Ухвала

іменем україни

6 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.
суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та поділ майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що під час шлюбу сторонами було набуто майно - автомобіль НОМЕР_1, у зв'язку із чим, це майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу, шляхом визнати за нею право власності на Ѕ його частини.

У жовтні 2014 року, уточнивши позовні вимоги позивач посилалась на те, що під час шлюбу подружжям було придбано два автомобілі, які були продані відповідачем без її письмової згоди.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просила: визнати недійсними договори купівлі-продажу автомобілів «Chevrolet»державний номерний знак НОМЕР_2, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, та договір купівлі-продажу автомобіля «Mazda», укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_9; визнати свідоцтва про право власності видані на їх ім'я недійсними та провести розподіл майна, визнавши за нею право власності на автомобіль «Chevrolet», а за відповідачем на автомобіль «Mazda».

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 26 червня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Chevrolet LACETTI» (2011), днз НОМЕР_2, колір чорний, № дв. НОМЕР_5, № куз.НОМЕР_4, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (довідка-рахунок № ВІА620347) від 5 червня 2014 року. Визнано недійсним свідоцтво НОМЕР_3 від 05 червня 2014 року на ім'я ОСОБА_8 на автомобіль «Chevrolet LACETTI» (2011), днз НОМЕР_2. Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля MAZDA 6 (2005), днз НОМЕР_2, колір сірий, № дв. НОМЕР_8, № куз. НОМЕР_6, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 (довідка-рахунок ДПІ025552) від 28 жовтня 2011 року. Визнано недійсним свідоцтво НОМЕР_7 від 01 лютого 2012 року на ім'я ОСОБА_9 на автомобіль MAZDA 6 (2005), ДНЗ НОМЕР_9. Проведено поділ майна, що є сумісною власністю подружжя: автомобілі «ChevroletLACETTI» (2011), днз НОМЕР_2 та MAZDA 6 (2005), днз НОМЕР_2. Визнано за ОСОБА_6 право власності на автомобіль «Chevrolet LACETTI» (2011), днз НОМЕР_2, колір чорний, № дв. НОМЕР_5, № куз.НОМЕР_4. Визнано за ОСОБА_7 право власності на автомобіль MAZDA 6 (2005) колір сірий, № дв. НОМЕР_8, № куз. НОМЕР_6. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2016 року рішення районного суду скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та залишити в силі рішення місцевого суду.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірні автомобілі, які є спільним майном подружжя, відчужені ОСОБА_7 без згоди позивача, що є підставою для визнання правочинів щодо їх відчуження недійсними, визнання недійсними свідоцтв про право власності на них та поділ вказаного майна між подружжям.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з недоведеності позовних вимог.

Разом з тим, з висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що позивач та відповідач уклали шлюб 17 липня 2007 року, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 6 травня 2014 року, що набрало законної сили.

Під час шлюбу сторонами був придбаний автомобіль «Mazda 6» 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 колір сірий, № дв. НОМЕР_8, № куз. НОМЕР_6, та автомобіль CHЕVROLET LACETTI (2011), державний номерний знак НОМЕР_2, колір чорний, № дв. НОМЕР_5, № куз.НОМЕР_4.

5 червня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу, на підставі якого за ОСОБА_8 було зареєстровано автомобіль CHЕVROLET LACETTI (2011), державний номерний знак НОМЕР_2, колір чорний, № дв. НОМЕР_5, № куз.НОМЕР_4, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію НОМЕР_3.

Встановлено, що автомобіль «Mazda 6» 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 колір сірий, № дв. НОМЕР_8, № куз. НОМЕР_6 був зареєстрований за ОСОБА_7 згідно свідоцтваНОМЕР_10 від 23 вересня 2010 року та знятий з обліку для реєстрації 17 серпня 2011 року.

29 жовтня 2011 року видано тимчасовий талон при уточненні реєстраційних даних (довідка-рахунок ДПІ 025552 від 28 жовтня 2011 року), 1 лютого 2012 року автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_9

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана вписьмовій формі.

Законодавством не передбаченонедійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України, застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з'ясовує наявність обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Аналогічні правові висновки містяться й у постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року № 6-1587цс16, які, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватись судами при застосуванні таких норм.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог за недоведеністю, апеляційний суд, впорушення вимог ст. ст. 212-213, 315 ЦПК України не звернув належної уваги на наведене та не встановив, чи діяли недобросовісно ОСОБА_7 та треті особи - контрагенти за такими договорами, зокрема, чи знали треті особи, або чи за обставинами справи не могли не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

За таких обставин, коли не встановлені фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2016 рокускасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук
Судді: В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська