Справа № 289/1344/16-ц
Номер провадження 2/289/36/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.10.2017 м. Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого - судді Невмержицького І.М.

при секретарі - Шуба В.М., Пергун Р.Ю.

позивача - ОСОБА_1

з участю предст.позивача - ОСОБА_2

відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

предст.відповідачів - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Радомишлі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з реєстраційного обліку,з участю третьої особи без спмостійних вимог - Радомишлььського РС ДМС у Житомирській області,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання їх такими, що втратили право користування житлом та зняття з цих підстав з реєстраційного обліку,при цьому зазначив, що він є одноосібним власником житлового будинку за АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування жилого будинку Серії АВН №000286 від 20 жовтня 2000 року,посвідченого Радомишльською державною нотаріальною конторою,згідно якого ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_1 житловий будинок з надвірними господарськими будівлями за АДРЕСА_1 та зареєстрований в реєстрі за №2-985, а також Договір зареєстрований за №1059 від 18 грудня 2000 року Житомирським обласним підприємством по технічній інвентаризації.Також Позивач зазначив про те, що в згаданому будинку,крім нього,зареєстровані як квартиронаймачі: колишня дружина - ОСОБА_3,1973 р.н.,син бувшої дружини від першого шлюбу - ОСОБА_4,1993 р.н. та донька Позивача - ОСОБА_7,2002 р.н. Позивач також зазначив,що з Відповідачкою ОСОБА_3 з 01 квітня 2002 року перебував в зареєстрованому шлюбі,а Рішенням Радомишльського районного суду в Житомирській області від 14 листопада 2014 року шлюб між ним та Відповідачкою ОСОБА_3 був розірваний,неповнолітня дитина - ОСОБА_7 для подальшого проживання була залишена при матері - ОСОБА_3,однак донька залишилися проживати разом з ним і перебуває на його повному утриманні незважаючи на Рішення суду про стягнення з нього аліментів.Відповідачка ОСОБА_3 з січня 2016 року добровільно залишила місце проживання в належному Позивачу на праві власності будинку і переїхала на постійне місце проживання за іншою адресою,однак після того як він звернувся з позовом до суду ОСОБА_3 знову вселилася без його дозволу в будинок,при цьому він не став вирішувати питання про втрату нею права користування будинком силовими методами,а вирішує це питання в суді. Хоча останній рік Відповідачка в його будинку не проживала,однак до даного часу вона та її син Відповідач ОСОБА_4 значаться зареєстрованими в його будинку,що перешкоджає йому у вільному розпорядженні своєю власністю та перешкоджає оформленню субсидій на комунальні послуги,а тому просив суд позбавити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права користування житловим приміщенням шляхом зняття їх з реєстраційного обліку.

В судовому засіданні Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 з»явилися, заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити,при цьому надали пояснення на підтримання позову.

В судовому засіданні Відповідачі та їх представник ОСОБА_5 щодо заявлених позовних вимог не погодилися,просили відмовити в їх задоволенні та надали відповідні пояснення на заперечення позову.

Представник третьої особ в судовому засіданні не з»явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надіслав до суду письмову заяву,просив суд справу розглянути без нього, при вирішенні справи покладається на розсуд суду.

Суд,вислухавши пояснення сторін у справі, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані в справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 являється власником житлового будинку за АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування жилого будинку Серії АВН №000286 від 20 жовтня 2000 року, посвідченого Радомишльською державною нотаріальною конторою, згідно якого ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_1 житловий будинок з надвірними господарськими будівлями за АДРЕСА_1 та зареєстрований в реєстрі за №2-985, а також Договір зареєстрований за №1059 від 18 грудня 2000 року Житомирським обласним підприємством по технічній інвентаризації.

Судом також встановлено,що 10 листопада 2000 року відділом РАЦС в Радомишльському районі Житомирської області був розірваний шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_8,про що був зроблений відповідний актовий запис за №116,що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1(а.с.94).

Також встановлено судом,що Позивач ОСОБА_1 з Відповідачкою ОСОБА_3 з 01 квітня 2002 року перебував в зареєстрованому шлюбі,а Рішенням Радомишльського районного суду в Житомирській області від 14 листопада 2014 року шлюб між ним та Відповідачкою ОСОБА_3 був розірваний,неповнолітня дитина сторін у справі - ОСОБА_7,2002 р.н. для подальшого проживання була залишена при матері - ОСОБА_3,однак донька залишилися проживати разом з ним і проживає разом до даного часу.

В згаданому будинку,крім Позивача ОСОБА_1зареєстровані як квартиронаймачі: колишня дружина - ОСОБА_3, 1973 р.н.,син бувшої дружини від першого шлюбу - ОСОБА_4,1993 р.н. та донька Позивача та ОСОБА_3 - ОСОБА_7,2002 р.н.

