АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

05 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Саліхова В.В.,Семенюк Т.А.

при секретарі: Булах А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах ОСОБА_2

на рішення Печерського районного суду м.Києва від 03 липня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю "Видавничий дім "Кручі Дніпра" про захист честі,гідності,ділової репутації та відшкодування моральної шкоди ,-

ВСТАНОВИЛА :

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 03.07.2017 року у задоволенні данного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачки ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі. Посилається на незаконність та необгрунтованість судового рішення, неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у долученні до справи додаткових доказів.

В суді апеляційної інстанції представник позивачки ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з підстав, наведених в ній.

ОСОБА_3, його представник - ОСОБА_4 просили апеляційну скаргу відхилити.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Видавничий дім "Кручі Дніпра" (далі ТОВ "Видавничий дім "Кручі Дніпра") не з'явився, повідомлений належним чином (а.с160). Виходчи з положень ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розляд справи за його відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом, у щотижневику "Бульвар Гордона" випуск НОМЕР_1_за листопад 2015 року міститься стаття, написана з інтерв'ю з відповідачем ОСОБА_3 під назвою "ІНФОРМАЦІЯ_1".

У публікації містяться цитати: «...Непонятно, как ОСОБА_2 узнала о причине поджога «Жовтня» раньше милиции и как потушенная на первом этаже шашка привела к возгоранию на чердаке, куда имеет доступ только дирекция кинотеатра...

...Пожар, произошедший в прошлом году, думаю, еще будет расследоваться. Как до сих пор мы не знаем, кто виновен в расстреле людей на Майдане, так не знаем и того, кто и зачем устроил поджог «Жовтня». Единственную версию озвучила в первый же вечер до проведения следствия директор кинотеатра ОСОБА_2, дескать, причиной происшествия стал просмотр программы ЛГБТ-сообщества. Совершенно непонятно, как она узнала об этом раньше милиции? Может, лет через 10 станет известно, что произошло на самом деле, и как брошенная шашка, потушенная в зале на первом этаже, привела к возгоранию на чердаке, куда имеет доступ только дирекция кинотеатра...

...ходят слухи, что это было выгодно самой ОСОБА_2...»

«...Выпады против нас демонстрируют моральный облик самой госпожи ОСОБА_2. Мне не хочется вступать с ней в переговоры. Базарные прения не совсем в стиле нашего фестиваля. Может, ей лучше кинотеатр открывать на Привозе?

Думаю, она неправильно выбрала себе профессию и чудесно могла бы писать женские романы, или детективы, или порнографические истории. Наверное, в таком востребованном жанре ей было бы неплохо себя реализовать...»

«...Вся история - сплошные манипуляции. Сначала ОСОБА_2 использовала одних людей. Когда они перестали быть нужными, взяла других.

Тот же ОСОБА_5 приходил к нам на фестиваль «Молодость» на дискуссию по теме ЛГБТ. У меня не было с ним разговора, не имею понятия о его позиции. Знаю только, что ОСОБА_2 его отстранила, когда он перестал быть нужен.»

«...И после пожара я снова предложил приватизировать «Жовтень». На что ОСОБА_2 сказала: «Нет, ни в коем случае»!

Почему же?

Потому что очень хорошо иметь копеечную аренду, вести предпринимательскую деятельность в компании «Киноман» и еще получать дотации от города.»

Видавником тижневика є відповідач ТОВ Видавничий дім "Кручі Дніпра" .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того,що позивач є публічною особою і межі критики щодо неї є ширшими, висловлювання відповідача є саме критикою та оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується .

Так, відповідно до вимог ч.1 ст.270 ЦК України, відповідно до Конституції України фізична особа має право на повагу до гідності та честі. Разом з цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановила, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Положеннями статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, зазначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Із роз'яснень викладених у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист честі, гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» слідує, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширена інформація, тобто, доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто, позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто, такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто, або завдає шкоди особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, роз'яснено, що відповідно до статті 277 ЦК, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Так, в рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19.

Відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Згідно ст. 200 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце в суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, у якій стверджується про порушення особою норм чинного законодавства, учинення будь-яких інших протиправних дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до ділової репутації.

Зі змісту висловлювань відповідача убачається, що вони не містять фактичних даних, які можливо довести певними засобами доказування, ґрунтувались виключено на його особистій думці та припущеннях.

Судом першої інстанції у повній мірі враховано роз'яснення, викладені у п. п. 4, 15, 19, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, а також проведено аналіз змісту оспорюваних висловлювань з урахуванням мовностилістичних засобів, за допомогою яких оголошена інформація, яка в цілому містить припущення.

Колегія судів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що інформація, на яку позивачка посилається в своєму позові як на недостовірну та таку, що зачіпає її інтереси, шкодить її діловій репутації і принижує її честь та гідність, не містить фактичні дані. Оспорювана інформація є лише критикою, оцінкою дій, припущеннями, особистою думкою особи, що її висловлює, а тому не може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності, у зв'язку із чим на підставі ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» зазначені висловлювання є оціночними судженнями.

Крім того, зі змісту ст.ст.3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи вбачається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися виставити себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (п. 21Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року).

Крім того, при вирішенні питання щодо захисту честі та гідності, недоторканності ділової репутації, варто також враховувати, що межа допустимої критики, оцінки та уваги до вчинків і слів публічної особи, є значно ширшою, в порівнянні з пересічною особою.

Оскільки позивач є публічною особою, перебуває на посаді керівника, є членом Експертної комісії з питань кінематографії, членом Правління Громадської спілки «Союз кінотеатрів України», у зв'язку з чим підлягала ретельному громадському контролю і потенційно могла зазнати гострої та сильної громадської критики з приводу того, як вона виконувала свої функції.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо неї є значно ширшою, ніж щодо окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Таким чином, ОСОБА_2 як публічна особа користується підвищеною увагою суспільства щодо своїх дій, слів та вчинків та повинна усвідомлювати, що займаючи керівну посаду за своїм власним рішенням погодилася бути об'єктом як публічного обговорювання, так і можливої різкої критики при оцінці її діяльності, а тому межа допустимого публічного обговорення її діяльності є ширшою, ніж пересічних осіб.

Інформація, яку позивач просить спростувати, є оціночним судженням і суб'єктивною думкою відповідача ОСОБА_3, не є висловленою в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що вбачається з її змісту та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, а відтак на нього, як й на Товариство з обмеженою відповідальністю "Видавничий дім "Кручі Дніпра" не може бути покладено обов'язок відшкодувати позивачці моральну шкоду .

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції права на подання додаткових доказів є безпідставними, це питання вирішено судом у відповідності до положень ЦПК України. Крім того, зазначені докази оглянуті під час апеляційного розгляду справи, проте вони висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 03 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 757/63347/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/ 8956 /2017

Головуючий у суді першої інстанції: Литвинова І.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.