Провадження №22-ц/784/1965/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 487/5821/14-ц Головуючий І інстанції - Щербина С.В.
Провадження № 22-ц/784/1965/17 Доповідач - Темнікова В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

Головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лептуга С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 грудня 2014 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Дельта Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2010 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Український промисловий банк», звернулося до суду з зазначеним позовом, в якому посилалися на те, що 30.05.2007 року між ТОВ «Український промисловий банк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 220/ФКВ-07, відповідно до якого останньому був наданий кредит у сумі 10 000 доларів США зі сплатою 14,6 % річних. Для забезпечення виконання умов зазначеного кредитного договору позивачем було укладено з ОСОБА_1 договір поруки № 220ПОР/2007 від 30.05.2007р., відповідно до якого остання зобов'язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором та додатковими договорами до нього. В порушення умов кредитного договору ОСОБА_2 від своєчасного виконання зобов'язань ухиляється, не сплативши у визначеному обсязі кредит та нараховані відсотки за користування ним. Позивач в позасудовому порядку надіслав на адресу ОСОБА_2 вимогу про повне виконання зобов'язань по кредитному договору, однак зазначена вимога залишена без виконання. Станом на 22.12.2009 року загальна сума заборгованості за кредитним договором складає: 9763,73 доларів США (що за курсом НБУ від 21.12.2009 р. еквівалентно 77816,93 грн), з яких: строкова заборгованість за кредитом - 8324,03 доларів США; прострочена заборгованість за кредитом - 614,52 доларів США; прострочена заборгованість за відсотками - 680,61 доларів США; пеня за прострочення сплати кредиту - 56,61 доларів США; пеня за прострочення сплати відсотків - 87,96 доларів США. На підставі викладеного позивач просив суд стягнути на його користь в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 220/ФКВ-07 від 30.05.2007 р. в розмірі 77816 грн. 93 коп., а також судові витрати.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 грудня 2014 року замінено позивача ТОВ «Український промисловий банк» на його правонаступника у кредитних зобов'язаннях - ПАТ «Дельта Банк».

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 грудня 2014 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено. Судом вирішено стягнути з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 77816,93 грн. Також вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним заочним рішенням, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ПАТ «Дельта Банк» в задоволені позову в повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Ухвалюючи рішення по справі суд виходив з того, що 30.05.2007 року між ТОВ «Український промисловий банк», правонаступником кредитних зобов'язань якого є ПАТ «Дельта Банк» згідно договору про передачу активів та кредитних зобов'язань Укрпромбанку на користь Дельта банку від 30.06.2010 року, та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 220/ФКВ-07, за яким банк надав кредитні кошти у розмірі 10000 доларів США з процентною ставкою 14,6% річних, а боржник зобов'язався в порядку передбаченому кредитним договором, повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитним коштами, а у разі прострочення платежів основного боргу та процентів, також пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, від невчасно сплаченого платежу за кожен день прострочення.

Виходячи з умов п.2.4., 2.7 договору, повернення кредиту та сплата відсотків здійснюється відповідачем шляхом внесення щомісячних фінансових платежів, а саме: за кредитом щомісячно до 20 числа кожного місяця, у визначеному мінімальному розмірі (55,50 доларів США) та проценти за користування кредитом сплачуються з 1 по 20 число наступного місяця на відповідні рахунки.

При виконанні умов кредитного договору ОСОБА_2 порушував терміни сплати по кредиту та відсотків за користування кредитом, тобто зобов'язання належним чином не виконував. Тому виникла заборгованість, яка станом на 22.12.2009 р. становить 9763,73 доларів США, що еквівалентно 77816,93 грн., з яких: 8324,03 доларів США - строкова заборгованість за кредитом, 614,52 доларів США - прострочена заборгованість за кредитом, 680,61 доларів США - прострочена заборгованість за відсотками, 56,61 доларів США - пеня за прострочення сплати кредиту, 87,96 доларів США - пеня за прострочення сплати відсотків.

Відповідно до п. 4.3.4 кредитного договору банк має право зупинити подальше кредитування та вимагати дострокове повернення кредиту, сплати процентів та штрафних санкцій, що передбачені договором кредиту, а також відшкодування збитків, завданих банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов договору.

Згідно п. 5.2 кредитного договору передбачена відповідальність відповідача за порушення строків (термінів) повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ним, а саме відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, від невчасно сплаченого платежу за кожен день прострочення.

Також судом було встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 перед банком, 30.05.2007 р. між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 220ПОР/2007, за яким ОСОБА_1 поручилася перед ТОВ «Український промисловий банк» за виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором та додатковими договорами до нього.

