У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 10 червня 2011 року на перехресті вул. Канатної та бул. Італійського у м. Одесі сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю належного йому на праві власності автомобіля Mersedes, номерний знак НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_5, та автомобіля Chevrolet, номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4, який порушив Правила дорожнього руху та допустив зіткнення з його автомобілем, у результаті чого було пошкоджено його автомобіль, а йому завдано майнової та моральної шкоди.

Відповідно до висновку експертного дослідження від 21 липня 2011 року розмір матеріального збитку, завданого внаслідок пошкодження автомобіля Mersedes, номерний знак НОМЕР_1, становить 116 890 грн 54 коп.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд стягнути з ОСОБА_4 на його користь з урахуванням трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України 158 077 грн 20 коп. на відшкодування майнової шкоди та 15 тис. грн на відшкодування завданої неправомірними діями відповідача моральної шкоди.

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 10 червня 2011 року на перехресті вул. Канатної та бул. Італійського у м. Одесі сталася ДТП за участю належного йому на праві власності автомобіля Chevrolet, номерний знак НОМЕР_2, під його керуванням та автомобіля Mersedes, номерний знак НОМЕР_1, що належить ОСОБА_3, під керуванням водія ОСОБА_5, який порушив Правила дорожнього руху та допустив зіткнення з його автомобілем, у результаті чого було пошкоджено указаний автомобіль, а йому завдано майнової та моральної шкоди.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просив суд стягнути на його користь з ОСОБА_3 30 634 грн 90 коп. на відшкодування майнової шкоди, а з ОСОБА_5 10 тис. грн на відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24 березня 2015 року цивільні справи за позовом ОСОБА_3 та за позовом ОСОБА_4 об'єднано в одне провадження.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2017 року, у задоволенні позовів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення в частині вирішення його позовних вимог скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення його позову, у решті - судові рішення залишити без змін.

У частині позову ОСОБА_4 судові рішення не оскаржуються, тому в силу ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що особу, яка є винною в скоєнні 10 червня 2011 року ДТП, судовими інстанціями, які розглядали адміністративні матеріали, не встановлено, тому відсутні підстави для задоволення позову.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також, що матеріали справи не містять, а ОСОБА_3 не надано належних і допустимих доказів того, що ДТП сталася саме з вини ОСОБА_4

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що 10червня 2011 року ОСОБА_4, керуючи автомобілем Chevrolet, номерний знак НОМЕР_2, по вул. Канатній у м. Одесі здійснив виїзд та проїзд на перехрестя з Італійським бульваром на заборонений сигнал світлофору, що призвело до зіткнення з належним ОСОБА_3 автомобілем Mersedes, номерний знак НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_5, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 5 січня 2012 року провадження у адміністративній справі відносно ОСОБА_4 по ст. 124 КУпАП закрито у зв'язку з закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності на підставі ст. ст. 38, 247 КУпАП.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 7 лютого 2012 року вказана постанова Приморського районного суду м. Одеси від 5 січня 2012 року залишена без змін з виключенням з її мотивувальної частини висновку суду про неможливість встановлення вини будь-кого з водіїв у зазначеній ДТП, з огляду на те, що суд не мав підстав для розгляду питання про вину, чи невинність ОСОБА_5 у зазначеній ДТП, оскільки протокол про адміністративне правопорушення відносно останнього не складався.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі винною особою, яка її завдала.

Разом з тим згідно зі ст. 1166 ЦК України єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Наведені норми права свідчать про те, що у правовідносинах із відшкодування шкоди діє презумпція завдавача шкоди, яку має спростувати відповідач, а позивач не повинен доводити його вину.

У ч. 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як роз'яснив судам пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 4 постанови від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

У порушення зазначених норм матеріального та процесуального права апеляційний суд не надав належної правової оцінки доводам ОСОБА_3 та наданим ним доказам щодо вини ОСОБА_4 у ДТП та завдання йому майнової та моральної шкоди, не врахував, що матеріали справи, за твердженням ОСОБА_3, містять докази на підтвердження вини останнього у ДТП, зокрема: протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_4, висновок про результати розгляду матеріалів ДТП та показання свідків: ОСОБА_5, ОСОБА_6, які були на місці пригоди.

Крім того, ч. 4 ст. 61 ЦПК України передбачено, що вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Так, преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями ст. 212 ЦПК України. На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі чи постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи (наприклад, врахуванняматеріального становища відповідача або вини потерпілого).

При цьому мотиви апеляційного суду щодо відсутності доказів того, що ДТП сталася саме з вини ОСОБА_4, ґрунтуються на припущеннях, що заборонено у силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; які правовідносини сторін випливають з установлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не врахував наявність вини ОСОБА_4 у ДТП, не визначив розмір завданої ОСОБА_3 шкоди та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, ухвала апеляційного суду не може вважатись законною і обґрунтованою та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик