АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2017 року Апеляційний суд міста Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.,

суддів Поливач Л.Д.,

ПоліщукН.В.,

при секретарі Іваницькій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 червня 2017 року,

у с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 про стягнення з останнього грошових коштів у розмірі 133 265 грн. 05 коп.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 29 червня 2017 року, ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні його позову (а.с.83-86).

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 червня 2017 року та ухвалити нове рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 133 265 грн. 05 коп.

Апеляційну скаргу мотивувала, зокрема, тим, що оскаржуване рішення є таким, що порушує права та законні інтереси позивача, а також норми процесуального та матеріального права, оскільки суд першої інстанції помилково встановив, що фактично між позивачем та відповідачем було укладено Договір купівлі-продажу обладнання, про що свідчить розписка, згідно якої ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 50 000 грн. в рахунок вартості обладнання автомийки.

Зазначає, що під час розгляду справи позивачем у підтвердження того, що воля та поведінка сторін була спрямована саме на передачу в оренду автомийки, надав суду скріншот з електронної пошти позивача, який підтверджує направлення на його адресу з електронної пошти відповідача електронного листа від 04.03.2015 року, в якому розписаний алгоритм дій щодо майбутньої співпраці щодо користування автомийкою та проект договору про співробітництво і організацію взаємовідносин, який був доданий до електронного листа, що міститься в матеріалах справи.

_____________________________________________

Справа № 753/20514/16-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/9118/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Цимбал І.К.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

Крім того, за заявою позивача в судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_7, проте будь-якої оцінки неприйняття судом до уваги його показів рішення суду не містить.

Також, суд не надав жодної оцінки тій обставині, що під час розгляду справи відповідач не надав суду будь-яких правовстановлюючих документів, які б підтверджували його право власності на обладнання автомийки та документів, які б підтверджували факт того, що він був орендарем чи взагалі мав будь-яке відношення до приміщення автомийки.

В суді апеляційної інстанції, ОСОБА_2 та його представник - ОСОБА_4, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

ОСОБА_3 та його представник - ОСОБА_8, заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили її відхилити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в ході судового розгляду, ОСОБА_2 зобов'язався повернути ОСОБА_3 суму у 3 500 доларів США, в порядку, вказаному у розписці (а.с.55).

07 березня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 складено розписку про те, що відповідач переуступає позивачу автомийку «ІНФОРМАЦІЯ_1», яка розташована в АДРЕСА_1, зі всім обладнанням, яка розміщено на її території. Від ОСОБА_2 ОСОБА_3 прийняв суму в розмірі 50 000 грн. в рахунок вартості (а.с.4).

Згідно Акту приймання-передачі від 07 березня 2015 року (а.с.5) ОСОБА_3, іменований надалі «продавець», та ОСОБА_2, іменований надалі «покупець» склали цей Акт про те, що покупець передає права оренди автомийки «ІНФОРМАЦІЯ_1», а покупець приймає автомийку та обладнання згідно опису площею 250 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Згідно розписки від 27 липня 2015 року (а.с.6), ОСОБА_3 отримав весь борг від ОСОБА_2 (за виключенням 300 доларів США), претензій немає.

Як вбачається з Вимоги про повернення грошових коштів (а.с.8), позивач звернувся до відповідача з Вимогою повернути безпідставно отримані кошти в сумі 133 175 грн. 64 коп., у зв'язку з тим, що станом на день такого звернення будь-яких документів щодо передання ОСОБА_2 прав орендаря автомийки «ІНФОРМАЦІЯ_1» у АДРЕСА_1 не складено, отже фактично грошові кошти на переуступку вказаної автомийки були передані ОСОБА_3 у виконання договору, який не відбувся.

Оскільки відповідач не виконав вимогу щодо повернення грошових коштів, позивач звернувся до суду з даним позовом, який просив задовольнити на підставі ст.ст.1212, 793, 761, 651, 520 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд вважав обгрунтованими доводи позивача, що договір оренди автомийки «ІНФОРМАЦІЯ_1» фактично між сторонами не укладався, оскільки з письмових доказів не вбачається, що відповідач є власником приміщення, а також, що мало місце досягнення всіх істотних умов договору оренди. Водночас суд дійшов висновку, що сторони фактично уклали договір купівлі-продажу обладнання автомийки «ІНФОРМАЦІЯ_1», відповідно до умов якого відповідач передав обладнання, вказане у Акті прийому-передачі за плату, а позивач отримав його, про що свідчить підпис останнього, а також розписка ОСОБА_3

Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки майно, що залишив, позивач може забрати в будь-який час, оскільки він є власником, а доказів, що таке майно зникло не надано, то позовні вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, суд вважав безпідставними твердження позивача про те, що відсутність оформленого між сторонами договору оренди автомийки свідчить по відсутність взагалі договірних правовідносин. Разом з тим, суд не прийняв до уваги доводи відповідача щодо розписки від 20 лютого 2015 року, оскільки останнім не надано доказів, що дані кошти відносяться до даного договору.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Вiдповiдно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч. 1-2 ст.509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна,стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов'язання.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

За змістом ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

В ході розгляду справи сторони стверджували, що між ними існували договірні правовідносини.

Так, установивши у справі, яка переглядається, наявність у сторін договірних правовідносин, колегія суддів погоджується з відсутністю підстав для застосування статті 1212 ЦК України у спірних правовідносинах та стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що договір оренди автомийки «ІНФОРМАЦІЯ_1» фактично між сторонами не укладався, оскільки відповідач не є власником приміщення, разом з тим, сторони фактично уклали договір купівлі-продажу обладнання автомийки «ІНФОРМАЦІЯ_1», відповідно до умов якого відповідач передав обладнання, вказане у Акті прийому-передачі за плату, а позивач отримав його, про що свідчить підпис останнього, про що також свідчить розписка ОСОБА_3

А отже доводи апелянта не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції законними та такими, що відповідають дійсним обставинам справи. Судом повно та всебічно з'ясовано фактичні обставини, вірно встановлено правовідносини сторін та правильно застосовано відповідну норму закону, що їх регулює, з огляду на що апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: І.М. Вербова

Судді: Л.Д.Поливач

Н.В.Поліщук