Дніпровський районний суд м.Дніпродзержинська
Справа № 209/2713/17
Провадження № 2-з/209/43/17
У Х В А Л А

про відмову у забезпеченні позову

"10" жовтня 2017 р. Суддя Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_1 , розглянувши заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

09 жовтня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову.

В заяві про забезпечення позову просить зупинити дію наказу генерального директора Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" () № 607 "Про зміни істотних умов праці працівників" від 07.08.2017 року до набрання рішенням суду у даній справі законної сили; заборонити Публічному акціонерному товариству "Дніпровський металургійний комбінат" () та його посадовим особам звільняти ОСОБА_2, змінювати його істотні умови праці та встановлювати для нього простій до набрання рішенням суду у даній справі законної сили;відстрочити сплату судового збору.

Свої вимоги мотивував тим, що заявник звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" () про визнання незаконним та скасування наказу генерального директора ПАТ "Дніпровський металургійний комбінат" № 607 "Про зміни істотних умов праці працівників" від 07.08.2017 року. В заяві виклав свої обґрунтування щодо незаконних дій відповідача при прийнятті вищевказаного наказу.

Сторони в судове засідання не з'явились, проте їх неявка не перешкоджає розгляду заяви.

У зв'язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

У розумінні п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод термін «суд встановлений законом» поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року та «Лавентс проти Латвії» від 7 листопада 2002 року).

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.151 Цивільного процесуального кодексу України(даліЦПК України) суд за заявою осіб,які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Згідно з ч.3 ст.151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити в подальшому неможливим виконання рішення суду.

Частиною 2 ст.152 ЦПК України передбачено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до абз.1 ч.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тобто, законодавець вказує лише на можливість, а не обов'язок суду забезпечити позов, при чому відповідно до вимог законодавства це можливо за умови, що з матеріалів справи чи самої заяви про забезпечення позову вбачається, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов'язків цивільного характеру передбачено і п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. ст.2,8 ЦПК України.

Крім того, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод як джерело права.

Окрім національного законодавства, також і прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

Дослідивши матеріали та обставини справи, доводи викладені у заяві позивача про забезпечення позову, суддя не вбачає підстав для задоволення вищезазначеної заяви оскільки, в заяві ОСОБА_2 не вказує причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов, не вказує обґрунтування його необхідності, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Також вид забезпечення позову має бути співмірним із заявленими позивачем вимогами. Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову, але в заяві вони відсутні .

Подавши до суду заяву, заявник не надав суду жодних доказів того, що не забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову ОСОБА_2 у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 151, 152, 153, 209, 210 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська шляхом подачі апеляційної скарги протягом 5 днів з дня її проголошення, а особами, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні при проголошенні цієї ухвали, у той самий строк з дня отримання її копії.

Суддя: О.О. Лобарчук