Справа № 344/1944/16-ц
Провадження № 2/344/305/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2017року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді Польської М.В.

при секретарі c/з ОСОБА_1.

з участю представника позивача-відповідача ОСОБА_2, представника відповідача-позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, стягнення судових витрат та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання прав на квартиру та технічне приміщення (гараж) особистою власністю, стягнення судових витрат,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся у лютому 2016р. в суд з позовом до ОСОБА_5, з уточненими вимогами, про поділ майна подружжя: 1) визнати за ОСОБА_4 1/2 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1.; 1/6 частини двокімнатної квартири №6 з коморою в підвалі ХІХ по вул.Волошина Августина,11 в м.Івано-Франківську; 1/2 частини двокімнатної квартири №11 по вул. Національної Гвардії, 14Є в м.Івано-Франківську заг.площею 61.5 м.кв.; 1/2 частини господарського приміщення УІ (вбудоване) по вул. Національної Гвардії, 14Є в м.Івано-Франківську заг.пл.16.2 м.кв.; право на 1/2 частину суми грошових вкладів в ПАТ «Приватбанк» на рахунку №6991 - 5139.5грн., на рахунку №3400 2254.085 Євро, що еквівалентно становить 66453грн. та на 1/2 частину суми грошових вкладів ПАТ «Укрсоцбанк» на рахунку №3081 2386.11 Євро що еквівалентно 70345 грн., а всього разом 141 937.5грн.; 2) визнати за ОСОБА_5 1/2 частини двокімнатної квартири №101 по вул.Південний Бульвар,35 в м.Івано-Франківську.; 1/6 частини двокімнатної квартири №6 з коморою в підвалі ХІХ по вул.Волошина Августина,11 в м.Івано-Франківську; 1/2 частини двокімнатної квартири №11 по вул. Національної Гвардії, 14Є в м.Івано-Франківську заг.площею 61.5 м.кв.; 1/2 частини господарського приміщення УІ (вбудоване) по вул. Національної Гвардії, 14Є в м.Івано-Франківську заг.пл.16.2 м.кв.; право на 1/2 частину суми грошових вкладів в ПАТ «Приватбанк» на рахунку №6991 - 5139.5грн., на рахунку №3400 2254.085 Євро, що еквівалентно становить 66453грн. та на 1/2 частину суми грошових вкладів ПАТ «Укрсоцбанк» на рахунку №3081 2386.11 Євро що еквівалентно 70345 грн., а всього разом 141 937.5грн., стягнення судових витрат

В позові позивач зазначив що під час шлюбу подружжям було придбане все зазначене в позові нерухоме майно, однак на імя дружини відповідача у справі. У серпні 2014р. подружжя подарувало сину ОСОБА_6 2/3 частини квартири АДРЕСА_2, а 1/3 частини залишилась оформленою на відповідача. Також на ОСОБА_5 оформлено два депозитні рахунки в ПАТ «Приватбанк» та ПАТ «Укрсоцбанк» у розмірі по 10000Євро, що еквівалентно по 280000грн. Дружина подала на розірвання шлюбу, а тому позивач бажає провести розподіл спільного майна.

Позовні вимоги первісного позову двічі уточнювались під час розгляду справи 05.12.2016р. та 16.02.2017р..

17.08.2016р. ОСОБА_5 подала зустрічний позов до ОСОБА_4, в якому з уточненими вимогами (від 16.11.2016р.) просила: визнати особистою її приватною власністю двокімнатну квартиру №11 по вул. Національної Гвардії, 14Є в м.Івано-Франківську заг.площею 61.5 м.кв.; визнати особистою її приватною власністю вбудоване господарське приміщення УІ по вул. Національної Гвардії, 14Є в м.Івано-Франківську заг.пл.16.2 м.кв., стягнення судових витрат.

