Справа №2-2551/11
Провадження №2/442/1129/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2017 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Крамара О.В.

з участю секретаря - Лютик Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дрогобич цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільним майном подружжя та визнання права власності на 1/2 ідеальну частину квартири та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартиру, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд із вказаним вище позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить: визнати спільним майном подружжя квартиру АДРЕСА_1; визнати за ним право власності на 1/2 ідеальну частину квартири АДРЕСА_2.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 11 серпня 1984 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований Стебницькою міською радою, актовий запис №100. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду № 2-3205/10 від 20.12.2010 року шлюб між ними розірвано.

Під час спільного подружнього життя, фактично за його кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1, зокрема 02 вересня 1998 року між управлінням капітального будівництва - забудівник та відповідачкою - замовник, було укладено договір, за яким забудівник зобов»язувався збудувати замовнику 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 вартість одного метра квадратної площі становила 400 грн.

Перший внесок у сумі 7500грн. було внесено 02 вересня 1998 року згідно квитанції №1 від 02 вересня 1998 року, по квитанції №3 від 24 грудня 1998 року за квартиру було відповідно внесено 15000 грн. забудівнику - управлінню капітального будівництва. 10 лютого 1999 року виконкомом Дрогобицької міської ради на підставі рішення виконкому Дрогобицької міської ради від 26 січня 1999 року №13 на ім»я відповідачки видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, яка зареєстрована в Дрогобицькому МБТІ та ЕО за відповідачкою та записана в реєстрову книгу №1 за реєстровим № 23 від 10 лютого 1999 року.

Після здачі будинку в експлуатацію та передачі квартири, його сім»я, в складі: позивача, відповідачки, та їх синів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 переїхали в цю квартиру проживати. На даний час він з молодшим сином живуть у даній квартирі постійно. Відповідачка у 2010 році виїхала в Італію на заробітки, в квартиру інколи навідується. Має ключі від квартири. Більше часу від коли вона приїхала на Україну проводить у будинку своїх батьків в АДРЕСА_7, де і проживає.

Спірна квартира АДРЕСА_1 придбана за зароблені ним кошти, оскільки відповідачка до 2010 року ніде не працювала, а він здійснював підприємницьку діяльність з 1996 року по ремонту легкових автомобілів на автосервісі, що належав на праві приватної власності його батькові. У нього був постійний дохід, його сім»я ніколи ні в чому не відчувала потреби, він забезпечував сім»ю продуктами харчування, всім необхідним, кожного року вони з дітьми їздили відпочивати на море, здійснював оплату за навчання старшого сина в Університеті. Слід зазначити, що саме він, з зароблених грошей, надавав кошти для оплати за комунальні послуги, які здійснювалися вчасно на протязі 18 років.

Так як постійним місцем його роботи був автосервіс по ремонту легкових автомобілів, що знаходився у м.Дрогобичі, то вони прийняли рішення придбати квартиру у новобудові саме у м.Дрогобичі.

Квартиру АДРЕСА_3 продали батьки відповідачки та відповідачка 17 листопада 1998 року за 5500 грн., що становило близько 1600 доларів США згідно офіційного курсу валют встановленого Національним банком України на той час.

В нього були накопичені грошові кошти, які вносилися відповідачкою за новозбудовану квартиру, тому що не було ніяких сумнівів щодо придбання цього майна для їхньої сім»ї.

Крім цього, йому на праві власності належав легковий автомобіль марки OPEL KADETT, який був проданий на початку 1999 року за ціною 2500 доларів США, що становило на той час близько 9000 грн. Більшу частину даних коштів в подальшому вони вклали у ремонт купленої квартири, закупівлю меблів та побутової техніки. Спірна квартира є спільним майном - його та відповідачки - колишнього подружжя, яка придбана ними у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя, і він як співвласник у спільній власності має право на 1/2 ідеальну частину. Оскільки відповідач за первинним позовом, наведеного вище не визнає то в нього виникла необхідність звернутися з даним позовом в суд.

Відповідач за первинним позовом ОСОБА_2, подала зустрічний позов, в якому просить у задоволенні первинного позову ОСОБА_1 до неї про поділ спільного майна подружжя, що стосується квартири АДРЕСА_1 відмовити та визнати за нею, право особистої приватної власності на двокімнатну квартиру за адресою : АДРЕСА_4 площею 50,1 кв.м.

В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що 11 серпня 1984 року між нею та ОСОБА_1 було укладено шлюб. Вона не заперечує щодо придбання на її ім'я квартири № АДРЕСА_1, вартість якої на момент придбання, тобто у 1998 році становила 22500,00 грн. Проте, вважає, що вказана квартира не може бути визнаною спільною сумісною власністю подружжя, виходячи з того, що вона придбана виключно за кошти, подаровані їй, її батьками - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а не за спільні кошти з ОСОБА_1

Це підтверджується тим, що ОСОБА_1 у своєму первинному позові з уточненнями від 12.05.2017р. вказує на те, що нібито квартира АДРЕСА_1 була придбана за кошти, які були зароблені ним від здійснення підприємницької діяльності. Це не відповідає дійсності, оскільки вона з відповідачем - за зустрічним позовом проживали тривалий час з її батьками у м.Стебник. Оскільки у них уже було двоє дітей і їм було досить тісно жити в одному помешканні, її батьки запропонували їй, що вони дарують кошти для придбання їй окремого житла. Оскільки у неї ще є сестра, то батьки вирішили поділити їх таким чином, що вони продають квартиру, яку отримав батько на підприємстві у 1966 році, де він пропрацював все своє життя - Стебницький РЕМ. та докладають кошти, які вони мали на збереженні, а будинок, який вони побудували буде належати їм та її другій сестрі.

Тому, вона звернулася в управління капітального будівництва у м Дрогобич, який на той час був єдиним забудовником квартир, де між нею особисто та управлінням капітального будівництва було укладено Договір від 02.09.1998 року, згідно якого вона виступила «Замовником», а УКБ - «Забудовником». Попередня вартість збудованої квартири становила з розрахунку 400,00 грн. за 1м.кв. Тобто 49,04 кв.м.х400,00грн.=19616,00грн. В процесі будівництва вартість квартири змінилася до 22500,00грн. і ці кошти їй особисто були подаровані її батьками: 7500,00грн. вони їй подарували 01.09.1998 року, які вона на наступний день 02.09.1998року в день укладення договору на будівництво квартири, внесла на рахунок УКБ через Укрсоцбанк, що підтверджується оригіналом квитанції № 1 від 02.09.1998 року.

Оскільки вона цікавилася строками закінчення будівництва будинку, і її було повідомлено, що будинок планується закінчити до кінця 1998 року, то відповідно 24 грудня 1998 року нею особисто було внесено на рахунок УКБ кошти в сумі 15000,00грн. (квитанція №3 від'24.12.1998р. та платіжне доручення від 24.12.1998р. № 1.) Це кошти, які були нараховані їй за будівництво квартири з урахуванням додаткових робіт по оздобленню квартири. Доказом того, що ці кошти були подаровані їй, її батьками є письмова розписка від 23.12.1998року, згідно якої вони їй подарували 4500 дол. США, що було еквівалентно 15000,00грн. Оскільки власних коштів, які були у батьків, бракувало для купівлі для неї квартири, то відповідно вони продали квартиру АДРЕСА_8 яка також була двокімнатною, площею 44,9кв.м. Частка в цій квартирі - 1/4 належала їй. Цю квартиру вони продали 17.11.1998р., що підтверджується копією договору купівлі- продажу від 17.11.1998р., а також копією свідоцтва про право власності на квартиру від 28.05.1996р. виданою Бюро по приватизації житла при Стебницькій міській раді, та зареєстрованого у реєстровій книзі за № 972.

Отже, таких грошей - 225000,00 грн. на той час (1998р.) вони з відповідачем - за зустрічним позовом ніколи не мали і не могли мати. Вона виховувала двох малолітніх дітей і перебувала у відпустці по догляду за ними. Відповідачем - за зустрічним позовом також отримував мізерні доходи, яких ледь вистачало на придбання продуктів харчування. Так, він дійсно зареєструвався підприємцем у 1995 році, але доходів в цей рік не було зовсім. У 1996 році він почав здійснювати підприємницьку діяльність і його чистий дохід за цей рік становив 1194,71 грн, тобто він отримував в середньому по 99,56 грн. в місяць. У 1997 році його дохід зменшився і становив 636,00 грн за рік, тобто в місяць - 53,00грн. У 1998 році він не працював, про що зазначив у декларації про доходи. Ці факти підтверджуються відповіддю Дрогобицької об'єднаної податкової інспекції ГУ ДФС у .Львівській області від 25.05.2017р. за № 2476/90/13-09-08-02-18 на запит її представника.

Крім того, з відповідачем - за зустрічним позовом було узгоджено, що ця квартира буде виключно її особистою власністю, з чим він погодився. При підписанні вище зазначеного договору з УКБ відповідач особисто відмовлявся від співвласності, про що писав заяву, яка була обов'язковою при видачі їй виконкомом Дрогобицької міської ради Свідоцтва про право власності на квартиру від 10.02.1999року, яке було видане на підставі рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 26 січня 1999 року за № 13.

