Справа № 500/4441/15-ц
Провадження № 2/500/1013/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2017 року Ізмаїльській міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючий - суддя Швець В.М.,

при секретарі Борчану О.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

третьої особи та представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ізмаїл цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Бросківської сільської Ради Ізмаїльського району Одеської області та приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Веліксар Тетяни Іванівні, третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів ОСОБА_2, про стягнення коштів у порядку реституції та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, Бросківської сільської Ради Ізмаїльського району Одеської області (далі: сільрада) та приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Веліксар Т.І. (далі: приватний нотаріус), третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів ОСОБА_2, який уточнив та яким просив стягнути кошти з ОСОБА_4, яка є спадкоємцем ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, у порядку реституції за 1/10 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, в розмірі 45000 доларів США, визнати довідку №2620 від 14 листопада 2016 року сільради про місце проживання ОСОБА_6 незаконною, зобов'язати приватного нотаріуса передати спадкову справу після смерті ОСОБА_6 за належністю до Ізмаїльської державної нотаріальної контори. На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_3 зазначив, що ОСОБА_6, від імені якої діяла ОСОБА_2 за довіреністю, отримано 45000 доларів США на виконання договору купівлі-продажу від 12 серпня 2005 року 1/10 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, та з урахуванням розписки від 1 квітня 2008 року, а ОСОБА_4 є спадкоємцем ОСОБА_6, тому повинна повернути кошти. Також вважає, що довідка сільради видана незаконно, бо це не входило до повноважень сільради, та вважає, що приватний нотаріус не мала права відкривати спадкову справу за наведеною довідкою. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Відповідачі сільрада та приватний нотаріус надали до суду заяви, в яких просили розглядати справу за їх відсутності.

Третя особа ОСОБА_2, яка одночасно є представником відповідачки ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснила, що вважає, що ОСОБА_4 не має сплачувати ніяких коштів позивачу, бо нічого від нього не отримувала, вважає, що довідка сільради відповідає дійсності, дії приватного нотаріуса є законними.

У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів.

Перевіривши матеріали справи, вислухавши осіб, що беруть участь у справі, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що має бути задоволеним частково з наступних підстав.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 серпня 2005 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 визнано договір купівлі-продажу дійсним та визнано право власності на 1/10 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1. В подальшому за судовим рішенням від 11 лютого 2009 року Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області частку виділено в окремий об'єкт нерухомості - магазин за адресою: АДРЕСА_1. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 листопада 2010 року було скасовано рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 серпня 2005 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання договору дійсним та визнання права власності на спірне майно, в задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2011 року було скасовано рішення апеляційного суду Одеської області від 17 листопада 2010 року за нововиявленими обставинами. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 липня 2011 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 серпня 2005 року залишено без змін. Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 14 грудня 2011 року рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 серпня 2005 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 липня 2011 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23 липня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання договору дійсним та визнання права власності на нежиле приміщення було відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 9 вересня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилена , рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23 липня 2015 року залишено без змін. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11 лютого 2009 року скасовано та постановлено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 про виділ частки в окремий об'єкт нерухомості.

Керуючись вимогами ч.3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України, Суд приймає в якості доказу обставини, встановлені рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області по справі № 500/2729/14-ц від 23 липня 2015 року, що набрало законної сили.

