УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ЗавгородньоїІ.М., Червинської М.Є.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 09 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 03 листопада

2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк», банк) звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за угодою від 30 жовтня 2014 року у розмірі 32 883 грн 31 коп.

На обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що 01 березня

2013 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 було підписано заяву про відкриття поточного рахунку, згідно якої він приєднався до «Умов та правил надання банківських послуг», тарифів банку, що разом із заявою складають договір банківського обслуговування №б/н від 01 березня 2013 року та взяв на себе зобов'язання виконувати умови договору. Відповідно до умов договору банк надав відповідачу кредитний ліміт в розмірі 31 000 грн, проте у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору утворилась заборгованість у розмірі 32 883 грн 31 коп., яку банк просив стягнути з останнього.

Ухвалою Дубенського міськрайонного суду від 09 вересня 2016 року відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч.2 ст. 122 ЦПК України.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 03 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» відхилено, ухвалу Дубенського міськрайонного суду від 09 вересня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій, а справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі з підстав, встановлених п.1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки договірні відносини у позивача виникли з відповідачем, як із фізичною особою-підприємцем, а генеральна угода від 30 жовтня 2014 року була кладена сторонами з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов'язань саме за кредитним договором від 01 березня 2013 року, який не втрачав чинності і будь-яких додаткових положень щодо зміни правового статусу позичальника до нього не вносилося.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

З огляду на вищевикладене та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області

від 09 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області

від 03 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

І.М. Завгородня

М.Є. Червинська