Окрім цього зазначає, що про отримання цього свідоцтва про право власності на квартиру, в якому вказується, що квартира АДРЕСА_1 належить їй ОСОБА_8, на праві особистої власності, відповідачу - за зустрічним позовом було відомо з моменту отримання цього свідоцтва, але жодних дій щодо оскарження цього свідоцтва та визнання цієї квартири спільним майном подружжя він не зробив. Це зумовлюється тим, що між ними була домовленість, оскільки він на той момент і їх молодший син ОСОБА_4 були зареєстровані у квартирі АДРЕСА_9 і є співвласниками цієї квартири з 21.06.1995року по теперішній час, і відповідно вони житлом забезпечені (Довідка КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» від 03.03.2017р. № 370 ). Вона прописала відповідача у свою квартиру тільки через один рік після її придбання, оскільки батькам відповідача необхідно було виробити субсидію на комунальні послуги. Вони з відповідачем мали незначні доходи, а тому придбати квартиру в новозбудованому будинку в м Дрогобич вартістю 22500,00грн у 1998 році за кошти сімейного бюджету не могли, а отже, квартира АДРЕСА_1 є виключно її особистою приватною власністю, отриманою за подаровані її батьками кошти, а тому просить відмовити в задоволенні первинного позову.

Позивач за первинним позовом, відповідач за зустрічним ОСОБА_1 та його захисник Шемеляк А.Т. в судовому засіданні первинний позов підтримали з підстав викладених в позовній заяві, просять позов задоволити в повному обсязі. Зустрічний позов не визнають, просять в його задоволенні відмовити.

Позивач за зустрічним позовом, відповідач за первинним ОСОБА_2, яка також була допитана як свідок, пояснила, що квартира куплена за кошти її батьків, а не за спільні кошти подружжя, просить в задоволенні первинного позову, а що стосується зустрічного то просить його задоволити в повному обсязі, таку думку щодо позову, висловила і її захисник ОСОБА_10.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін, свідків, суд приходить до наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до положень ст.4 ЦПК України, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Матеріалами справи встановлено, що сторони по справі 11 серпня 1984 року уклали шлюб, який зареєстрований Стебницькою міською радою, актовий запис №100. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду № 2-3205/10 від 20.12.2010 року шлюб між ними розірвано.

Із Свідоцтва про право власності на квартиру від 10.02.1999 року, яке було видане на підставі рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 26 січня 1999 року за № 13, вбачається, що за ОСОБА_8 зареєстровано квартиру НОМЕР_1, яка розташована в АДРЕСА_1

Із свідоцтва про зміну імені Серія НОМЕР_2 виданого Дрогобицьким міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Львівській області, вбачається, що 22 березня 2017 року ОСОБА_8 змінила прізвище на «ОСОБА_8».

Відповідно до ст.22 КпШС України, який регулював правовідносини щодо набуття спірного майна, на момент їх виникнення - 1998-1999 роки, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ст.24 КпШС України майно, яке належало одному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Спірна квартира не належить до роздільного майна подружжя у розуміння вказаної норми КпШС України, а є спільною сумісною власністю.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в Постанові від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім»ю України», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст.ст.22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється події: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єкти права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівним, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя і обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Виходячи з викладених вище обставин, вбачається, що за час шлюбу сторонами набуто 26 січня 1999 року квартиру АДРЕСА_1, яка є спільною сумісною власністю подружжя, відповідно сторонам належить по 1/2 ідеальній частині вказаної квартири, а тому первинний позов підставний та пілягає задоволенню.

За принциповими положеннями ст.ст. 10, 11 ЦПК України, які встановлюють змагальність та диспозитивність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, визначаючи коло доказів, які надаються суду, відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України.

Вимогами статей 59, 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Разом з тим, позивачем за зустрічним позовом не надано допустимих та належних доказів на підтвердження заявлених нею вимог, хоча обов'язок доказування і подання доказів закон покладає на позивача.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази з боку позивача, що підтверджували би підставність її позовних вимог та судом не здобуто таких доказів в судовому процесі, тобто встановлених джерел інформації, що має значення для справи, а її доводи, являються лише голослівними та грунтуються на припущеннях, у зв»язку з чим не заслуговують на увагу.

Суд критично оцінює пояснення свідків: ОСОБА_6 - мама та ОСОБА_11 - двоюрідна сестра позивачки за зустрічним позовом та не дає їм віри, оскільки перебувають у родинних відносинах та являються зацікавленими особами.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови у задоволені зустрічного позову за безпідставністю та недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 59, 60, 212, 214 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільним майном подружжя та визнання права власності на 1/2 ідеальну частину квартири задоволити.

Визнати спільним майном подружжя квартиру АДРЕСА_5.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частину квартири АДРЕСА_5.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартиру задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальну частину квартири АДРЕСА_6.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення - з дня отримання такого.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті.

Суддя ___________________ О.В. Крамар