Проаналізувавши дані обставини по справі та врахувавши вимоги закону, передбачені ст.ст. 525, 526, 530, 533, 554, ч. 2 ст. 1050, ч.2 ст. 1054 ЦК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Проте, проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі, колегія суддів вважажє, що даний висновок суду не в повній мірі відповідає, як обставинам по справі, так і вимогам діючого законодавства, виходячи з наступного.

Приймаючи рішення по справі, суд не в повній мірі врахував те, що відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга стаття 251 та частина друга стаття 252 ЦК України).

У справі яка переглядається, договором поруки не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що його дія закінчується повним виконанням позичальником чи поручителем зобов'язань за кредитним договором.

Таким чином, у договорі поруки не встановлено строку її дії відповідно до статті 252 ЦК України, а тому підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

У кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання чітко визначений: строком остаточного погашення кредиту є 29 травня 2022 року.Однак у зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України використав право достроково стягнути з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором, надіславши 09 січня 2009 року претензію - вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів боржнику ОСОБА_2 В даній вимозі було зазначено, що боржник повинен протягом 30 робочих днів з моменту надіслання банком письмової вимоги повернути в повному обсязі отримані кредитні кошти, сплатити проценти та пеню. Дана вимога була отримана боржником ОСОБА_2 15.01.2009р. ( а.с.15). Таким чином банк змінив строк виконання основного зобов'язання на лютий 2009р.

Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й протягом шести місяців, починаючи від цієї дати був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя.

Саме про таке застосування норми частини четвертої статті 559 ЦК України йдеться в постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року (№ 6-190цс14) та від 27 січня 2016 року (№ 6-990цс15), від 22 червня 2016( № 6-368цс16), від 09.09.2015року( № 6-933цс15), від 11 листопада 2015року( № 6-2056 цс15), тощо.

Змінивши строк виконання основного зобов'язання, банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 15 січня 2010 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Таким чином, у справі, яка переглядається, суд ухваливши рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором солідарно з боржника та поручителя, безпідставно не застосував норму частини четвертої статті 559 ЦК України та не врахував, що на момент звернення банку із зазначеним позовом порука припинилася.

З урахуванням викладеного, рішення суду в частині стягнення з поручителя - ОСОБА_1 в солідарному порядку з боржником - ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором № 220/ФКВ-07 від 30.05.2007р. у розмірі 77816,93 грн. слід скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1.

В той же час, доводи апеляційної скарги про відсутність у сторін індивідуальної ліцензії, виданої НБУ, і як наслідок про неправомірність надання кредиту в іноземній валюті, здійснення платежів та стягнення заборгованості в іноземній валюті, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Згідно зі статтею 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.Статтею 5 ДекретуКабінету Міністрів України від 19 лютого1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі - НБУ). Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення. Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет). Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов'язання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

На момент видачі кредиту позивач мав Банківську ліцензію № 67 від 13.12.2001р.(а.с.119), Дозвіл № 67-6 та Додаток до дозволу № 67-6 ( а.с.120-121), видані НБУ, що надавали йому право виконувати банківські операції, передбачені ст. 47 Закону України «Про банки і бінківську діяльність», в тому числі зазначені в п.3 ч.1 ст. 47 Закону, а саме: розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик ( згідно ст.2 цього Закону, коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент).

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року в справі № 6 - 1680цс15 та від 24 вересня 2014 року № 6-145цс14.

За таких обставин посилання відповідача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що ні у позивача, ні у відповідачів не було Банківської ліцензії та письмового дозволу НБУ, що надавали їм право виконувати банківські операції, передбачені ст. 47 Закону України «Про банки і бінківську діяльність», а також на те, що суд не перевірив їх наявність не відповідають матеріалам справи.

Не заслуговують на увагу, як на підставу для скасування рішення також доводи апеляційної скарги про те, що судом не було враховано те, що курс іноземної валюти на час укладення договору був значно меншим, ніж на час звернення до суду, що умови кредитного договору в зв'язку з цим є несправедливими згідно п.1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки існує істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду відповідача, виходячи з наступного.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, ст. Закону України «Про захист прав споживачів», у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Однак, ні ні апелянт, як поручитель, ні відповідач ОСОБА_2 з вимогами про визнання кредитного договору чи його окремих частин недійсними до суду не зверталися.

