АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ [1]

05 жовтня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.,

суддів - Чобіток А.О., Українець Л.Д.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 та ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ЛішневськаО.Г., Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прімінвест», Реєстраційна служба Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності на частку в спільному майні подружжя,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 травня 2017 року,

встановила:

у лютому 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила встановити факт проживання її та ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2004 р. по ІНФОРМАЦІЯ_1, визнати за нею право власності по Ѕ частині в кв. АДРЕСА_1, в кв.АДРЕСА_2, в кв. АДРЕСА_3, інші частки в квартирах розподілити між відповідачами порівну.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 травня 2017 р. в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що з осені 2004 р. вона проживала разом із ОСОБА_7 однією сім'єю, вони мали спільний бюджет та вели спільне господарство. 14.07.2015 р. вони подали заяву про реєстрацію їх шлюбу, однак шлюб зареєстровано не було, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. За період спільного життя ними було придбано кв. АДРЕСА_1, кв. АДРЕСА_2 та кв. АДРЕСА_3. Оскільки після смерті ОСОБА_7 було відкрито спадкову справу і його діти - ОСОБА_8 та ОСОБА_2 також заявили про прийняття спадщини, позивач просила визнати за нею право власності по Ѕ частині в кожній із вказаних квартир, а інші частки розділити по ј частині між спадкоємцями.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 травня 2017 р. в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт спільного проживання однією сім'єю із ОСОБА_7 з 2004 р. та придбання за спільні кошти вказаних квартир.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення стст. 21, 36, 74 СК України, стст. 182, 392, 1216, 1217, 1233, 1235-1254 ЦК України.

Доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Як видно з матеріалів справи, позивач перебуває на реєстраційному обліку постійно з 13.06.1981 р. за адресою: АДРЕСА_4. Померлий ОСОБА_7 був зареєстрований з 08.09.2011 р. за адресою: АДРЕСА_3

Згідно Договору купівлі-продажу, укладеного 31.03.206 р. ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_7 купив кв. АДРЕСА_3 (а/с 98 т. 1). В тексті договору зазначено, що ОСОБА_10 в шлюбі не перебуває.

В позовній заяві позивач вказала, що вона проживала разом із ОСОБА_7 з травня 2006 р. в кв. АДРЕСА_3. При цьому, в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі представником позивача ОСОБА_6 було зазначено, що позивач оплачувала комунальні послуги в період 2006-2012 рр. одночасно за вказаною адресою, а також за адресами: АДРЕСА_5 та АДРЕСА_1.

Вказуючи про придбання за спільні кошти нерухомого майна у вигляді кв. АДРЕСА_3 та ще двох квартир, позивач не надала до справи копії договорів купівлі-продажу та не змогла вказати дати придбання квартир, їх вартість та мету їх придбання.

Також в ході розгляду справи в суді позивач та її представники не змогли пояснити, чому ОСОБА_7 виразив свою волю на передачу цих квартир у спадок своїм дітям за життя у заповітах від 24.04.2015 р., та потім розпорядився ними, не поставивши до відома ОСОБА_1 - уклав договори дарування 03.07.2015 р. відносно кв. АДРЕСА_1 із ОСОБА_8 та кв. АДРЕСА_3 із ОСОБА_2 Квартира АДРЕСА_2 взагалі не була придбана на ім'я ОСОБА_7, оскільки інвестиційний договір на її будівництво укладений із ОСОБА_8

Доводи, викладені представником позивача в апеляційній скарзі, про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 є необґрунтованими, оскільки в рішенні суду було дано детальну оцінку показанням всіх свідків, які були допитані в судовому засіданні.

Судом першої інстанції було досліджено докази, надані сторонами по справі, на які вони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, допитано в якості свідків та зроблено правильний висновок щодо відсутності підстав для визнання за позивачем права власності на частки в нерухомому майні.

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на документи, які не були досліджені судом першої інстанції є безпідставним, оскільки частина таких письмових доказів не була приєднана до матеріалів справи та відповідно не досліджувалась судом першої інстанції, а при розгляді справи суді апеляційної інстанції позивачем не заявлялось клопотання про дослідження цих доказів відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно взяв до уваги той факт, що на ім'я позивача 30.09.2014 р. була придбана квартира АДРЕСА_6. (а/с 141-142 т. 1). Вказана квартира була продана ОСОБА_1 30.11.2015 р. При цьому ОСОБА_1 в окремій заяві вказала, що ця квартира не є спільною сумісною власністю, оскільки на час її набуття вона не була одружена та не проживала з іншою особою однією сім'єю без реєстрації шлюбу (а/с 140 т.1).

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_8 визнають той факт, що позивач проживала разом з їх батьком - ОСОБА_7 останні два роки його життя, однак цей факт не створює для позивача юридичних наслідків щодо набуття нею права власності на спільне сумісне майно. Також цей факт не є підставою для визнання її спадкоємицею після смерті ОСОБА_7, оскільки він за життя розпорядився своїм майном на випадок смерті.

Тому загальний висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на частки в квартирах, як спільному сумісному майні, придбаному нею та ОСОБА_7 є вірним.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 відхилити, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 травня 2017 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів

Головуючий

Судді

№ справи: 759/2237/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8160/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Петренко Н.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.