Номер провадження 2/754/3364/17
Справа №754/2476/17
РІШЕННЯ

Іменем України

15 серпня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Таран Н.Г.,

за участю секретаря судового засідання: Двірко Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Іваненко Олег Валерійович, про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, який а ході розгляду справи було змінено, про визнання договору дарування недійсним.

Обгрунтовуючі позовні вимоги, позивач посилається на те, що 16.12.2011 року позивач ОСОБА_1, подарувала свою квартиру АДРЕСА_1 відповідачу - ОСОБА_2 Договір дарування квартири був оформлений у приватного нотаріуса Броварського міського нотаріального округу Іваненка О.В. Вартість квартири за договором визначена в сумі 34171,00 грн. Позивач літня самотня людина, інвалід. Ця квартира все, що в неї є. Позивач довгі роки тяжко працювала, має 40 років загального трудового стажу. Зазначену квартиру позивач заробила ціною власного здоров'я. Укладаючи договір з відповідачем позивач розраховувала на його матеріальну та моральну підтримку. Відповідач обіцяв, що в обмін на квартиру догледить позивача до смерті. Однак протягом останніх п'яти років відповідач не проявляє до позивача елементарної людської уваги, не цікавиться її здоров'ям, не надає матеріальної підтримки. Комунальні платежі за квартиру позивач весь час сплачувала і сплачую самотужки. Натомість відповідач тільки і чекає, коли позивач помре, щоб продати квартиру, яка для позивача має велику немайнову цінність. В червні 2016 року позивач потрапила до лікарні з діагнозом «обширний інфаркт». Позивачу потрібне було дороге лікування, але відповідач відмовився платити за неї з власної кишені, а навпаки використав останні 7000,00 грн. позивача, які позивач відклала собі на похорон. Поки ОСОБА_1 перебувала в лікарні відповідач вивіз з квартири цінні для неї речі. Укладаючи договір з відповідачем, ОСОБА_1 гадала, що підписує договір довічного утримання, а не дарування. Відповідач переконував позивача, що після підписання договору в нього виникне обов'язок утримувати її до смерті. Але як вже потім ОСОБА_1 з'ясувала такого обов'язку в нього не виникає. Отже договір дарування квартири відповідачу, позивач уклала помилково. Тим більше, що нотаріус належним чином не роз'яснив позивачу різниці між цими договорами. Крім того, у 2011 р. позивач мала проблеми із зором. Зокрема, вона мала опущення верхньої повіки на лівому оці та катаракту правого ока, через що під час укладання договору майже нічого не бачила, а тому не могла прочитати, що і на яких умовах вона підписує. В той же час нотаріус вголос позивачу договір не прочитав. Про те, що укладений з відповідачем договір є саме договором дарування позивач дізналась в листопаді 2016 року, коли показала його копію своїй сусідці - ОСОБА_4 Отже, ОСОБА_1, як людина похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодилась на передачу квартири, яка є її єдиним житлом та у якій вона досі продовжує проживати після укладення договору дарування, у власність відповідачу лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між позивачем та відповідачем.

В судовому засіданні позивач, представник позивача підтримали позовні вимоги та просили суд ваинести рішення яким визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні заперечували щодо позову, посилаючись на те, що з ОСОБА_1 відповідач знайомий з дитинства. Позивач є близькою родичкою відповідача. Стосунки між позивачем та відповідачем завжди були теплі, родинні. Відповідач ніколи ні за яких обставин, не ображав ОСОБА_1 ні словом, не ділом, а навпаки був завжди їй опорою - допомагав по господарству, проводив ремонти в квартирі, не розраховуючи за це на якусь вдячність тому що робив це з об'єктивно зрозумілих родшних поглядів сталого родинного виховання - в любові до своїх близьких та рідних. Більше того відповідач вже давно є майже єдиною людиною, хто дійсно родичався та підтримував, всіляко позивача, Коли з позивачем стався інфаркт відповідач теж перебував поряд з позивачем і допомагав чим міг. Але після інфаркту позивач почала себе дивно поводити - не відповідає на телефонні дзвінки або навпаки коли відповідач телефонував позивачеві і домовлявся про зустріч, щоб передати позивачу продукти чи інше, позивач погоджувалась на таку зустріч, та коли відповідач приїздив до неї до дому, у вхідних дверях помешкання тирчала записка про те, що позивача не немає вдома і куди вона поїхала не відомо. Позивач вказує на те, що укладаючи з відповідачем договір розраховувала на матеріальну та моральну підтримку, що начебто відповідач обіцяв, що в обмін на квартиру догледить позивача до смерті. Та насправді відповідач й так допомагав чим міг і грошима і продуктами або просто роботою знову ж таки не вимагаючи нічого в замін, хоча відповідач немає якихось великих статків та доходів і також має утримувати ще свою родину. Тому відповідач нічого не обіцяв позивачеві в замін на квартиру та й не міг обіцяти, як на те в позові посилається позивач. Позивач вказує на те, що укладаючи договір дарування квартири, вона підписує договір довічного утримання, а не дарування, що їй нотаріус не роз'яснив належним чином різниці між такими договорами. Відповідач в свою чергу наголошує, що цілі отримати від позивача якимось чином квартиру не мав, тому що підтримував завжди родинні теплі стосунки з позивачем. ОСОБА_2 було без різниці, якого роду змісту чи правової природи укладатиметься договір, тому що це була більше бажання позивача, а не відповідача. Крім того, сторона відповідача зазначає, що нотаріусом було розтлумачено та роз'яснено зміст договору, який укладався. Тим більше на момент укладання та підписання договору дарування та відповідно до п. 4 цього договору дарувальник тобто ОСОБА_1 свідчила що, дарування здійснюється за доброї волі, також в пункті 13. цього договору вказано, що сторони стверджують, що зміст цього договору та зміст вказаних в п. 12 договору статей їм зрозумілий, питань, які залишилися б нез'ясовані і не зрозумілими для них, не має. Таким чином, доводи позивача не відповідають дійсності. Щодо поганого зору позивача, сторона відповідача пояснила суду, що відповідач ще з дитинства знав про фізичні вади з зором позивача. Але все життя позивач самостійно, без сторонньої допомоги писала і читала, мало того позивач весь вік пропрацювала ткачихою на Дарницькому Шовковому Комбінаті, тобто фах позивача та умови роботи явно вимагали непоганого зору та уваги. На пенсію позивач також вийшла не по інвалідності, а за віком. Тобто на момент укладання та підписання договору дарування квартири від 16 грудня 2011 року, позивач офіційних обмежень чи то застережень не мала, недієздатною особою не являлась А інвалідність позивач отримала вже у 2017 році, тобто через шість років після підписання договору дарування. З вищенаведених обставин, просили в задоволені позову відмовити.

