У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення позики за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 11 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 6 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що в грудні 2012 року ОСОБА_5 позичив у нього 1 тис. доларів США на особисті потреби, про що 4 грудня 2012 року написав відповідну розписку, обумовивши усно строк повернення боргу - 1 грудня 2015 року. У зазначений термін відповідач грошовікошти не повернув та просив його відстрочити дату повернення боргу до 1 травня 2016 року, про що 3 листопада 2015 року написав ще одну розписку, в якій підтвердив взяті раніше на себе зобов'язання. Після спливу і цього строку відповідач суму боргу не повернув, незважаючи на його неодноразові звернення, у добровільному порядку повернути борг відмовляється.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просивсуд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 25 тис. грн та судові витрати.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 11 жовтня 2016 року, залишеним без змін апеляційного суду Житомирської області від 6 грудня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в розмірі 24 908 грн 88 коп. та 551 грн 20 коп. на відшкодування сплаченого судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_4, суди, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), вірно застосувавши положення ст. ст. 526, 533, 1046, 1047, 1049 ЦК України, врахувавши положення Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», дійшли до правильного висновку про те, що відповідач не виконав свої зобов'язання за договорами позики, тому стягнули з нього суму боргу, розмір якого визначено згідно з вимогами закону.

Чинне законодавство не містить заборони щодо передачі в позику грошових коштів в іноземній валюті між фізичними особами та не вимагає на такі дії спеціальної ліцензії, тому підстави для визнання договорів позики недійсними відсутні. При цьому грошове зобов'язання виконується у гривнях (ст. 533 ЦК України).

Крім того, згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Таким чином, сторони договору позики шляхом написання відповідачем другої розписки продовжили термін дії вказаного правочину, ОСОБА_5 визнав наявний борг і зобов'язався його повернути. Відсутність у розписці дати повернення не спростовує саме зобов'язання повернення, оскільки у розписці зазначено, що її дія закінчується при поверненні грошових коштів.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а граматичні помилки у написанні прізвища позичальника не впливають на правильне вирішення спору.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 11 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 6 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник
В.І. Журавель С.Ф. Хопта