В зустрічному позові зазначено, що позивач тривалий період проживає за межами України в Італії, а з травня 2011р. вже зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1, проте періодично приїжджає в Україну (приблизно 25 днів в рік). Рішенням суду від 30.03.2016р., що набрало законної сили 18.04.2016р. шлюб між подружжям розірвано. Щодо спірної двокімнатної квартири №11 по вул. Національної Гвардії, 14Є в м.Івано-Франківську заг.площею 61.5 м.кв. та господарського приміщення УІ (вбудоване) по вул. Національної Гвардії, 14Є в м.Івано-Франківську заг.пл.16.2 м.кв., то 30.12.2013р. між ОСОБА_5 та ТзОВ «МЖК Експрес-24», за її особисто зароблені кошти, був укладений договір купівлі-продажу майна, що буде створене в майбутньому, а 18.08.2015р. додаткова угода №1. Станом на 31.03.2016р. позивач оплатила за квартиру заг.пл.61.5 м.кв. 435526.74грн. та господарську споруду 270191.15грн. Будь-якої згоди на придбання квартири та господарської споруди по вул. Національної Гвардії, 14Є ОСОБА_4 не надавав, кошти за які придбане майно є особисті, а тому за вимогами ст.57 СК України таке придбане майно є особистою приватною власністю позивача за зустрічним позовом.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 26.08.2016 року було обєднано в одне провадження позовні вимоги за первісним та зустрічним позовами.

Позивач та представник позивача підтримали заявлені первісним позовом вимоги із уточненнями просили задовольнити в повному обсязі, щодо зустрічного позову заперечили.

Представник відповідача та відповідач визнали позовні вимоги первісного позову в частині визнання за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 1/2 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1, щодо решти заявлених вимог первісного позову заперечили за безпідставністю та недоведеністю, разом з тим просили вимоги зустрічного позову задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення частково, а зустрічний позов до задоволення повністю, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 12.08.1992 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі, та рішенням Івано-Франківського міського суду від 30.03.2016р., що набрало законної сили 18.04.2016р., шлюб між подружжям розірвано (а.с.6, 112-113). При цьому рішенням суду встановлено, що сторони не підтримують шлюбних відносин, а їх шлюб триває формально, хоча і не зазначено з якого періоду. Разом з тим, до матеріалів справи представником ОСОБА_5 долучено як доказ запис журналу судового засідання у справі про розірвання шлюбу, згідно якого ОСОБА_4 повідомляв суд про те, що дійсно з дружиною вже не проживає рік (з дати засідання - жовтень 2015р.). Також з даного доказу (диску звукозапису) встановлено, що ОСОБА_5 зазначила суду про те що з початку 2014 року ОСОБА_4 пішов жити до своїх батьків з квартири, і підставою такого вчинку та припинення будь-яких шлюбних відносин є подія яка відбулася в грудні 2013 року коли чоловік викрав у дружини 900 Євро в той час як вона приїхала з Італії, і дані гроші так і не віддав. За навчання сина за кордоном (Польща) оплачує сама ОСОБА_5 Натомість ОСОБА_4 заперечуючи вимоги при розірванні шлюбу вказав те, що не брав гроші, але підтвердив що дійсно є невирішені майнові питання між подружжям.

Отже, сторона позивача та відповідача не спростовували встановлений факт того, що приблизно з початку 2014 року подружжя уже взагалі жили окремо і спільних інтересів як подружжя не мали.

Щодо вимог первісного позову в частині визнання за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 1/2 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1, заг.площею 53.4 м.кв. яка придбана згідно договору купівлі-продажу від 11.12.2001р. (а.с.249), то оскільки в цій частині позов визнається, дана вимога з врахуванням норм ст.174 ЦПК України, підлягає до задоволення.

Щодо позовних вимог первісного позову про визнання за ОСОБА_4 1/6 частини двокімнатної квартири №6 з коморою в підвалі ХІХ по вул.Волошина Августина,11 в м.Івано-Франківську, то судом встановлено таке.

29.08.2014р. між ОСОБА_5 як дарувальником та ОСОБА_6 (сином) як обдаровуваним, був укладений договір дарування 2/3 частки квартири з коморою в підвалі (а.с.39), предметом якого є квартира №6 з коморою в підвалі по вул.Волошина Августина,11 в м.Івано-Франківську, яка належить дарувальнику на підставі Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 26.09.2007р. При цьому, ОСОБА_4 подав заяву 21.08.2014р., підпис на якій посвідчено нотаріусом, про те, що дана квартира що є предметом договору дарування, є особистою власністю ОСОБА_5 так як набута за її власні кошти, претензій до укладення договору дарування дружиною не має (а.с.40).

Обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивача та позивач в судовому засіданні зазначили, що подаючи таку заяву на укладення договору дарування синові, ОСОБА_4 надіявся на дарування всієї квартири синові, а не її частини, а тому йому не було відомо про відчуження лише частки 2/3, і залишення за дружиною-дарувальником 1/3 частини за собою.

Натомість, заперечую вимоги в цій частині, представник відповідача зазначив, що дарування квартири відбулося на день народження синові - як подарунок до 20-річчя, і такою заявою ОСОБА_4 підтвердив дійсно саме факт особистої власності дружини (на той час) на дану квартиру придбану нею за її особисті кошти, а отже і те, що дане майно не було спільною власністю подружжя.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 цього Кодексу.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця.

Відповідно до ст. 63 зазначеного Кодексу, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюється положеннями ст. 65 СК України. Так, цією нормою визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За вимогами п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Зважаючи на встановлені обставини спору щодо такої квартири та підтверджені доказами визнання особистої власності наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку, що вимоги в цій частині про визнання за ОСОБА_4 1/6 частини двокімнатної квартири №6 з коморою в підвалі ХІХ по вул.Волошина Августина,11 в м.Івано-Франківську до задоволення не підлягають, оскільки саме заявою від 21.08.2014р., яка не відкликалась ним та не оспорювалась така згода на вчинення дружиною правочину щодо її особистої власності на нерухоме майно, як і не оспорювався сам договір дарування від 29.08.2014р., ОСОБА_4 визнав цю квартиру особистою власністю ОСОБА_5, придбану саме за її особисті кошти, на спростування чого інших доказів матеріали справи не містять.

Щодо вимог первісного позову про визнання за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 1/2 частини двокімнатної квартири №11 по вул. Національної Гвардії, 14Є в м.Івано-Франківську заг.площею 61.5 м.кв.; 1/2 частини господарського приміщення УІ (вбудоване) по вул. Національної Гвардії, 14Є в м.Івано-Франківську заг.пл.16.2 м.кв., та вимог зустрічного позову про визнання особистою приватною власністю ОСОБА_5 двокімнатну квартиру №11 по вул. Національної Гвардії, 14Є в м.Івано-Франківську заг.площею 61.5 м.кв.; визнати особистою її приватною власністю вбудоване господарське приміщення УІ по вул. Національної Гвардії, 14Є в м.Івано-Франківську заг.пл.16.2 м.кв., то суд встановив таке.

ОСОБА_5 проживає, працює за межами України в Італії з 1998р., що нею підтверджено в судових засіданнях та не заперечується стороною позивача за первісним позовом. А з травня 2011р. зареєстрована на проживання в м.Римі, проте періодично приїжджає в Україну (приблизно сукупно 25 днів в рік) (а.с.73-78), що також визнається та не заперечується сторонами.

30.12.2013р. між ОСОБА_5 як покупцем та ТзОВ «МЖК Експрес-24» як продавцем був укладений договір купівлі-продажу майна, яке буде створене в майбутньому (а.с.8-9), предметом якого є те, що продавець зобовязувався до 25.12.2015р.створити та передати у власність покупця до 31.03.2016р. двокімнатну квартиру проектний №11 орієнтованою площею 62.25 м.кв., що розташована в будинку за буд.номером 48 мікрорайону в межах вул.Нац.Гвардії-Коновальця-Сорохтея в м.Івано-Франківську, вартістю 385950грн. 18.08.2015р. між ОСОБА_5 як покупцем та ТзОВ «МЖК Експрес-24» як продавцем була укладена додаткова угода №1 (а.с.61). При цьому, договором передбачались внески починаючи з 30.12.2013р. по 25.12.2015р. (р.11 договору), що нею у дотримувалось у визначені строки певними платежами (в більших сумах і достроково). Станом на 31.03.2016р. ОСОБА_5 оплатила за квартиру №11 заг.пл.61.5 м.кв. 435 526.74грн. (а.с.62-72, 88-89), і як в сукупності доказу вїзду-виїзду ОСОБА_5 в Україну (а.с.37) з квитанціями про оплату за (а.с.64-72), всі внески нею за даним договором вносились в період приїзду в Україну.