Третя особа - приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу - Іваненко О.В. в судове засідання не з'явився, надіслав до суду лист з проханням проводити розглдя справи у його відсутність та зазначив, що договір дарування квартири від 16 грудня 2011 р., за р.№6352 був посвідчений відповідно до вимог чинного законодавства та без його порушень (а.с.20).

Суд вважає, що в матеріалах справи достатньо данних для розгляду справи у відсутність третьої особи, про що не заперечували і інші учасники процесу.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою закону визначено також способи захисту цивільних прав та інтересів та визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, свідка, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Судом встановлено, що 16.12.2011 р. ОСОБА_1, подарувала свою квартиру АДРЕСА_1 відповідачу - ОСОБА_2, що підтверджується копією договору дарування квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Іваненком О.В. за р. № 6352. Вартість квартири за договором визначена в сумі 34171,00 грн. (а.с.4-5).

Згідно ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ст.718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка наголошувала, що перед укладенням оспорюваного правочину, відповідач обіцяв їй утримання та догляд, а тому вона вважала, що укладає саме з ним договір довічного утримання, а не договір дарування, при цьому наголошувала, що не мала наміру належну їй на праві приватної власності спірну квартиру передати безоплатно у чиюсь власність.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за №9 від 06 листопада 2009 р., обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, її стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4, пояснила суду, що вона знайома з позивачем приблизно 30-35 років, у них були спільні знайомі, разом люблять тварин. Останніх 10-11 років, свідок проживає в селі- на дачі. 29.11.2015 р. у свідка народилась онука, а тому свідок на початку 2016 року повернулась до міста Києва. В листопаді 2016 р. свідок зустрілась з позивачем. ОСОБА_1 скаржилась свідку, що вона фактично залишилась на вулиці, з іі слів всі сусіди кажуть що вона не вірно зробила. ОСОБА_4 у позивача вдома побачила договір дарування, і сказала, що вона зробила не вірно та проконсультувала позивача. На даний час, квартира позивача в жахливому стані. Зі слів позивача свідку відомо, що відповідач після підписання договору дарування, почав казати позивачу, що він вже власник квартири.

Враховуючі викладене, а також те, що протягом всього часу розгляду справи в суді, позивачкою в порушення положень ст.ст. 57-60 ЦПК України не було надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування вимог про визнання договору дарування недійсним, а навпаки твердження позивача в судовому засіданні, що вона не заперечує, факт укладання договіру дарування, та те, що обіцянок відповідач щодо її утримання не давав, проте вважає, що людина отримавши квартиру зобов'язана утримувати людину до смерті, а також зміст п.п. 6,7,13 договору дарування свідчить про те, що позивачка розуміла зміст, суть та правові наслідки укладеного між сторонами правочину, який вона оспорює.

Крім того, доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 помилась щодо істотних обставин вчиненого правочину на момент укладення договору дарування від 16.12.2011 р. та про вади зору, які могли бути підставою того, що позивач не бачила, що підписує, позивачем не надано та в судовому засіданні не здобуто.

Окрім того, суд за заявою відповідача застосовує до спірних правовідносин строк позовної давності, що є також підставою для відмови у позові (ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦПК України).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 265 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Проте, як вбачається із матеріалів справи, позивачка звернулась до суду за захистом порушеного права лише у лютому 2017 року.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України).

Суд вважає, що посилання позивача на те, що їй стало відомо про умови договору лише в листопаді 2016 року є безпідставними, оскільки примірник договору постійно знаходився у позивача та вона мала можливість з ним ознайомитись раніше, як сама так і з допомогою сторонніх осіб, крім того сама позивач в судовому засіданні пояснила, що відповідач їй нічого не обіцяв взамін дарування квартири, але вона вважає, що якщо дарує квартиру особі - то це є його моральний обовязок.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилалась ОСОБА_1 як на підставу для задоволення позову, зокрема, укладення договору дарування від 16.12.2011 р. під впливом помилки, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 8, 10, 11, 57, 60, 82, 88, 169, 179, 208, 209, 211 - 215, 218, 223, 294 ЦПК України; ст. ст. 16, 203, 215, 216, 229, 627, 638, 717, 728 ЦК України; Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06 листопада 2009 р., суд,-

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Іваненко Олег Валерійович, про визнання договору дарування недійсним - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду виготовлено 19.08.2017 р.

Суддя: Н.Г.Таран