РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

29.09.2017 року Франківський районний суд м.Львова у складі:головуючого-

судді Гулієвої М.І.

при секретарі Жовнір Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівські автобусні заводи" про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку ,-

в с т а н о в и в

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ТзОВ "ЛАЗи" на її користь заборгованість по заробітній платі за період з січня 2012 року по січень 2013 року в сумі 5354,30 грн., а також середню зарплату за період затримки розрахунку з 01.02.2013 року по 20.06.2017 року у розмірі 63592,10 грн.., посилаючись на те, що вона працювала на посаді старшого комірника в ТзОВ «Львівські автобусні заводи» з погодинною тарифною ставкою 7 грн. 15 коп. Таким чином денна зарплата складала 7,15 грн. ? 8 = 57,20 грн. за один робочий день. 31.01.2013 року була звільнена по закінченні трудової угоди з посади ст. комірника складального цеху ( наказ №6 вк від 31.03.2013 року). Просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 5354,30 грн. та середній заробіток за період затримки розрахунку з 01.02.2013 року по 20.06.2017 року у розмірі 63592,10 грн.

У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала у повному обсязі, пояснення дала аналогічні викладеним у позовній заяві, просить позов задоволити, проти заочного розгляду справи не заперечила.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи. Згідно ст.ст.169,224 ЦПК України суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі доказів, проти чого і не заперечив і позивач, з постановленням заочного рішення.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.11.2010р. позивачку прийняли в на посаду старшого комірника в Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи».

01.04. 2011р. ОСОБА_1. була переведена на відокремлений структурний підрозділ ТзОВ «Львівські автобусні заводи» на посаду старшого комірника.

31.01.2013р. позивач була звільнена з роботи, згідно п.2. ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

Судом встановлено,що за період з січня 2012р. по січень 2013р. позивачу недоплачено заробітну плату та не виплачено компенсацію за невикористану відпустку на загальну суму 5354,30 грн.

Позивач працювала ТзОВ «Львівські автобусні заводи» на посаді старшого комірника з погодинною тарифною ставкою 7 грн. 15 коп. Таким чином, денна зарплата складала 7,15 грн. ? 8 = 57,20 грн. за один робочий день., що стверджено схемою годинних тарифних ставок, годинними тарифними ставками для робітників, розрахунком заборгованості,який нічим не спростований.

Згідно ст.60 ЦПК України,кожна сторона зобов"язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Однак,відповідач в судове засідання не з"явився, не подав заперечень на позов та доказів на його спростування.

Відповідно до ст.7 ч.4 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів.

Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України.

Зі змісту ч.7 ст.43 Конституції України, ч.1ст.115 КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно вимог ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата- це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

У частині першій статті 1 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно- правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття "заробітна плата".

Згідно з ст. 2 Закону України "Про оплату праці" основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці ( норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а саме у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство має сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виходячи із наданого розрахунку компенсація середнього заробітку за період затримки розрахунку з ТзОВ «Львівські автобусні заводи» за період з січня 2012 року по січень 2013 року р. станом на 20.06.2017 р. становить 63606,40 грн. ,виходячи з середньоденної заробітної плати , нарахованої згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати , затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. №100 , в сумі 57,2 грн. х 1112 робочі дні.

Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" встановлено, що при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідне роз'яснення надав Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а тому суд вважає, що до стягнення підлягає 5354,30 грн. - заборгованості по заробітній платі та 63592,10 грн. - середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до заявлених позовних вимог.

На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 1600,00 гривень.

Керуючись ст.10,11,15,60,169,208,209,212-215,218,224-226 ЦПК України, суд,-

В и р і ш и в

позов задовольнити.

Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівські автобусні заводи" в користь ОСОБА_1 заробітну плату за період з січня 2012 року по січень 2013 року в сумі 5354,30 грн., а також середню зарплату за період затримки розрахунку з 01.02.2013 року по 20.06.2017 року у розмірі 63592,10 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівські автобусні заводи" судовий збір в сумі 1600,00 гривень в дохід держави.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.І. Гулієва