Також, 29.12.2014р. між ОСОБА_5 як покупцем та ТзОВ «МЖК Експрес-24» як продавцем був укладений договір купівлі-продажу майна, яке буде створене в майбутньому (а.с.10-11), предметом якого є те, що продавець зобовязувався до 25.12.2015р.створити та передати у власність покупця до 31.03.2016р. технічне приміщення на І поверсі проектний №2 орієнтованою площею 16.4 м.кв., що розташована в будинку за буд.номером 48 мікрорайону в межах вул.Нац.Гвардії-Коновальця-Сорохтея в м.Івано-Франківську, вартістю 262441грн. За даним договором ОСОБА_5 оплатила за господарську споруду станом на 11.08.2015р. 270 191.15грн. (а.с.62-72, 88-89).

04.11.2015р. будинок за буд.номером 48 мікрорайону в межах вул.Нац.Гвардії-Коновальця-Сорохтея в м.Івано-Франківську введено в експлуатацію (а.с.87), а в жовтні 2016р. присвоєно адресу вул.Національної Гвардії,14Є (а.с.187).

07.11.2016р. за Актом приймання-передачі ОСОБА_5 прийняла квартиру №11 та господарське приміщення УІ по вул.Національної Гвардії,14Є (а.с.188-191), а 09.1.2016р. зареєстровано право власності на дані обєкти нерухомого майна за ОСОБА_5 (а.с.192-193).

Будь-якої згоди на придбання даної квартири та господарської споруди по вул. Національної Гвардії, 14Є, як стверджує позивач за зустрічним позовом, ОСОБА_4 не надавав, кошти за які придбане майно є особисті. Натомість позивач за первісним позовом зазначав, що кошти за які придбавалось дане спірне майно є спільними коштами подружжя.

У даних правовідносинах поділу майна подружжя слід зазначити наступне.

У силу статті 60, 63 Сімейного кодексу України та ст.368, 369 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Обєктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Як вказує ст.68 цього ж кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Ця ж норма розяснюється і п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Згідно п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 6972 СК та ст. 372 ЦК.

Згідно п.23 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бутив т.ч. квартири; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо.

Згідно зі статтею 70 Сімейного кодексу України в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Разом з тим, за вимогами ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Вирішуючи питання щодо правового режиму майна колишнього подружжя, суд повинен встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обовязків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя (правова позиція Верховним Судом України в постанові від 5 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17, від 7 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16).

Представник ОСОБА_5 та сама позивач за зустрічним позовом, яка взяла участь у судовому засіданні 27.04.2017р. приїхавши з-за кордону, доводили факт придбання спірної квартири та господарського приміщення за час проживання колишнього подружжя вже окремо та відсутності між ними будь-яких шлюбних відносин і ведення спільного господарства чи побуту, та за кошти особисті позивача, які отримані нею внаслідок її особистої праці за кордоном, що підтверджується довідками виданими по місцю роботи ОСОБА_5 в м.Римі, згідно яких заробіток за межами України складає з 2002 року значну суму: 2002р.- 28тис.Євро (всі суми вказані без оподаткування), 2003р.-52тис.Євро, 2004р.-52тис.Євро, 2005р.-40тис.Євро, 2006р.-40тис.Євро, 2007р.-37тис.Євро, 2009р.-25тис.Євро, 2010р.-13тис.Євро, 2011р.-14тис.Євро, 2012р.-52тис.Євро, 2013р.-24тис.Євро, 2014р.19тис.Євро, 2015р.-18тис.Євро, два місяці 2016р.-5тис.Євро (а.с.124). Дійсно, як зазначила відповідач-позивач, вона змушена була виїхати за межі України в 1998 році, оскільки синові було 4 роки, а доходи сімї не надавали можливості утримувати сімю, працювала тяжко всі роки в сімях італійців по догляду та прибирання, окрім офіційно зароблених коштів, мала ще і не офіційні заробітки по вихідних днях на інших роботах (підробіток). За підсумком її доходу за кордоном, з відрахуванням податків які становлять близько 51 тис.Євро, з 2002р. по березень 2016р. ОСОБА_5 заробила близько 367000 Євро. Мета придбання новї квартири та гаражу була саме з метою її проживання в місті при поверненні уже в України для постійного проживання.

Натомість представник ОСОБА_4 стверджував протилежне, що господарство спільне велося сторонами не зважаючи на перебування дружини за кордоном з 1998р., при цьому син ІНФОРМАЦІЯ_2 проживав з батьком, кошти були спільні, він також заробляв в Україні (а.с.151-154), а в грудні 2013 року сторони домовилися про купівлю квартири для спільного проживання, на підставі чого чоловік дав дружині зароблені ним 5000 доларів США для часткової оплати (першого внеску) квартири, та 6000 доларів США на гараж (перший внесок). Чи надавалися в подальшому кошти на інші чергові платежі, представнику не було відомо. Отримання будь-яких коштів від позивача, відповідач заперечила.

Як вбачається з трудової книжки ОСОБА_4, він з 1994р. по 2000р. проходив службу в органах внутрішніх справ, з 2000р. по 2005р. працював на різних підприємствах охоронцем, з 2005р.по 2009р. кранівником крану, з жовтня 2015р. також кранівником. На витребування доходів ОСОБА_4 в період з 2001р. по 2016р., отримано судом інформацію (а.с.196-199), згідно якої ОСОБА_4 з 2003р. по 2006р. мав доходу близько 1100грн. в квартал, з 2006р. по Ікв.2008р. близько 1600грн. в квартал, з ІІкв.2008р. по кінець 2009р. близько 2000грн. в квартал, і менше, а з 2010 року доходу взагалі немав. Представник ОСОБА_4 зазначив, що позивач-відповідач працював неофіційно.

Зважаючи на оцінку всіх доказів в їх сукупності, суд прийшов до переконання, що джерело придбання двокімнатної квартири №11 по вул. Національної Гвардії, 14Є в м.Івано-Франківську заг.площею 61.5 м.кв. та господарського приміщення УІ (вбудоване) по вул. Національної Гвардії, 14Є в м.Івано-Франківську заг.пл.16.2 м.кв., - є особисті кошти ОСОБА_5, зароблені її особистою працею, а тому відсутні підстави визнання такого майна спільною сумісною власністю подружжя, та як наслідок поділу майна за первісним позовом по 1/2 частині за колишнім подружжям, а вимоги зустрічного позову є доведеними суду та такими що підлягають до задоволення.

Щодо вимог первісного позову про визнання за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право по 1/2 частини суми грошових вкладів в ПАТ «Приватбанк» які знаходяться на рахунку №6991 в сумі 5139.5грн., на рахунку №3400 2254.085 Євро, що еквівалентно становить 66453грн., та по 1/2 частини суми грошових вкладів ПАТ «Укрсоцбанк» на рахунку №3081 2386.11 Євро, що еквівалентно 70345 грн., а всього разом 141 937.5грн., то судом встановлено наступне.

За отриманими даними від ПАТ «Приватбанк», по-перше, рахунок №6991 відкрито ОСОБА_5 було 25.12.2013р. у гривнях, перший внесок здійснено на даний рахунок 18.02.2015р., і всього до 23.06.2016р. внески (перевід) становили 24164.12грн., а на лютий 2016р. (звернення з первісним позовом до суду) залишок на рахунку становив 10279грн. (а.с.219, 221зв., 236). Саме з врахуванням дати звернення з позовом до суду, ОСОБА_4 заклав вимогу про стягнення половини суми даного вкладу - 5139.5грн.. Разом з тим, як вбачається зі змісту позовних вимог позову ОСОБА_4 (а.с.4 абз.1 позову), його вимога була закладена щодо поділу депозитного рахунку ПАТ «Приватбанк» - як валютного на суму 10тис.Євро.

Однак, враховуючи те, що хоча рахунок №6991 і був відкритий 25.12.2013р. (в період ще до розірвання шлюбу), проте кошти на нього перераховувались вкладником ОСОБА_5 уже після припинення фактично шлюбних стосунків з ОСОБА_4, що саме ним і підтверджена обставина відсутності спільного проживання як сімї під час розгляду справи про розірвання шлюбу, про що і вказано вище у рішенні. Тому, доводи ОСОБА_4 про те, що на даний депозитний рахунок вносилися спільні кошти, є голослівними, та недоведеними суду належними доказами.

По-друге, щодо рахунку №3400 ПАТ «Приватбанк» та позовної вимоги про визнання за сторонами по 2254.085 Євро, то як вбачається з договору від 06.10.2015р. ОСОБА_5 відкрила даний депозитний рахунок на 3 місяці, з початковою сумою 4507.97 Євро, залишок на лютий 2016р. складав 4508.17 Євро, кошти з даного рахунку знято вкладником у червні 2016р. (а.с.219-221, 236). А тому, оскільки колишнє подружжя не підтримувало жодних відносин, ОСОБА_4 не довів суду що вклад зроблений ним спільно з дружиною у жовтні 2015р. за кошти накопичені для такого внеску подружжям, на період відкриття даного депозитного валютного рахунку розглядалась справа за позовом ОСОБА_5 про розірвання шлюбу вже в суді, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог первісного позову в цій частині, за їх недоведеністю.

Щодо позовних вимог первісного позову про поділ суми грошових вкладів ПАТ «Укрсоцбанк» на рахунку №3081 а саме по 2386.11 Євро кожній стороні, то як вбачається з матеріалів справи, даний депозитний рахунок був відкритий на імя ОСОБА_5 01.08.2015р. на суму вкладу 4772.22 Євро, який залишався без змін на лютий 2016р. (а.с.225-226). Сторона відповідача за первісним позовом доводила те, що дані кошти зароблені нею за кордоном та поставлені на депозит, є її особистою власністю за її ж працю. Дійсно, як вбачається з карти вїзду-виїзду її на територію України (а.с.37), вона дійсно вїхала в України в цей період відкриття депозитного рахунку, і жодних доказів про надання їй коштів ОСОБА_4 та неможливості ним відкриття власного рахунку, у разі наявності б у нього саме валютних коштів Євро, суду не представлено. Враховуючи дослідження доказів в сукупності щодо факту не проживання сторін в цей період однією сімєю (що визнано ОСОБА_4 у іншій цивільній справі) та джерело отримання ОСОБА_5 вкладених коштів, суд не вбачає підстав для задоволення вимог первісного позову і в цій частині.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 57, 60, 63, 68-72 Сімейного кодексу України, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Первісний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, стягнення судових витрат задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4, жителем ІНФОРМАЦІЯ_3 А, кв.8, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, 1/2 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_3.

Визнати за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, жителькою м. Івано-Франківськ, вул.. Волошина 11/6, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, 1/2 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, жительки м.Івано-Франківськ, вул.. Волошина 11/6, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, на користь ОСОБА_4, жителя ІНФОРМАЦІЯ_3 А, кв.8, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1562,50 грн.

У задоволенні решти заявлених вимог первісного позову відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання прав на квартиру та технічне приміщення (гараж) особистою власністю, стягнення судових витрат задовольнити.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, жительки м.Івано-Франківськ, вул.. Волошина 11/6, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, двокімнатну квартиру № 11 загальною площею, 61.5 кв.м, що знаходиться в житловому будинку № 14 Є по вул.. національної Гвардії у місті Івано_Франківську (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 101)

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, жительки м.Івано-Франківськ, вул.. Волошина 11/6, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, вбудоване господарське приміщення VI загальною площею 16,2 кв.м, що знаходиться в житловому будинку № 14 Є по вул.. Національної Гвардії у м.Івано-Франківську (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 101).

Стягнути з ОСОБА_4, жителя ІНФОРМАЦІЯ_3 А, кв.8, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, жительки м.Івано-Франківськ, вул.. Волошина 11/6, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 6890 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Польська М.В.