Так, рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області по справі № 500/2729/14-ц від 23 липня 2015 року встановлено, що згідно договору від 12 серпня 2005 року ОСОБА_2, яка діяла за довіреністю від ОСОБА_6, взяла 12 серпня 2005 року у ОСОБА_3 за магазин, що належить ОСОБА_6, розташований за адресою: АДРЕСА_1, суму грошей в кількості 40000 доларів США еквівалент 202000грн., в зв'язку з тим, що МБТІ відмовилось оформити довідку характеристику для нотаріуса, було прийняте рішення суду від 12 серпня 2005 року, що ОСОБА_3 є власником даного магазину. Дані гроші бралися під заставу магазину строком не менш ніж один рік, тобто до 12 серпня 2006 року, але після спливу цього строку договір вважається продовженим на невизначений строк за умови виплати процентів згідно договору. Гроші беруться під 2,5 відсотка щомісячно. Вищезазначений договір від 12 серпня 2005 року був підписаний ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9, при цьому він не був підписаний ОСОБА_3 З договору від 12 серпня 2005 року вбачається, що він пов'язаний з переходом права власності на магазин, розташований за адресою: АДРЕСА_1. Наявність між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 правовідносин, пов'язаних з переходом права власності на магазин, також підтверджується письмовим документом ОСОБА_3 від 15 серпня 2007 року про отримання повного розрахунку по 1 квітня 2007 року, проценти по правочину за магазин, розташований за адресою: АДРЕСА_1. Тобто, договір від 12 серпня 2005 року не є договором позики і не містить обов'язку ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 суму грошей в кількості 40000 доларів США. Згідно розписки від 1 квітня 2008 року ОСОБА_2 12 серпня 2005 року взяла в борг у ОСОБА_3 гроші в сумі 45000 доларів США під 2,5 відсотка щомісячно (без погашення боргу), 12 серпня 2005 року Ізмаїльським міськрайсудом прийняте рішення про визнання права власності на магазин, розташований за адресою: АДРЕСА_1, що належав на період 12 серпня 2005 року ОСОБА_6, зобов'язана повернути кошти повністю ОСОБА_3, після чого він поверне їй магазин, який оформлений на нього 12 серпня 2005 року за рішенням суду. Проценти по правочину на період 1 лютого 2008 року віддала повністю.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 пояснив, що розписка від 1 квітня 2008 року є продовженням договору від 12 серпня 2005 року і враховуючи, що станом на 1 лютого 2008 року ОСОБА_2 частково повернула ОСОБА_3 проценти за договором позики, а неповернуті на той момент проценти в розмірі 5000 доларів США включили до суми основного боргу, розмір якого з 1 лютого 2008 року відповідно збільшився та становить 45000 доларів США, всі ці обставини вона зазначила у розписці від 1 квітня 2008 року. З розписки від 1 квітня 2008 року вбачається, що вона складена не на підтвердження договору позики, а також пов'язана з переходом права власності на магазин, розташований за адресою: АДРЕСА_1 від ОСОБА_3 до ОСОБА_2, яка діяла за довіреністю від ОСОБА_6, яка була власником нерухомого майна.

Під час ухвалення рішення суду про скасування рішення суду по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання договору дійсним та визнання права власності питання щодо застосування реституції поставлено не було.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За загальним правилом, відповідно до положень ст. 124 Конституції України, ст. 14 ЦПК України та ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, рішення суду, що набрало законної сили є обов'язковою для виконання.

У справах «Брумареску проти Румунії», «Совтрансавто-Холдінг проти України», «Пономарьов проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду, який передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів, та що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення.

Згідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає, або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається із змісту ч.1 ст.216 ЦК України недійсним правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами , які існують на момент відшкодування.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року застосування наслідків недійсності оспорюванного правочину можливе лише за наявності рішення про визнання такого правочину недійсним. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦКУ) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, передбаченого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 215, 216 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1601цс15.

Тому, ОСОБА_6 повинна повернути кошти, сплачені позивачем за придбання магазину в порядку реституції.

Також суд враховує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6. Спадкова справа після її смерті заведена приватним нотаріусом на підставі заяви про прийняття спадщини відповідачки ОСОБА_4, онуки померлої, на користь якої складено заповіт у 2011 році.

Відповідно до ст. 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Відповідно до ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов'язаннями у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов'язанням.

Враховуючи наведене, те, що Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області договір не був визнаний дійсним та не було застосовано двосторонню реституцію, а відповідачка ОСОБА_4, як спадкоємиця ОСОБА_6, на сьогоднішній день не згодна повернути в добровільному порядку кошти, сплачені позивачем за придбання магазину, суд вважає, що позов ОСОБА_3 в частині стягнення грошових коштів в порядку реституції з ОСОБА_4, є обґрунтованими та підлягає задоволенню.

У відповідності до ст.533 ЦК України визначені правила щодо валюти виконання грошових зобовязань. Грошове зобов'язання має бути виконане в національній валюті України - гривні. Це правило кореспондує положенням ст. 99 Конституції України, відповідно до якої грошовою одиницею України є гривня, а також ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», якою встановлено, що гривня як грошова одиниця України (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів. Платіжні документи для здійснення платежів на території України також мають бути виражені в гривнях.

Статтею 524 ЦК України встановлено, що сторони зобов'язанням можуть виражати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Іноземною валютою вважається: валюта готівкою, грошові знаки (банкноти, білети державної скарбниці, монети), що знаходяться в обігу і є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені або ті, що вилучаються з обігу, але підлягають обміну на грошові знаки, які знаходяться в обігу; платіжні документи у грошових одиницях іноземних держав та міжнародних розрахункових одиницях; кошти у грошових одиницях іноземних держав, міжнародних розрахункових одиницях та у діючій на території України валюті з вільною конверсією, які знаходяться на рахунках та вкладах у банківсько-кредитних установах на території України та за її межами (ст. 1 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність»).

