови у задоволенні вимог за зустрічним позовом. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 01 лютого 2016 року рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2015 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову скасовано. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 2 123 487 грн. боргу, з яких: 817 085 грн. - курсової різниці тіла позики, 1 235 690 - відсотки за користування позикою, 69 762 грн. - 3 % річних. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 12 789 грн. судового збору. У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення в частині вимог за зустрічним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 добровільно сплачує борг та, врахувавши наявність рішення суду про стягнення заборгованості, на підставі якого видано виконавчий лист, який перебуває на виконанні у ДВС, дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення коштів за договором позики. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вимог за зустрічним позовом та ухвалюючи в цій частині нове рішення, апеляційний суд виходив з того, що у разі прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3 % річних за весь час прострочення на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також відповідно до ст. 1048 ЦК України - отримати проценти від суми позики, які нараховуються за період з дати отримання коштів до дня повернення позики, якщо інше не встановлено укладеним між сторонами договором. Встановивши, що домовленістю сторін визначено щомісячну сплату процентів до дня повернення позики, та врахувавши, що боржником не виконано рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення відсотків та 3 % річних, а також збитків, якими є курсова різниця між кількістю доларів США, які підлягали поверненню, та фактично переданою сумою. Проте з таким висновком апеляційного суду в повній мірі погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. Вказаним вимогам оскаржуване рішення не відповідає. Судом встановлено, що 20 серпня 2008 року ОСОБА_6 отримав у борг від ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 150 000 доларів США зі сплатою 3 % річних щомісячно (4 500 доларів США щомісячно)строком до 19 серпня 2009 року, про що відповідачем надана розписка. У зв'язку з невиконанням зобов'язань за договором позики заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 листопада 2014 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 2 465 535 гривень. Постановою державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 23 грудня 2014 року № 45905700 відкрито виконавче провадження про стягнення суми боргу у розмірі 2 469 189 гривень. Посилаючись на те, що вказане рішення суду ОСОБА_6 не виконано, позивач просив суд стягнути з останнього на свою користь 2 123 487 гривень. Згідно із ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи вищезазначені положення закону та у випадку невстановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. Окрім того, підлягають застосуванню положення ст. 625 ЦК України із поєднанням зі ст. 1048 ЦК України у разі прострочення виконання боржником грошового зобов'язання. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року (справа № 6-1412цс16). Встановивши, що рішення суду про стягнення боргу відповідачем не виконано та врахувавши, що сторонами визначено розмір відсотків, апеляційний суд дійшов правильного висновку про стягнення відсотків за користування позикою та 3 % річних. Разом з тим, стягуючи з відповідача на користь позивача курсову різницю тіла позики, апеляційний суд не врахував наступне. Згідно з ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що згідно з ч. 1 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Частиною 1 ст. 36 Закону України «Про Національний Банк України» передбачено, що саме банк встановлює офіційний курс гривні до іноземних валют та оприлюднює його. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Стягуючи курсову різницю тіла кредиту, апеляційний суд залишив поза увагою, що по своїй суті така не може бути спричиненою позивачу шкодою, оскільки на правовідносини, які виникли між сторонами, поширюється законодавство, яке регулює повернення коштів за договором позики, та у випадку невиконання зобов'язань дає право позивачу на стягнення коштів відповідно до ст. 625 ЦК України, у зв'язку з чим висновок апеляційного суду в цій частині є помилковим. Згідно з правилами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. При цьому суд касаційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість постановлених судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та доводів касаційної скарги. За таких обставин рішення апеляційного суду в частині вимог про стягнення курсової різниці тіла кредиту підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 задовольнити частково. Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 01 лютого 2016 року в частині вимог про стягнення курсової різниці тіла кредиту скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення апеляційного суду Закарпатської області від 01 лютого 2016 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Л.М. Мазур О.В. Попович Л.М. Мазур О.В. Попович