У Х В А Л А

17 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 січня 2017 року, ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 9 березня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року в справі за позовом Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області в інтересах держави до Бердянської міської ради Запорізької області, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 9 березня 2017 року, позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано пункти 5, 5.57 рішення Бердянської міської ради Запорізької області від 25 лютого 2010 року № 41 «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок». Визнано недійсним державний акт серії НОМЕР_1 від 7 вересня 2010 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0619 га із цільовим призначенням - для ведення індивідуального дачного будівництва на АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення судів попередніх судових інстанцій залишено без змін.

30 серпня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 січня 2017 року, ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 9 березня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 256-261, 267, 328, 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 січня 2014 року, 24 червня та 21 жовтня 2015 року, постанови Верховного Суду України від 22 червня 2014 року (справа № 6- 67цс14), 19 листопада 2014 року (справа 6-170цс14), 29 квітня 2015 року (справа № 3-56гс15), 13 травня 2015 року (справа № 6-67цс15), 16 вересня 2015 року (справа № 6-68цс15), 8 червня 2016 року (справи № 6-3089цс15, 6-3029цс15), 30 листопада 2016 року (справи № 6-413цс16, 6-2069цс16), 22 червня 2017 року (справа № 6-1047цс17), 12 липня 2017 року (справа № 6-2458цс16), в яких, на її думку, по-іншому застосовані зазначені норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій про задоволення позову керівника Бердянської місцевої прокуратури з огляду на те, що спірна земельна ділянка розташована в межах двох кілометрів прибережних захисних смуг навколо Азовського моря, тому не може бути передана у власність громадян, оскільки це землі водного фонду України, а відтак Бердянська міська рада Запорізької області, ухвалюючи рішення про затвердження проекту відведення земельної ділянки та передаючи у власність ОСОБА_5 спірну земельну ділянку, діяла всупереч нормам чинного законодавства. Крім того, суди дійшли висновку про витребування спірної земельної ділянки з володіння ОСОБА_4 на підставі частини третьої статті 388 ЦК України, оскільки ОСОБА_4 придбала цю ділянку в особи, яка не мала права її відчужувати. Разом з тим суди зазначили, що, звертаючись до суду з позовом 7 червня 2013 року керівник Бердянської міської прокуратури не пропустив строку звернення до суду з позовом, оскільки звернувся до суду в межах строку, передбаченого підпунктом 3 пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» (набрав чинності 15 січня 2012 року), відповідно до якого протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якими порушено право власності або інше речове право на майно.

Надані для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 січня 2014 року, 24 червня та 21 жовтня 2015 року не можуть бути підтвердженням неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанцій скасував судові рішення судів попередніх судових інстанцій та направив справи на новий розгляд до судів першої та апеляційної інстанцій з передбаченої статтею 338 ЦПК України підстави порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

У постанові Верховного Суду України від 25 червня 2014 року (справа № 6-67цс14) міститься висновок про те, що, установивши факт відсутності на час прийняття селищною радою рішення про надання громадянину земельної ділянки затвердженої у визначеному законом порядку документації, яка б установлювала межі селища, суд на підставі статей 116, 122, частини першої статті 155, пункту 12 розділу Х Перехідні положення Земельного кодексу України, дійшов обґрунтованого висновку про перевищення селищною радою повноважень щодо розпорядження землями, які знаходяться за межами населеного пункту, та недійсності такого рішення селищної ради.

У постановах Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року, (справа № 6-170цс14), 13 травня 2015 року (справа № 6-67цс15), 30 листопада 2016 року (справа № 6-2069цс16) міститься висновок про те, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленного статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2015 року (справа № 3-56гс15) міститься висновок про те, що оскільки питання щодо суб'єктів права власності на майно колишніх профспілкових організацій на законодавчому рівні не врегульовано, і це майно на теперішній час залишається державною власністю, то правові підстави для розпорядження як Федерацією професійних спілок України, так і Федерацією профспілкових організацій Чернігівської області майном загальносоюзних громадських організацій колишнього СРСР (продажу, передачі до статутних фондів господарських товариств, відчуження у будь-який інший спосіб) відсутні.

У постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року (справа № 6-68цс15), 8 червня 2016 року (справи № 6-3029цс15, 6-3089цс15), 30 листопада 2016 року (справа № 6-413цс16) міститься висновок про те, що з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюються положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

У постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року (справа № 6-1047цсв17) міститься висновок про те, що за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому і в разі пред'явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюються й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади.

У постанові Верховного Суду України від 12 липня 2017 року (справа № 6-2458цс16) міститься висновок про те, що аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов'язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою уповноваженою особою. З огляду на положення статті 261 ЦК України, статті 45 ЦПК України суди повинні були з'ясувати, з якого моменту в прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Державного підприємства «Київське лісове господарство» з віндикаційним позовом. Ухвалюючи рішення в справі, яка переглядається, суди, послались на те, що моментом порушення права держави на спірні земельні ділянки був момент їх незаконного вилучення з постійного користування державного підприємства (2007 рік), не врахували положень закону та не з'ясували можливості реалізувати це право в примусовому порядку через суд у 2007 році.

Отже, відсутні підстави вважати, що висновок, викладений у судових рішеннях, про перегляд яких подано заяву, суперечить висновкам, викладеним у зазначених постановах Верховного Суду України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав

Отже відсутні підстави для розгляду клопотання ОСОБА_4 про зупинення виконання судових рішень, про перегляд яких подано заяву.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Клопотання ОСОБА_4 про зупинення виконання рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 січня 2017 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 9 березня 2017 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року, залишити без розгляду.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області в інтересах держави до Бердянської міської ради Запорізької області, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 січня 2017 року, ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 9 березня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук