АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 546/526/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2427/17Головуючий у 1-й інстанції Горулько О. М. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого судді: Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

секретар: Філоненко О.В.

за участю: позивача - ОСОБА_2 представника позивача - адв. Бибик В.А..

представника відповідачів - адв. Говорової С.Л.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 15 серпня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільське комунальне підприємство "Сількомунгосп", ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Решетилівського районного нотаріального округу Довбиш Сергій Миколайович, про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок та стягнення збитків, завданих незаконним використанням земельних ділянок.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до місцевого суду з вказаним позовом, уточненим у ході судового розгляду, до відповідачів, посилаючись на те, що їй на праві власності належать дві земельні ділянки, розташовані на території Лиманської Першої сільської ради Решетилівського району Полтавської області.

Зазначає, що наприкінці 2012 року та у 2013 році вона хворіла і потребувала коштів на лікування; у вересні 2013 року до неї приїхав відповідач ОСОБА_5, який запропонував їй оформити з ним договори купівлі-продажу земельних ділянок, але, оскільки земельні ділянки перебували на той час в оренді ТОВ «Лиманське», вони узгодили видачу нею на ім'я ОСОБА_5, його брата - ОСОБА_7 та сина - ОСОБА_8 довіреності на право користування земельними ділянками, пообіцявши їй в рахунок майбутньої орендної плати видати кошти в сумі 120000,00 грн.

Вказує, що 20 вересня 2013 року вона видала нотаріально посвідчену довіреність на ім'я ОСОБА_5, ОСОБА_7 ОСОБА_8, а 30 жовтня 2013 року ОСОБА_5 видав їй 120000,00 грн., про що вона написала боргову розписку. Отримані від ОСОБА_5 кошти вона поклала на депозитні рахунки з наміром повернути їх зі сплатою відсотків, передбачених позикою, і ними не користувалася.

Зазначає також, що наприкінці жовтня 2015 року ОСОБА_5 запропонував їй або укласти з ним договір оренди земельних ділянок, або негайно повернути йому виплачені кошти, та, оскільки коштів у неї не було, вона була змушена підписати договори оренди №3 та №4, не читаючи їх. Наступного дня вона побачила, що договори оренди датовані 01 січня 2016 року та укладені не з ОСОБА_5, а з керівником ТОВ «Сільське комунальне підприємство «Сількомунгосп» ОСОБА_7

У подальшому вона неодноразово зверталася до ОСОБА_5 з проханням повернути їй договори оренди, але отримувала відмови. 30 грудня 2015 року вона анулювала свою довіреність від 20.09.2013 року та звернулася до державної реєстраційної служби із запереченням проти державної реєстрації договорів оренди земельних ділянок. У січні 2016 року вона (ОСОБА_2) зняла зі своїх депозитних рахунків у банках грошові кошти з урахуванням передбачених розпискою відсотків - 141600,00 грн. та на початку лютого 2016 року повернула їх ОСОБА_5, однак через місяць останній повернув їй кошти та повідомив, що зазначені вище договори оренди уже зареєстровані.

На підставі наведеного позивач стверджує, що наміру укладати договори оренди з ТОВ «Сільське комунальне підприємство «Сількомунгосп» вона не мала, 01 січня 2016 року ніяких правочинів не вчиняла.

З урахуванням вищевикладеного прохала: визнати з першого січня 2016 року недійсним договір оренди землі №3 від 01.01.2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Сільське комунальне підприємство «Сількомунгосп» на оренду земельної ділянки загальною площею 6,7603 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка належить ОСОБА_2 на праві власності; визнати з першого січня 2016 року недійсним договір оренди землі №4 від 01.01.2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Сільське комунальне підприємство «Сількомунгосп» на оренду земельної ділянки загальною площею 2,3518 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка належить ОСОБА_2 на праві власності; стягнути з ТОВ «Сільське комунальне підприємство «Сількомунгосп» на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору та витратами на правову допомогу; стягнути з ТОВ «Сільське комунальне підприємство «Сількомунгосп» в особі ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 збитки, спричинені їй незаконним використанням земельних ділянок в сумі 19701,12 грн.

Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 15 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2, відмовлено.

З вказаним рішенням не погодилась позивач, яка в поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення та неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, договори оренди землі між нею та ОСОБА_7 вважати недійсними.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що фактично боргова розписка і є одним із способів переходу права власності від одного власника земельної ділянки до іншого. Та, оскільки одній й ті самі земельні ділянки значаться як у довіреності від 27.09.2013 року на право розпорядження, зокрема, ОСОБА_5 ними у майбутньому, так і в борговій розписці від 30.10.2013 року, яка надавала право переходу права власності на спірні земельні ділянки з 2016 року від ОСОБА_2 до ОСОБА_5, то твердження останнього про його непричетність до відносин з позивачем, на думку апелянта є безпідставними. Вказує, що саме ця обставина і стала підставою для звернення до суду за захистом своїх прав із вказаним позовом.

