УхвалА

іменем україни

19 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсним, визнання незаконним та скасування рішення сільської ради про передачу у безоплатну власність земельної ділянки за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою його представником - ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду Київської області від 14 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 6 березня 2001 року йому на праві власності належить 7/10 частки житлового будинку № АДРЕСА_1, що розташований на земельній ділянці, площею 0,10 га. Співвласниками вищевказаного житлового будинку є ОСОБА_5, ОСОБА_6, яким на праві власності належить 3/10 частки будинку. Рішенням Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 31 березня 2001 року йому було передано у постійне користування земельну ділянку площею 0,07 га по АДРЕСА_1.

Проте, 12 лютого 2013 року рішенням сільської ради відповідачам затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та передано у спільну сумісну власність земельну ділянку, загальною площею 0,0458 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку та споруд ОСОБА_5, ОСОБА_6 по АДРЕСА_1.

27 червня 2013 року рішенням сільської ради йому було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1, загальною площею 0,07 га.

2 серпня 2013 року на підставі зазначеного рішення сільської ради від 12 лютого 2013 року відповідачами отримано свідоцтво про право власності на частину спірної земельної ділянки, площею 0,0458 га.

Вважав, що такими діями відповідачів порушено його права, оскільки ними зареєстроване право власності у тому числі й на частину належної йому земельної ділянки.

З урахуванням наведеного ОСОБА_4 просив суд визнати незаконним та скасувати рішення сільської ради від 12 лютого 2013 року про передачу у безоплатну власність ОСОБА_8, ОСОБА_6 земельної ділянки по АДРЕСА_1; визнати свідоцтво про право власності від 2 серпня 2013 року на вказану земельну ділянку недійсним.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме земельну ділянку, площею 0,0458 га, по АДРЕСА_1, видане ОСОБА_5, ОСОБА_6, недійсним. Визнано незаконним та скасовано рішення Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про передачу у безоплатну власність ОСОБА_5, ОСОБА_6 земельної ділянки, площею 0,0458 га, по АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 14 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й відмовляючи у задоволенні позов ОСОБА_4, апеляційний суд, вірно застосував положення ст. ст. 30, 116, 120, 125 ЗК України, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що на підставі рішенням сільської ради від 10 квітня 2008 року ОСОБА_8, ОСОБА_9 було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності, на земельну ділянку по АДРЕСА_1, площею 0,0458 га. Під час виготовлення технічної документації із землеустрою відповідачами отримано всі передбачені законом погодження та встановлено і погоджено межі цієї земельної ділянки з суміжними землекористувачами, у тому числі з позивачем. 12 лютого 2013 року рішенням сільської ради було затверджено технічну документацію й передано відповідачам у власність вказану земельну ділянку, площею 0,0458 га.

Апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що позивач набув право власності на житловий будинок, на підставі договору купівлі-продажу від 6 березня 2001 року, і до нього перейшло право користування тією частиною земельної ділянки, якою користувався попередній власник, а 31 березня 2001 року рішенням сільської ради позивачу передано в постійне користування земельну ділянку по АДРЕСА_1, площею 0,07 га.

Колегія суддів, погоджується з висновком апеляційного суду про те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, що є його процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України), щодо виготовлення ним технічної документації та про те, що він позбавлений можливості її виготовити й оформити право власності на земельну ділянку, площею 0,07 га (ст. ст. 3, 15 ЦПК України).

Крім того, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що ні матеріали справи, ні договір купівлі-продажу від 6 березня 2001 року не містять даних, що спірний житловий будинок розташований на земельній ділянці, саме площею 0,10 га, як зазначав позивач у позовній заяві, і районний суд у рішенні суду. Також, підтверджено загальний розмір спірної земельної ділянки 0,12 га.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником - ОСОБА_7, відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 14 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Д.Д. Луспеник

В.І. Журавель

С.П.Штелик