Провадження № 2/317/928/2017
Справа № 317/2036/17
19 жовтня 2017 року м. Запоріжжя
Запорізький районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді Сакояна Д.І.
при секретарі Ніколаєнко Г.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів та просить стягнути з відповідача на його користь суму коштів у розмірі 182700,00 грн. та судові витрати.
В судове засідання зявились позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3, які позов підтримали у повному обсязі, надали пояснення, аналогічні тим, що викладені у позові.
Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справі відповідач ОСОБА_2 до суду не зявився, про причини неявки суд не повідомив, заперечень на позов не подав.
У звязку з наведеним, суд, на підставі ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, постановляє заочне рішення.
Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно ч. 2 п. 1 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики, одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 29.04.2009 р. по справі № 2-173/2009 з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто борг за розпискою у розмірі 77000,00 грн., що еквівалентно 10000,00 доларам США на день ухвалення рішення, а також судові витрати.

При цьому судом встановлено, та не потребує доведення, що між позивачем та відповідачем 27.12.2006 р. було укладено договір позики на суму 10000,00 доларів США , на підтвердження чого ОСОБА_2 видав ОСОБА_1 розписку від 27.12.2006 р., де терміну повернення грошей зазначено не було.

Як видно з постанови державного виконавця Запорізького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_4, виконавчий лист № 2-173/2009 щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 77515,00 грн. 04.10.2016 р. виконавчий документ повернуто стягувачеві у звязку з відсутністю у боржника майна на яке можливо звернути стягнення.

У частині пятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобовязання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду.

Саме така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року по справі № 6-2168цс15, яку суд приймає до уваги з огляду на положення ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України.

Таким чином, за прострочення виконання зобовязань законодавством визначена відповідальність боржника, що дає позивачу право на стягнення коштів відповідно до ст. 625 ЦК України, а не курсової різниці заборгованості.

За положеннями ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

В п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що згідно з ч. 1 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. У звязку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України гривні. У разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

На час звернення до суду у 2017 році, курс долара США, порівняно із 2009 роком, коли виносилось судове рішення щодо стягнення суми боргу з відповідача, дійсно значно зріс.

Разом з тим, звертаючись до суду, позивач фактично просить стягнути ту саму заборгованість, що була стягнута у 2009 році, але за новим курсом долара США, у той час, коли спір між сторонами про стягнення заборгованості за договором позики вже вирішений судом по суті заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 29.04.2009 р., заборгованість стягнута у національній валюті гривні, рішення суду набрало законної сили.

Жодних грошових вимог, передбачених ст. 625 ЦК України, чи вимог саме про відшкодування збитків позивач не заявляє, не посилається на приписи ст. 22 ЦК України.

З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини, відсутні правові підстави для задоволення позову.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 15, 57-60, 88, 209, 212, 214-215, 217, 218, 224-228 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовити у повному обсязі.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Запорізької області через Запорізький районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Д.І. Сакоян