Вказує, що директора ТОВ «Сільське комунальне підприємство «Сількомунгосп» ОСОБА_7 вона не бачила до судового засідання в суді першої інстанції і ніяких стосунків з ним не мала, тим більше не здійснювала дій щодо укладання договорів оренди належних їй земельних ділянок.

Окрім того, зауважувала, що вона всіма доступними їй способами намагалась довести до відома братам ОСОБА_7 про відсутність її волевиявлення на укладення договорів оренди земельних ділянок з ТОВ «Сільське комунальне підприємство «Сількомунгосп» під керівництвом ОСОБА_7, зокрема, направляла заяви до ОСОБА_7 та Решетилівського районного управляння юстиції з проханням не реєструвати спірні договори та 30.12.2016 року скасувала довіреність від 27 вересня 2013 року, видану на ім'я ОСОБА_5, ОСОБА_7 ОСОБА_8 на право розпоряджатися її земельними ділянками.

У судовому засіданні позивач та її представник апеляційну скаргу підтримали та прохали її задовольнити.

Представник відповідачів проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та прохала її відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам рішення місцевого суду відповідає в повній мірі.

З матеріалів справи вбачається, що, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3 від 16.11.2002 року, ОСОБА_2 на підставі рішення 4 сесії 24 скликання Лиманської Першої сільської ради народних депутатів від 08.11.2002 року на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 6,77 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Лиманської Першої сільської ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (т.1, а.с.9).

Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №338.

01.01.2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Сільське комунальне підприємство «Сількомунгосп» в особі керівника ОСОБА_7,було укладено договір оренди землі №3, згідно якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Лиманської Першої сільської ради Решетилівського району Полтавської області (п.1 договору). Об'єктом оренди є земельна ділянка загальною площею 6,7603 га, кадастровий номер НОМЕР_1 (п.2 договору). Договір підписано сторонами (т.1, а.с.146-150)

Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_4 від 16.11.2002 року, ОСОБА_2 на підставі рішення 4 сесії 24 скликання Лиманської Першої сільської ради народних депутатів від 08.11.2002 року, на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 2,35 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Лиманської Першої сільської ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (т.1, а.с.10).

Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №339.

01.01.2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Сільське комунальне підприємство «Сількомунгосп» в особі керівника ОСОБА_7 було укладено договір оренди землі №4, згідно якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Лиманської Першої сільської ради Решетилівського району Полтавської області (п.1 договору). Об'єктом оренди є земельна ділянка загальною площею 2,3518 га, кадастровий номер НОМЕР_2 (п.2 договору). Договір підписано сторонами (т.1, а.с.151-155).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог місцевий суд виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту недійсності спірних договорів та відсутності у ОСОБА_2 волевиявлення на їх укладення в момент підписання. Факту завдання позивачу збитків судом першої інстанції також не встановлено.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на нормах матеріального права, виходячи з наступного.

Частиною 3 ст.10 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічну норму містить ст.60 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Законом України «Про оренду землі», Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно ст.ст.116, 125 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Нормою ч.4 ст.124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належать земельні ділянки загальною площею 6,7603 га, кадастровий номер НОМЕР_1 та загальною площею 2,3518 га, кадастровий номер НОМЕР_2 та 01.01.2016 року між нею та ТОВ «Сільське комунальне підприємство «Сількомунгосп» в особі керівника ОСОБА_7 було укладено Договори оренди вказаних земельних ділянок №3 та №4.

30.12.2015 року ОСОБА_2 було написано заяву до Сектору державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Решетилівського РУЮ з проханням не реєструвати договір оренди землі між нею на ТОВ «Сільське комунальне підприємство «Сількомунгосп» в особі керівника ОСОБА_7 терміном на 49 років, щодо двох належних їй земельних ділянок загальною площею 6,7603 га, кадастровий номер НОМЕР_1 та загальною площею 2,3518 га, кадастровий номер НОМЕР_2 (т.1, а.с.31).

Згідно відповіді Сектору державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Решетилівського РУЮ №02.4-01/71 від 30.12.2015 року, ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні вказаної заяви за відсутності підстав, визначених у ст.24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка містить вичерпний перелік підстав щодо відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень (а.с.32).

Також, 30.12.2015 року ОСОБА_2 було написано заяву до ТОВ «Сільське комунальне підприємство «Сількомунгосп» з проханням не реєструвати договір оренди землі між нею на ТОВ «Сільське комунальне підприємство «Сількомунгосп» терміном на 49-50 років, щодо двох належних їй земельних ділянок загальною площею 6,7603 га, кадастровий номер НОМЕР_1 та загальною площею 2,3518 га, кадастровий номер НОМЕР_2 (т.1, а.с.127). Відомостей про отримання вказаної заяви ТОВ «Сільське комунальне підприємство «Сількомунгосп» матеріали справи не містять.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За нормою ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Оособа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як роз'яснив Пленум ВСУ у п.4 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. N9 судам, відповідно до статті 215 ЦК (435-15) необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Пунктом 1 ст.57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для визнання спірних правочинів - Договорів оренди землі №3 та №4 від 01.01.2016 року укладених між ОСОБА_2 та на ТОВ «Сільське комунальне підприємство «Сількомунгосп» недійсними в силу положень ст.215 ЦК України, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності волевиявлення ОСОБА_2 на укладення спірних договорів у момент їх підписання. Окрім того, свою згоду з умовами даних правочинів позивач засвідчила власними підписами на останніх сторінках договорів, що нею не оскаржується.

