Провадження № 22-ц/779/1299/2017
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Горейко
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.

секретарів Шемрай Н.Б., Возняк В.Д.

з участю апелянта ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_1 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 21 лютого 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 25.07.2011 року між банком та відповідачем ОСОБА_3 укладено кредитний договір №02К, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 186 286,78 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22% річних з кінцевим терміном повернення кредиту 24.07.2015 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, що встановлені кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 25.07.2011 року між банком та відповідачем ОСОБА_4 укладено договір поруки №2К, згідно якого поручитель взяла на себе зобов'язання солідарно відповідати за зобов'язаннями позичальника. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за кредитним договором №02К від 25.07.2011 року станом на 24.10.2016 року за ним утворилась заборгованість у сумі 378 061,45 грн., а саме: 151 342,49 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 54 002,30 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом, 172 716,66 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника лише повну суму заборгованості, то кредитор вправі на свій розсуд вимагати частину заборгованості. Таким чином позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором №02К від 25.07.2011 року в розмірі 205 344,79 грн., з яких: 151 342,49 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 54 002,30 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом, та судові витрати.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 лютого 2017 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк». Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №02К від 25.07.2011 року в розмірі 205 344,79 грн., яка складається з: 151 342,49 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 54 002,30 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом, та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3080,17 грн.

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зокрема зазначає, що на виконання приписів ч. 3 ст. 122 ЦПК України судом було направлено запит до Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області щодо реєстрації місця проживання відповідачів. Згідно адресної довідки, наданої на запит суду, відповідач ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 Однак, всупереч положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України, повістки про виклик його до суду надсилались йому на адресу: АДРЕСА_2. Таким чином, він не був належним чином повідомлений про розгляд справи, що призвело до однобічного її розгляду та позбавлення його можливості подати клопотання про витребування доказів та застосування строку позовної давності, який в даному випадку позивачем пропущений. Так, згідно додатку №1 до кредитного договору №02К від 25.07.2011 року позичальник зобов'язаний погашати кредит щомісячними платежами. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що останню оплату за кредит відповідач ОСОБА_3 здійснив 21.05.2012 року, сплативши 2 242,75 грн. процентів та 757,25 грн. пені. Однак, востаннє за кредит він сплачував ще у вересні 2011 року, тобто поза межами строку позовної давності. Доведення чи спростування правильності даних, вказаних у розрахунку заборгованості, неможливо без витребування у позивача інформації про те, хто сплачував кошти за кредит після вересня 2011 року та копій квитанцій, касових ордерів чи іншого підтвердження щодо здійснення вказаних проплат.

Також апелянт вказує, що ухвалюючи рішення про стягнення заборгованості в солідарному порядку, суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що порука ОСОБА_4 згідно договору поруки №2К від 25.07.2011 року станом на дату подання позовної заяви була припинена, а тому безпідставно задовольнив позовні вимоги банку до відповідача ОСОБА_4 Таким чином суд проігнорував приписи ч. 4 ст. 559 ЦК України, що призвело до порушення норм матеріального права.

Крім того апелянт зауважує, що розподіляючи судові витрати суд вирішив стягнути з відповідачів судовий збір в розмірі 3080,17 грн. в солідарному порядку, однак ні главою 8 ЦПК України «Судові витрати», ні Законом України «Про судовий збір» стягнення судового збору в солідарному порядку не передбачено.

З наведених підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити.

У засіданні апеляційного суду апелянт доводи апеляційної скарги підтримав з мотивів, наведених у ній.

Представник позивача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги не визнала, посилаючись на обґрунтованість висновків суду, просила апеляційну скаргу відхилити.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, про час та день розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомила.

З урахуванням положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Наведеним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає не повністю.

Задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 неналежно виконував взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором №02К від 25.07.2011 року, доказів, які б спростовували вказаний розрахунок заборгованості відповідачами не надано, як і не надано доказів виконання зобов'язань за кредитним договором належним чином та у встановлені строки. На даний час за відповідачами обліковується заборгованість в розмірі 205 344,79 грн., яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 в солідарному порядку з відповідачем ОСОБА_4, як поручителем відповідно до договору поруки №2К від 25.07.2011 року.