В разі вираження зобов'язання в іноземній валюті, його виконання все одно має бути проведено в гривнях. Сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Офіційним курсом валюти вважається курс валюти, офіційно встановлений Національним банком України як уповноваженим органом держави (ст. 1 Закону України «Про Національний банк України»). Сторони в договорі можуть визначити і інший порядок перерахунку іноземної валюти в гривні.

Згідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що згідно ч.1 ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення. Відповідно до курсу НБУ на день розгляду справи курс долару США до гривні складає 2670,4193грн. за 100 доларів, тобто 45000 доларів США дорівнює 1201688грн. 69коп. (45000х2670,4193/100). Тому позовні вимоги щодо стягненню коштів підлягають задоволенню саме в цьому розмірі, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Щодо вимог про визнання незаконної довідки сільради, суд враховує, що спадкову справу після смерті ОСОБА_6 заведено на підставі довідки №2620 від 14 листопада 2016 року про місце проживання наданої сільрадою. Довідкою встановлено «постійне проживання» спадкодавця, який, будучи іноземцем, не мав посвідки на постійне проживання відповідно до інформації Ізмаїльського районного відділу ДМС України. Будь-яких застережень та приміток щодо відсутності реєстрації місця проживання довідка не містить та не відповідає вимогам Правилам реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 2 березня 2016 № 207, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Відповідно до вимог ст.25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Відповідно вимог Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах, затвердженої наказом Державної служби статистики України 11 квітня 2016 року № 56, погосподарський облік, як вид первинного обліку, передбачений для накопичення і систематизації відомостей, які збирають сільські, селищні, міські ради територіальних громад (об'єднаних територіальних громад) (далі - місцеві ради) по кожному з розташованих на їхній території сільських населених пунктів і які є необхідними для проведення державних статистичних спостережень . Погосподарський облік ведуть з урахуванням норм чинного законодавства з питань захисту персональних даних. Цей облік не передбачає реєстраційних дій і не несе жодних правових наслідків для об'єктів, відносно яких він здійснюється. Довідку видано відповідно до записів погосподарської книги, які здійснюються для проведення державних статистичних спостережень. Тому, позовні вимоги в частині визнання довідки №2620 від 14 листопада 2016 року сільради про місце проживання ОСОБА_6, незаконною, підлягають задоволенню.

Щодо вимог про зобов'язання нотаріуса передати спадкову справу, то суд враховує, що пунктом 3.22 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 встановлено, що у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Пунктом 1.12 глави 10 того ж Порядку визначено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця відповідно до статті 29 Цивільного кодексу України. Якщо спадкодавець мав декілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Якщо спадкодавець, якому належало майно на території України, мав останнє місце проживання на території іноземної держави, місце відкриття спадщини визначається на підставі Закону України «Про міжнародне приватне право». Аналогічна позиція викладена пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 р. № 7. З урахуванням положень Закону України «Про міжнародне приватне право» спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання (стаття 70). Спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а рухомого майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України (стаття 71). Відповідно до вимог пункту 2.7 глави 10 того ж Порядку спадкові справи, відкриті з порушенням вимог статті 1221 Цивільного кодексу України, повинні бути передані за належністю нотаріусу, до компетенції якого входить ведення цієї спадкової справи. У разі заведення спадкової справи нотаріусом у порушення вимог щодо належного місця її заведення, що саме по собі не є вчиненням нотаріальної дії, зацікавлена особа має право оскаржити цей нотаріальний акт у судовому порядку і визнати його недійсним як такий, що вчинено з порушеннями. Так, позивачем нотаріальний акт - заведення спадкової справи, не оскаржується, тому позовні вимоги в частині зобов'язання приватного нотаріуса передати спадкову справу після смерті ОСОБА_6 за належністю до Ізмаїльської державної нотаріальної контори, не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.215,216,524,533,608,655,1216,1218,1268,1269,1282,1296,1297 ЦК України, ст.ст.10,11,57-61,88,209,212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Бросківської сільської Ради Ізмаїльського району Одеської області та приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Веліксар Тетяни Іванівні, третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів ОСОБА_2, про стягнення коштів у порядку реституції та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) у порядку реституції 1201688 (один мільйон двісті одну тисячу шістсот вісімдесят вісім)грн. 69коп., але в межах вартості 1/10 частки житлового будинку, розташованого за адресою: Одеська область, АДРЕСА_1, отриманого ОСОБА_4 у спадщину від ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнати довідку №2620 від 14 листопада 2016 року, видану Бросківською сільською радою Ізмаїльського района Одеської області про місце проживання ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, незаконною.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в інший частині - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: В.М.Швець