У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Ступак О.В., розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 19 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виселення,

в с т а н о в и в :

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 25 вересня 2001 року він придбав у громадянки ОСОБА_6 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1. 21 серпня 2004 року позивач уклав шлюб з ОСОБА_4 Після укладення шлюбу ОСОБА_2, ОСОБА_4 та її дочка від попереднього шлюбу ОСОБА_5 почали проживати спільно у будинку позивача за адресою: АДРЕСА_2. 24 лютого 2005 року позивач зареєстрував місце проживання відповідачів у вказаному будинку. 15 липня 2014 року рішенням Ірпінського міського суду Київської області по справі № 367/2519/14-ц шлюб між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_4 було розірвано. Позивач зазначав, що у зв'язку із припиненням шлюбу відповідачі втратили право на проживання у вказаному будинку оскільки перестали бути членами його сім'ї. Проживання та реєстрація відповідачів у будинку позивача значною мірою обмежує його права у розпорядженні та використанні своєї власності та не дає можливості самому користуватися даним будинком. З часу розлучення позивач тимчасово винаймає житло.

У зв'язку з вищевикладеним, ОСОБА_2 просив суд усунути йому перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселити з будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 19 липня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити, оскільки із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК Української PCP до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно з ч. ч. 2 та 3 ст. 64 ЖК Української PCP до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Зі змісту ст. 71 ЖК Української PCP, вбачається, що єдиною умовою, за якою особа вважається такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, є відсутність наймача або членів його родини у жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин.

Відповідно до ст. 157 ЖК Української PCP членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно зі ст. 116 ЖК Української PCP якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилось безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно виходив із того, що твердження позивача про те, що відповідачі втратили право користування будинком внаслідок того, що перестали бути членами його сім'ї не ґрунтується на нормах діючого законодавства.

Також суд правильно врахував, що будь-яких доказів, які б свідчили про здійснення відповідачами перешкод у користуванні житлом позивачу, останнім надано не було.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Доводи касаційної скарги про те, що судам необхідно було при вирішенні даного спору застосувати норми ст. ст. 319, 321, 383, 386, 391, ч. 1 ст. 405, ч. 2 ст. 406 ЦК України; позивачеві чиняться перешкоди у користуванні його власністю; вимоги про проживання в будинку позивача на підставі ст. ст. 156, 157 ЖК Української РСР відповідачами не висувалися, та інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Таким чином, посилання заявника на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права є безпідставними.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виселення, за касаційною скаргою на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 19 липня 2017 року.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ О.В. Ступак