Колегія суддів з таким висновком суду в частині задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до поручителя ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором не погоджується з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що 25.07.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №02К, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 186 296,78 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 22% річних з кінцевим терміном повернення кредиту 24.07.2015 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитними коштами у строки та в порядку, що встановлені кредитним договором (а. с. 8-12).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 25.07.2011 року між банком та відповідачем ОСОБА_4 укладено договір поруки №2К, згідно якого поручитель взяла на себе зобов'язання солідарно та в повному обсязі відповідати за зобов'язаннями позичальника ОСОБА_3 (а. с. 13).

Також судом встановлено, що незважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, ОСОБА_3 належним чином їх не виконував, внаслідок чого станом на 24.10.2016 року за ним наявна заборгованість в розмірі 378 061,45 грн., з яких: 151 342,49 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 54 002,30 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом, 172 716,66 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Наведене підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором №02К від 25.07.2011 року (а. с. 3-4).

В позовній заяві позивач зазначив, що кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом і, відповідно, заборгованість до стягнення становить 205 344,79 грн., яка складається з: 151 342,49 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 54 002,30 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом.

З урахуванням встановленого та положень норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а саме ст.ст. 526, 527 ч. 1, 530, 611, 612 ЦК України, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором №02 від 25.07.2011 року та задовольнив його вимоги в наведеній частині відповідно до представленого ним розрахунку.

Доводи апелянта про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки остання оплата за кредитом здійснена ним ще у вересні 2011 року, тобто поза межами строку позовної давності, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Положеннями ст. ст. 256, 257 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

В пункті 6.8. кредитного договору №02К від 25.07.2011 року сторони погодили, що терміни позовної давності на вимоги про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюються сторонами тривалістю 5 років.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В постанові від 09 серпня 2017 року (справа №6-2322цс16) Верховний Суд України зробив правовий висновок, згідно якого у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором №02К від 25.07.2011 року (а. с. 3-4) та виписки по рахунку ОСОБА_3, останні проплати здійснені відповідачем 21.05.2012 року, а саме: 2 242,75 грн. на погашення процентів та 757,25 грн. на погашення пені. Таким чином строк позовної давності, погоджений сторонами в п. 6.8. кредитного договору, позивачем не пропущено. Доводи апелянта про те, що остання оплата здійснена ним ще у вересні 2011 року, є голослівними.

Не спростовують правильності висновків суду першої інстанції в наведеній частині і доводи апелянта про те, що всупереч положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України повістки про виклик його до суду надсилались йому не на адресу реєстрації його місця проживання, яка зазначена в адресній довідці, наданій на запит суду, а на адресу, яка зазначена в позовній заяві, а саме: АДРЕСА_2, у зв'язку з чим він не був належним чином повідомлений про розгляд справи.

За змістом ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Разом з тим, суд неправильно вважав обґрунтованою позовну вимогу ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором №02К від 25.07.2011 року з поручителя ОСОБА_4, як з солідарного боржника згідно договору поруки №2К від 25.07.2011 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 24 постанови від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 20.04.2016 року в справі №6-2662цс15 строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов'язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов'язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов'язання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред'явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов'язання за договором поруки слід пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Як вбачається з позовної заяви, з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в листопаді 2016 року (а.с. 1), тобто з пропуском шестимісячного терміну на пред'явлення вимоги до поручителя ОСОБА_4

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув і, таким чином, безпідставно задовольнив позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до відповідача ОСОБА_4

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором №02К від 25.07.2011 року та судових витрат ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, що в силу дії п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення. А тому заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 21 лютого 2017 року в наведеній частині підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позову в цій частині.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 21 лютого 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором №02К від 25.07.2011 року в розмірі 205 344,79 грн., яка складається з: 151 342,49 грн. - заборгованості за кредитом (тілом кредиту), 54 002,30 грн. - заборгованості по відсотках за користування кредитом, та стягнення витрат по сплаті судового збору в розмірі 3 080,17 грн. скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Бойчук І.В.

Ясеновенко Л.В.