Справа № 144/1599/16-ц Провадження № 22-ц/772/2365/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 48Доповідач Копаничук С. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючої: Копаничук С.Г.

Суддів: Сала Т.Б., Медяного В.В.

при секретарі: Агєєвій Г.В.

за участю представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розподіл спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання будинку обєктом особистої власності за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Теплицького районного суду від 07.08.2017 року , -

В с т а н о в и л а :

В листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, визнання за ним права на ? частину будинку та його реальний поділ , посилаючись на те, що він з відповідачкою перебував у шлюбі з 16.09.2010 року по 06.10.2016 року ,мають спільного сина ОСОБА_6, 21.08.2015 року. Під час шлюбу ними спільно було придбано будинок з господарськими будівлями по вул.Механізаторів,21 в смт. Теплик, однак, після розірвання шлюбу відповідачка змінила замки і перешкоджає йому користуватись ним. В договорі купівлі-продажу покупцем зазначена лише ОСОБА_4

В січні 2017 року ОСОБА_4 подала до суду позов до ОСОБА_2 про визнання будинку її особистою приватною власністю , визнання права власності на нього , посилаючись на те, що зазначений будинок не є предметом спільної сумісної власності подружжя, так як кошти ,що витрачались на його придбання є її особистою власністю . При цьому під останньою розуміє отриману нею заробітну плату, кошти ,що були надані їй батьком та батьком її доньки в рахунок аліментів.

Тому просила визнати спірну квартиру обєктом особистої власності ,а також визнати за нею право власності на нього .

Рішенням Теплицького районного суду від 07.08.2017 року позов ОСОБА_2 задоволено .Поділено майно, що є спільною сумісною власністю та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями по вул.Механізаторів,21 в смт. Теплик .Залишено у спільній сумісній власності опорні конструкції дах та горище будинку. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію відхилення від ідеальної частки в розмірі 1 406,5 грн.

В задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 у відшкодування понесених судових витрат 11451,2 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права, а по справі ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити ,а в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити. Вказала , що суд невірно оцінив докази та встановив обставини по справі ,неправильно застосував норми права та дійшов безпідставного висновку про задоволення позову. Матеріали справи не містять доказів ,а судове рішення доводів ,про те, що позивач надавав кошти на купівлю будинку. В той же час вона надала докази купівлі спірного будинку за особисті кошти, отримані від заробітної плати, подаровані їй батьком та отримані від першого чоловіка в рахунок аліментів за першу дитину.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, представник ОСОБА_2 вважає рішення суду законним і обґрунтованим, а доводи скарги безпідставними.

Заслухавши доповідача, осіб, що беруть участь в справі, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказами являються будь-які фактичні дані, які встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 61 СК Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно ж до ст.57 ЦК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Суд встановив що сторони перебували в шлюбі з 16.09.2010 року, який розірвано 06.10.2016 року. Під час перебування в шлюбі , ОСОБА_4 11.07.2013 року на своє імя , за нотаріально посвідченою згодою ОСОБА_2 на купівлю будинку за спільні кошти, придбала житловий будинок з господарськими будівлями в смт. Теплик по вул.Механізаторів,21 за 55 200 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та задовольняючи позов ОСОБА_2, суд виходив з того, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, так як був придбаний за спільні кошти і в період шлюбу ,а позивачка за зустрічним позовом не довела зворотнього , тобто, не надала належних, допустимих доказів придбання будинку за кошти ,що є її особистою власністю.

При цьому суд вірно розцінив, що докази ,надані ОСОБА_4 на підтвердження особистої власності на витрачені кошти, враховуючи обставини їх набуття та вимоги закону ,не підтверджують походження їх ,як її особистої власності . Зокрема, отримана нею заробітна плата відповідно до ч.2 ст.61 СК є обєктом спільної сумісної власності подружжя ; отримані від батька кошти , як пояснив останній, надавались « дітям» на купівлю житла і договір дарування грошових (валютних) коштів доньці в порядку ч.5 ст.719 ЦК не укладався, тобто, кошти надавались сімї . Отже, вони також не є особистою власністю .Те ж саме стосується коштів від бувшого чоловіка в рахунок отримання аліментних зобовязань на придбання будинку, оскільки при цьому не було дотримано порядку передбаченого чинним законодавством (ст.ст.189,190 СК України),вони мають використовуватись за цільовим призначенням , а тому правових підстав розцінювати ці кошти як аліменти ,що надійшли в особисту власність ОСОБА_4, у суду не було правових підстав.

Суд вірно оцінив надані сторонами докази, зокрема, документи та покази свідків, які оцінив в порядку ст.212 ЦПК України , вірно встановив обставини у справі, правильно визначив спірні правовідносини та правові норми ,що їх регулюють та дійшов обґрунтованого висновку про те, що придбане в шлюбі майно у вигляді житлового будинку являє собою спільну сумісну власність подружжя, яка підлягає поділу.

Доводи апеляційної скарги про невірне застосування судом норм ст.60 СК України та правової позиції Верховного Суду України у справі №6-846цс16 від 12.10.2016 року не заслуговують на увагу, оскільки суд зясував джерело набуття будинку і встановив ,що джерелом набуття будинку стали спільні сумісні кошти подружжя.

Цей висновок суду в повній мірі підтверджується дослідженими та правильно оціненими судом доказами. Крім того ,матеріалами справи та показами свідків ,в тому числі батька ОСОБА_4 - ОСОБА_7, підтверджується здійснення грошової допомоги сімї не тільки ним ,а й матірю позивача, яка переказувала на імя невістки значні кошти з Італії (а.с.82-87) ),а також поїздки на заробітки ОСОБА_2 в м. Москву , що вказує на те, що він не рахувався працюючим в Україні з поважної причини ,проте брав участь у набутті спільного майна.

При цьому доводи скарги ОСОБА_4 та її твердження про те, що надіслані свекрухою кошти являли собою оплату за догляд нею батька ОСОБА_2 ,зважаючи на відсутність договірного підтвердження цьому , значні суми переказу ,а також національні звичаї здійснення безоплатного догляду членів родини ,з якими проживаєш, підлягають критичній оцінці.

Доводи апеляційної скарги про те, що наявність нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_2 на укладення дружиною угоди, не знімає з останнього обовязку довести суду, що придбане майно належить до спільного сумісного , є безпідставним, оскільки частина 2 ст.60 СК прямо презюмує - «вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя». Зазначене вказує на те, що саме той із подружжя ,хто ставить під сумнів спільну власність ,стверджуючи ,що майно придбане за його особисті кошти, має доводити суду ці обставини .

Відповідно до ст.59 ЦПК України обставини справи ,які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

ОСОБА_4 належними і допустимими доказами не довела суду ,що будинок був придбаний за її особисті кошти, тобто ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог ,а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність і вірно відмовив у задоволенні зустрічного позову.

Інші доводи про неправильність рішення в межах апеляційної скарги також правильні висновки суду не спростовують.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Рішення суду відповідає матеріалам справи і вимогам закону ,а тому скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України ,-

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити .

Рішення Теплицького районного суду від 07.08.2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів.

Головуючий: С.Г. Копаничук

Судді: Т.Б. Сало

/підписи/

ОСОБА_8

Згідно з оригіналом:

Суддя: С.Г. Копаничук