_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/5656/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2017 року

Київський районний суд м.Одеси

У складі судді Калашникової О.І.

При секретарі Шеховцевій О.В.

Розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Житлово-Будівельного кооперативу «Київський-14», ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, визнання квартири сумісною власністю подружжя і визнання права власності на 1/2 частину квартири,

Встановив:

ОСОБА_1 у 2014 році звернувся до суду з вимогами ухвалити рішення, яким визнати незаконною і скасувати довідку № 131 ЖБК «Київський-14» від 07 грудня 2004 року що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1; визнати незаконним і скасувати свідоцтво про право власності на квартиру, видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради 22 грудня 2006 року на ім'я ОСОБА_2 на підставі вищевказаної довідки; визнати незаконною і скасувати реєстрацію права власності квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2. Київський райсуд м. Одеси 23.12.2015 року ухвалив по справі рішення про задоволення вимог ОСОБА_1, яке було залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 18.04.2016 року. ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 19.10.2016 року скасував рішення районного суду і ухвалу апеляційного суду, справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції. Відповідно до положень ст..11-1 ЦПК України справу на розгляд передано судді Калашніковій О.І. 18.11.2016 року.

В порядку ст.31 ЦПК України і з урахуванням зауважень, викладених в ухвалі ВССУ від 19.10.2016 року позивачева сторона 06.06.2017 року надала до суду заяву про уточнення позову і в судовому засіданні представник позивача просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним свідоцтво про право власності квартири, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 22 грудня 2006 року на ім»я ОСОБА_2 та довідку № 131 житлово-будівельного кооперативу «Київський-14» від 07 грудня 2004 року, в частині, що ОСОБА_2 являється власником квартири АДРЕСА_1; визнати квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 62,5 кв.м., в тому числі житловою 37.3 кв.м., сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частинах; визнати за ОСОБА_1, (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка складається із 3-х кімнат, загальною площею 62,5 кв.м. в тому числі житловою 37.3 кв.м.

Представник виконкому Одеської міськради до суду не з'явився, про час і місце слухання справи сповіщений.

Представник ЖБК «Київський-14» до суду не з'явився, про час і місце слухання справи сповіщений.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнає і доводить, що вимоги ОСОБА_1 є безпідставними і не доведеними, тому не підлягають задоволенню.

Суд вивчив матеріали справи, вислухав представників сторін і встановив наступне:

ОСОБА_1 і ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1970 року по 2005 рік. В період перебування у зареєстрованому шлюбі сім'я ОСОБА_1 отримала у відповідності до діючого на той час законодавства трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. На підставі ордеру, виданого 05.11.1984 року виконкомом Київської райради м. Одеси ОСОБА_1 на склад сім»ї 4 особи: ОСОБА_5, дружина ОСОБА_3, син ОСОБА_2 і син ОСОБА_6, сім'я заселилась до вищевказаної квартири і члени сім'ї оформили реєстрацію за місцем проживання. Перший внесок і вступний внесок до житлово-будівельного кооперативу на трикімнатну квартиру позивач зробив в 1983 році відповідно в сумі 3773 руб і 30 руб. До 1992 року усі внески за квартиру сім'я зробила в повному обсязі. Після розірвання шлюбу у 2007 році позивач залишив квартиру, але питання розподілу спільного майна ОСОБА_1 і ОСОБА_3 не порушували.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Після її смерті син ОСОБА_6 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини на частину квартири, що відкрилась після смерті матері і з'ясував, що власником квартири з 2006 року є брат ОСОБА_2 на підставі довідки про виплату паю за кооперативну квартиру і свідоцтва про право власності на квартиру. ОСОБА_6 повідомив позивача про відсутність у нього - ОСОБА_1 будь-яких прав на спірну квартиру. В серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом порушено права власності на 1/2 частину квартири.

Позивач (його представник) доводить, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_3, що частки ОСОБА_1 і ОСОБА_3 у праві власності на квартиру є рівними у відповідності до положень КпШС УССР і ЗУ «Про власність», що були дійсними на момент набуття права власності на квартиру, що ОСОБА_3 ніколи не оспорювала його права на 1/2 частину квартири.

Відповідач (представник відповідача), не визнаючи позов, стверджує, що ОСОБА_2 правомірно отримав 07.12.2004 року в ЖБК «Київський-14» довідку №131 про виплату пайового внеску за квартиру, на підставі якої 22.12.2006 року отримав свідоцтво про право власності на спірну квартиру. Позивач в квартирі не проживав з 2005 року, витрат на утримання квартири не ніс, а мати - ОСОБА_3 не заперечувала проти оформлення права власності на квартиру на ім'я відповідача.

Дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з таких правових підстав:

Право громадянина на власність закріплено в Конституції України, в якій установлено форми власності (статті 13, 41, 142, 143), закріплено рівність усіх суб'єктів права власності (статті 1, 13), гарантії права власності та обов'язки власників (статті 13 і 41).