Факт направлення ОСОБА_2 заяв від 30.12.2015 року з проханням не реєструвати спірні договори не може бути підставою для визнання їх недійсними, за відсутності на те норми закону та з урахуванням відмови Сектору державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Решетилівського РУЮ Полтавської області у задоволенні вказаної заяви (а.с.32) та відсутності доказів отримання заяви ТОВ «Сільське комунальне підприємство «Сількомунгосп».

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно роз'яснень, наведених у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.230 ЦК України.

Частиною 1 ст.60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що спірні договори оренди від 01.01.2016 року містять всі істотні умови, передбачені законом, їх положення є чіткими та зрозумілими та вони не порушують права та інтереси сторін договору.

При цьому ОСОБА_2, на підставі належних та допустимих доказів, наявних у матеріалах справи, не було доведено наявності умислу в діях відповідача щодо введення позивача в оману, та самого факту вчинення нею спірного правочину під впливом обману.

Відтак, посилання позивача на положення ч.2 ст.230 ЦК України, стосовно того, що сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину, є безпідставними, оскільки вимога про стягнення грошових коштів є похідною від вимоги про визнання правочину недійсним, як вчиненого під впливом обману, а тому не може бути застосована окремо.

На підставі вищевикладеного суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормою права, яка підлягає застосуванню, оцінив надані сторонами докази та дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваних договорів оренди землі від 01.01.2016 року недійсними.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що фактично боргова розписка і є одним із способів переходу права власності від одного власника земельної ділянки до іншого та, оскільки одні й ті самі земельні ділянки значаться як у довіреності від 27.09.2013 року на право розпорядження, зокрема, ОСОБА_5 спірними земельними ділянками у майбутньому так і в борговій розписці від 30.10.2013 року, яка надавала право переходу права власності на спірні земельні ділянки з 2016 року від ОСОБА_2 до ОСОБА_5, то останній приймав безпосередню участь у даних відносинах, на думку колегії суддів є безпідставними, з урахуванням наступного.

Відповідно до положень Цивільного Кодексу України договір позики, укладений шляхом написання боргової розписки, та договір оренди землі є різними видами правочинів та факт укладенням договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 шляхом написання боргової розписки від 30.12.2013 року, згідно якої в разі не виконання позичальником своїх зобов'язань до позикодавця переходить права власності на спірні земельні ділянки, колегією суддів не може розцінюватися як доказ причетності ОСОБА_5 до укладення 01.01.2016 року спірних Договорів оренди землі №3 та №4 між ОСОБА_2 та ТОВ «Сільське комунальне підприємство «Сількомунгосп» в особі керівника ОСОБА_7

Окрім того, довіреність від 27.09.2013 року, видана ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про надання їм права бути її представниками щодо питань, пов'язаних з реєстрацією речових прав на управління належними їй на праві власності спірними земельними ділянками (т.1, а.с.13), також не може розцінюватися судом як підстава для визнання недійсними Договорів оренди землі №3 та №4 від 01.01.2016 року, оскільки інститут представництва не передбачає переходу до представника будь-яких прав довірителя. Також, з матеріалів справи вбачається, що 30.12.2015 року ОСОБА_2, згідно написаної нею заяви до приватного нотаріуса Решетилівського районного нотаріального округу Довбиш Сергія Миколайовича, було відкликано вказану вище довіреність від 27.09.2013 року (а.с.33).

Твердження апелянта про її прагнення всіма доступними їй способами довести до відома братам ОСОБА_8 про відсутність її волевиявлення на укладення договорів оренди земельних ділянок з ТОВ «Сільське комунальне підприємство «Сількомунгосп» під керівництвом ОСОБА_7, зокрема, направлення заяви до ОСОБА_7 та Решетилівського районного управляння юстиції з проханням не реєструвати спірні договори та скасування довіреності від 27 вересня 2013 року, виданої на ім'я ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, є безпідставними, оскільки Сектором державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Решетилівського РУЮ у задоволенні вказаної заяви ОСОБА_2 було відмовлено, відомостей про отримання даної заяви ТОВ «Сільське комунальне підприємство «Сількомунгосп» матеріали справи не містять, а довіреність від 27.09.2013 року не є правочином, на підставі якого вбачається можливість переходу права власності від позивача до відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться фактично до незгоді із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Таким чином, суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 15 серпня 2017 року, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/ Т.О. Кривчун

СУДДІ: /підпис/ Ю.В. Дряниця

/підпис/ Л.І. Пилипчук

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Т.О. Кривчун