Справа № 462/2833/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2017 року м.Львів

Залізничний районний суд м.Львова у складі:

судді Постигач О.Б.

секретаря Ящук К.В.

з участю представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

представника органу опіки та піклування ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_6 науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_6 науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_7, в якому, з урахуванням поданих уточнень, просить усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном, а саме квартирою № 104 по вул. Любінській 96 у м. Львові, шляхом виселення ОСОБА_3, ОСОБА_7, їхніх дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з даного житлового приміщення без надання їм іншого житлового приміщення. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 10.12.2003 р. Міністерство внутрішніх справ України придбало квартиру № 104 в будинку №96, що знаходиться на вул. Любінській у м. Львові. Згідно наказу МВС України від 24.11.2016 № 1020, Акту приймання-передачі та Акту прийняття-передачі основних засобів від 06.03.2017 р. дана квартира передана на баланс ОСОБА_6 науково-дослідного експертного криміналістичного центру МВС України. Однак, позивач не може розпоряджатись цією квартирою, включити її до числа службових, прийняти рішення про надання службового житла для працівників ОСОБА_6 НДЕКЦ, оскільки у спірній квартирі без законних підстав проживають позивачі та заперечують проти добровільного виселення. У зв'язку з цим, просив суд позов задовольнити.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали. Додатково пояснили, що у відповідачів відсутні будь-які документи, що підтверджують право користування чи право власності спірною квартирою. Такі проживають там без відповідних правових підстав, з січня 2017р. їм предявлялись вимоги про добровільне виселення, однак останні відмовлялись, а тому змушені за захистом свого права звернутись до суду. Просили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили. Відповідач пояснила, що проживає у даній квартирі із сімєю з 2006 р. До цього моменту в квартирі проживав її свекор, якому вказана квартира була надана для службового користування. Після його смерті відповідачі надалі залишились проживати у цій квартирі, постійно сплачували комунальні послуги, здійснили ремонт, а тому вважає, що вона має право надалі проживати та користуватись цією квартирою.

Представник органу опіку та піклування проти позовних вимог заперечила, пояснила, що виселення із спірного житлового приміщення без надання іншого буде порушувати права неповнолітніх дітей.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та її представника, представника органу опіки та піклування, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд виходив з наступного.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 10.12.2003 року Міністерство внутрішніх справ України є власником квартири АДРЕСА_1.

Як вбачається із відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 24.01.2017 р. квартира АДРЕСА_2 належить на праві загальнодержавної власності Міністерству внутрішніх справ України /а.с.14-15/

Згідно наказу МВС України від 24.11.2016 № 1020, Акту приймання-передачі та Акту прийняття-передачі основних засобів від 06.03.2017 р. спірна квартира передана на баланс ОСОБА_6 науково-дослідного експертного криміналістичного центру МВС України.

Згідно довідки з місця проживання про склад сімї і прописку від 15.05.2017 р. №499, виданої ЖБК №56 /а.с.12/ та довідки за підписом голови ЖБК№56 від 15.05.2017 р. № 498 /а.с.13/ квартира АДРЕСА_2 належить МВС України у Львівській області, в квартирі проживає ОСОБА_3, яка непрописана та незареєстрована у ній.

Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась17.07.1997р. відповідно до ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти будь-які угоди щодо свого майна, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб повязане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Така правова позиція визначена у справі за № 6-2010цс16.

Відповідачами не надано суду жодних доказів правомірності свого користування та проживання у спірній квартирі, як то відповідного рішення, договору найму чи ордеру на вселення. Судом не приймається до уваги покликання відповідача на правомірність проживання її сімї у спірній квартирі через те, що така надавалась її свекру, оскільки жодних доказів на підтвердження цієї обставини відповідачами суду не надано. Так само відповідачкою не доведено надання вказаної квартири для службового користування її свекру. Суд вважає, що довготривалість користування самовільно зайнятої відповідачами квартири та сплати ними комунальних послуг не надає їм будь-яких прав на цю квартиру.

Також в судовому засіданні підтверджено матеріалами справи чинення перешкод зі сторони відповідачів позивачу у користуванні квартирою №104 по вул. Любінській, 96 у м. Львові. Зокрема, як стверджується матеріалами перевірки Залізничного ВП ГУНП у Львівській області встановлено, що у цій квартирі проживають відповідачі разом із своїми неповнолітніми дітьми без реєстрації.

Відтак, оцінюючи зібрані по справі докази, суд дійшов до висновку, що відповідачі вселились до квартири АДРЕСА_2 самовільно без достатніх законних підстав, не бажають добровільно з неї виселятись, чим чинять перешкоди у розпорядженні квартирою позивачу, а тому порушене право відповідача підлягає захисту.

За таких обставин суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

У зв'язку із задоволенням позовних вимог, з віповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на користь позивача підлягають стягненю судові витрати.

Керуючись ст.10,11,60,169,208-209,212-215,218 ЦПК України, ст. 61, 116 ЖК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні квартирою №104 по вул. Любінській, 96 у м. Львові шляхом виселення ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з даного житлового приміщення без надання їм іншого жилого приміщення.

Стягнути ОСОБА_10 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України судовий збір в розмірі по 800 грн з кожного.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Постигач О.Б.