Право власності набувається на підставах, які не заборонені законом. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Суд встановив і сторони визнали, що позивач ОСОБА_1 з 1983 року був членом ЖБК «Київський-14» і як член кооперативу 5.11.1984 року отримав ордер на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

З огляду на викладене, вирішуючи даний спір, суд керується нормами Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Закону України від 07.02.1991 № 697-XII «Про власність» (втратив чинність з 20.06.2007 на підставі Закону України від 27.04.2007 № 997-V), Кодексу про шлюб та сім'ю від 20.06.1969 № 2006-VII, що були чинними на момент виникнення права у позивача на володіння, користування і розпорядження спірною квартирою.

На обґрунтування своїх вимог позивач у якості доказу виплати паю за кооперативну квартиру надав лист з ВО «Внешпосилторг» від 05.08.1982 року за № 2-5/6132, (а.с 7), лист ЖБК «Київський-14» від 14.06.2014 р. за №92, платіжне доручення від 15.07.1983 року, список осіб, що сплатили паї за квартири в будинку АДРЕСА_1 зазначено «ОСОБА_1 - 10977,28 (а.с.7,17,18 т.1, а.с.192-196 т.2). Суд оцінює ці письмові докази як належні і допустимі.

Як зазначено в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 18.09.1987 р. (зі змінами від 25.12.1992 року і від 25.05.1998 року ) «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» - «судам слід мати на увазі, що згідно із ст.15 Закону України "Про власність" член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом.»

Відповідно до п.1 ст.17 Закону "Про власність" при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Надані до справи письмові докази свідчать, що в період внесення паю до ЖБК ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 ). Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Діти ОСОБА_1 і ОСОБА_3 - ОСОБА_2 (відповідач по справі) і ОСОБА_6 на той час були неповнолітніми, не мали доходів і не приймали участі у виплаті паю та паєнагромаджень за спірну квартиру.

Таким чином, ОСОБА_1 і ОСОБА_3 у 1992 році у відповідності до положень ЗУ «Про власність» і положень ст.22 КпШС України, який діяв до 1 січня 2004 року (аналогічна норма закріплена в ст..60 СК України, який діє з 01.01.2004 року), набули квартиру АДРЕСА_1 в спільну сумісну власність. Ст.70 СК України і ст.370 ЦК України визначають, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, шлюбним договором, законом або рішенням суду. У даному випадку між подружжям ОСОБА_1 не існувало ні домовленості, ні шлюбного договору щодо визначення розміру їх часток у спільному майні, тому спірна квартира належала ОСОБА_1 в ОСОБА_3 в рівних частках - кожному по 1/2 частині.

Після розірвання шлюбу у 2005 році між подружжям ОСОБА_1 питання про розподіл спільного майна не порушувалось. ОСОБА_1 по спірній квартирі знявся з реєстраційного обліку 28.03.2007 року. Відповідач оформив на своє ім»я право власності на спірну квартиру 22.12.2006 року. При цьому відповідачева сторона не надала до суду будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 було у встановленому законом порядку позбавлено права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, або, що ОСОБА_1 розпорядився належним йому майном на користь відповідача у будь-який спосіб. Оформлення ОСОБА_1 зняття з реєстраційного обліку по спірній квартирі не є правовою підставою для позбавлення його права власності на 1/2 частину цієї квартири. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі довідки №131, яка містила недостовірну інформацію і що свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім»я ОСОБА_2 порушує право власності позивача на 1/2 частину цієї квартири.

Щодо доводів відповідачевої сторони про пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності. Суд встановив, що відомості про наявність у відповідача права власності на квартиру ОСОБА_1 отримав після смерті ОСОБА_3 в 2014 році і в тому ж році звернувся до суду за захистом порушеного права власності на 1/2 частину цієї квартири. Не позбавляє позивача права власності на 1/2 частину квартири не отримання ним - ОСОБА_1- правовстановлюючих документів на це майно.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. У даному випадку позивач правомірно набув права власності на 1/2 частину квартири, але його право на це майно не визнається відповідачем.

Вимоги позивача в частині визнання недійсною довідки ЖБК «Київський-14» №131 від 07.12.2004 року не підлягають задоволенню, тому як положеннями статті 16 ЦК України не передбачає такого захисту порушеного права як визнання незаконною та скасування довідки, що зазначено і в ухвалі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.10.2016 року.

Керуючись ст..212-215 ЦПК України суд:

В и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним Свідоцтво про право власності квартири АДРЕСА_1, видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради 22 грудня 2006 року ОСОБА_2.

Визнати квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 62,5 кв.м., корисної площі 58,9 кв.м., в тому числі житлова 37.3 кв.м., підсобна 21.6 кв.м., сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частинах.

Визнати за ОСОБА_1, (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 62,5 кв.м., корисної площі 58,9 кв.м., в тому числі житлова 37.3 кв.м., підсобна 21.6 кв.м.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Київський райсуд м. Одеси протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Калашнікова О. І.