Згідно п.4 згаданого вище Договору дарування «..жилий будинок,що є предметом цього Договору,нікому іншому не проданий,не подарований,не обмінений,не заставлений,іншим шляхом не відчужений,під забороною(арештом) не перебуває,судового спору щодо неї немає,а також прав третіх осіб як умежах так і за межами України немає..».

Позивач та його представник в суді зазначили про те,що з моменту посвідчення нотаріусом Договору дарування та з моменту отримання Позивачем в дар будинку і до даного часу жодна фізична чи юридична особа не оскаржувала недійсність Договору та не заявила своїх претензій на будинок або його частину.

Даний факт не заперечується ні Відповідачами,а ні свідками,які опитані в судовому засіданні.

Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі Закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням.

У відповідності до ст. 116 ЖК України передбачено, що виселення без надання іншого жилого приміщення можливо у випадках:

1)руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає;

2)використання житла наймачем або особами, за дії яких він відповідає, не за призначенням;

3)систематичного порушення наймачем або особами, за дії яких він відповідає, прав та інтересів сусідів;

4)незаконного зайняття жилого приміщення;

5)визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправо-мірних дій осіб, які одержали ордер.

В судовому засіданні Позивач не надав доказів того, що Відповідачі руйнували або псували житло.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Частиною 2 ст.65 ЖК України визначено,що особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

У відповідності до ч. 1 ст. 717 ЦК України за Договором дарування одна сторона(дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні(обдарованому) безоплатно майно(дарунок) у власність.

Згідно ч.1 ст.725 ЦК україни Договором дарування може бути встановлений обов»язок обдарованого вчинити певну дій майнового характеру на користь третьої особи або утримуватися від її вчинення (передати грошову суму чи інше майно у власність, виплачувати грошову ренту, надати право довічного користування дарунком чи його часткою,не пред'являти вимог до третьої особи про виселення, тощо).

В судовому засіданні Відповідач ОСОБА_3 заявила про те, що будинок був куплений на спільні кошти,однак таке твердження спростовується дослідженими у суді доказами та відсутності у Позивача будь-яких обов»язків щодо ОСОБА_3 після отримання будинку в дар.

Беручи до уваги висновки Верховного Суду України та вимоги ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 138-ІУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення;

2) позбавлення права користування житловим приміщенням;

3) визнання особи безвісно відсутньою;

4) оголошення фізичної особи померлою.

У зв'язку з тим, що зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані з реєстрацією місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Приймаючи до уваги викладене та оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази,суд приходить до висновку проте,що Відповідачами порушені законні права Позивача на володіння та розпорядження власним майном,що є підставою для задоволення позовних вимог.

Позивач та його представник в суді заявили клопотання про застосування судом до спірних правовідносин строків позовної давності.

Відповідно до положень ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з нормами ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України сплив терміну позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,є підставою для відмови у позові.

З матеріалів цивільної справи суд вбачає,що Відповідачі з зустрічним позовом до ОСОБА_1 не звернулися ,тобто не існує підстав до застосування строку позовної давності.

Згідно з положеннями ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Істотним порушенням умов Договору є таке порушення,коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того,на що вона розраховувала при укладенні Договору.

У відповідності до ч.1 ст.230 ЦК України,якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин,які мають істотне значення, такий правочин визначається судом недійсним,обман має місце якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину або якщо вона замовчує їх існування.

В судовому засіданні Відповідачі та їх представник заперечуючи позовні вимоги до себе зазначили,що фактично відбувся Договір купівлі-продажу,а не дарування,тобто ОСОБА_1 ввів ОСОБА_3 в оману щодо Договору,однак будь-яких доказів такого твердження суду не надала. У відповідності з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно з ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,суд приходить до висновку,що ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2. надали суду докази на підтвердження своїх позовних вимог,а тому їх задовольняє.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вирішує судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 80, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 589, 590, 625, 1050, ЦК України, Сімейного кодексу України,Конституції України та Закону України «Про охорону дитинства», суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

1. Визнати ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_5 такими, що втратили право користування житловим будинком з надвірними господарськими будівлями за АДРЕСА_1.

2. Зняти ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_5 з реєстраційного обліку в житловому будинку з надвірними господарськими будівлями за АДРЕСА_1.

Дане рішення є підставою для зняття Відповідачів з реєстраційного обліку в зазначеному вище жилому будинку.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь держави Україна грошові кошти судового збору при зверненні до суду виходячи з двох вимог немайнового характеру в сумі 1280,00 грн. - в рівних частках.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Житомирської області через Радомишльський районний суд протягом десяти днів, починаючи з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів, з дня отримання копії рішення.

Суддя І. М. Невмержицький