Розглядаючи зазначені вище ствердження апелянта як заперечення проти позову, колегія суддів враховує роз'яснення, викладені в п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року, в якому зазначено, що саме по собі зростання або коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору, оскільки зазначене стосується обох сторін договору і позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Не відповідають матеріалам справи також доводи апелянта про те, що суд не звернув належної уваги на те, що позивач всупереч положенням ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не повідомив відповідача ОСОБА_2 про умови кредитування, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення кредиту, його обслуговування та повернення, тощо, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, так як згідно п. 7.1 кредитного договору позичальник ОСОБА_2 підтвердив фактом підписання кредитного договору факт письмового ознайомлення з умовами кредитування банку та отримання копії відповідного листа- повідомлення про умови кредитування банку, за якими надається цей кредит, а також підтвердив те, що уважно ознайомився зі змістом цього договору, що всі умови цього договору йому зрозумілі, що він повністю з ними згоден, що заперечень, зауважень за запитань не має та зобов'язується їх виконувати. На підтвердження цього позивачем було надано суду підписаний відповідачем ОСОБА_2 лист- повідомлення про умови кредитування (а.с. 117).

Із змісту підписаних ОСОБА_2 договору та листа- повідомлення про умови кредитування вбачається, що він був ознайомлений з умови кредитування, з орієнтовною сукупною вартістю кредиту та вартістю послуг з оформлення кредиту, його обслуговування та повернення, тощо.

Як зазначено в ч. 1 ст. 627 ЦК України , сторони відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сукупний аналіз матеріалів справи свідчить про те, що в період укладення договору сторони кредитного договору діяли добросовісно і дійшли домовленості відносно всіх основних і суттєвих його умов, в тому числі про юридичну природу договорів, строк їх дії, коло обов'язків і прав кожної з сторін. Волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, відповідач ОСОБА_2 погоджувався із всіма умовами договору, про що свідчить його підпис в договорі і часткове погашення кредитів в іноземній валюті. Після укладення договору в 2007 році позичальник ОСОБА_2 його не оспорював, приступив до його виконання і виконував тривалий час на протязі декількох років, тобто погодився з умовами договору. За тим же договором визначено повернення кредиту в тій самій валюті, в якій видано кредит, що повністю відповідає суті договору кредиту (позики) і не суперечить чинному законодавству. Всі умови договору позичальника ОСОБА_2 на час їх укладення повністю влаштовували. На згоду відповідача ОСОБА_2 з укладеним договором вказує і той факт, що він погодився отримати суму кредиту за договором, отримав її і витратив за власним бажанням і на власний розсуд. Пояснення відповідача ОСОБА_1 ( поручителя) вказують лише на те, що фактично вона виявила свою незгоду з наслідками вже укладеного договору, що її заперечення проти укладеного договору пов'язані з незгодою апелянта сплачувати кредит за тим курсом долара, який є чинним на даний час. Незгода ж з наслідками укладеного договору не є підставою для визнання його недійсними, передбаченою ст. 229 ЦК України.

Не відповідають таким чином діючому законодавству і доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір є нікчемним.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про необгрунтований розмір заборгованості, так як всі платежі, зроблені боржником ОСОБА_2 згідно наданих ним апеляційному суду квитанцій за 2007-2009 роки були враховані позивачем при визначенні розміру заборгованості, що підтверджується випискою з особового рахунку ( а.с. 17- 55 ). Квитанції про сплату заборгованості за 2011р та 2014р. суд не бере до уваги, так як позивачем заявлені вимоги про стягнення заборгованості станом на 22 грудня 2009р.

Курс долара до гривні при визначенні еквівалента заборгованості була взята судом станом на 21.12.2009р. ( 100 доларів США- 797 грн.)

Розмір пені відповідає умовам, викладеним в п.5.2 кредитного договору.

Інші доводи апелянта містять його суб'єктивний аналіз як матеріалів справи, так і вимог діючого законодавства і фактично направлені на переоцінку доказів, яким суд дав належну та правильну оцінку в їх сукупності.

Приймаючи остаточне рішення по справі, колегія суддів враховує також те, що боржник ОСОБА_2 рішення суду та кредитний договір в установленому законом порядку не оскаржував, а також правову поззицію, викладену Верховним Судом України в постанові від 02.12.2015р. по справі № 6-1341цс15.

Таким чином, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині стягнення з поручителя - ОСОБА_1 в солідарному порядку з боржником - ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором № 220/ФКВ-07 від 30.05.2007р. у розмірі 77816,93 грн. слід скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Як убачається з тексту рішення, судові витрати були стягнуті судом з обох відповідачів в рівних частках. В зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 рішення суду в частині стягнення з відповідачів судових витрат також підлягає скасуванню з прийняттям рішення про стягнення всіх судових витрат тільки з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 303,307, 309, 314, 316 ЦПК України, судова колеія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 грудня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_1 в солідарному порядку з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором № 220/ФКВ-07 від 30.05.2007р. у розмірі 77816,93 грн. скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1.

Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» судових витрат по 449 грн.09 коп. з кожного скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» судові витрати у розмірі 898 грн. 17 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили в касаційному порядку.

Головуючий

Судді