Справа № 462/8416/14 Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/783/231/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Цапові П.М.,

за участю: позивача ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02 липня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

В грудні 2014р. ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 02 грудня 2010 року між нею та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу, предметом якого був товар 69 мішків цукру вартістю 27426 грн. 31 березня 2011 року в двохсторонньому порядку сторони відмовились від договору, в звязку з чим у відповідача виникло зобовязання по поверненню коштів. Частину коштів відповідач повернула. 07 червня 2011р. відповідач написала ще одну розписку, в якій погодилась із заборгованістю в розмірі 27897 грн.. Оскільки відповідач не повернула кошти, то вона просить суд стягнути з відповідача суму боргу з врахуванням 3% річних та індексу інфляції.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 02 липня 2015 рокупозов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 24424,01 грн. (двадцять чотири тисячі чотириста двадцять чотири гривні).

Вирішено питання судових витрат.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржила відповідач ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі, зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не встановлено обставини справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам. Зазначає, що в матеріалах справи фігурують дві розписки від 31.03.2011 року та 07.06.2011 року, однак це один і той самий борг, що переходив з однієї розписки до наступної, а тому слід було взяти до уваги для стягнення останню від 07.06.2011 року. Зазначає, що розписка від 31.03.2011року підписана окрім боржника ще двома особами, проте зазначені в розписці особи не могли бачити передачу грошових коштів, так як в цій ж розписці зазначено, що кошти були передані не в присутності зазначених осіб 31.03.2011року, а в інший день 02.12.2010року, а тому зазначена розписка не підтверджує передачу коштів, а особи, що підписали її підтверджують тільки факт її виготовлення. Також зазначає, що виплатила позивачу 10 000 грн. Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02 липня 2015 року.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, позивача на її заперечення, вивчивши і перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до вимог ст. ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції керуючись ст.ст.625,1049-1050 ЦК України, виходив з того, що наявність розписки свідчить про неповернення боргу відповідачем, а тому остання на вимогу кредитора повинна сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлено іншого розміру процентів.

Однак, вище наведені висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального і процесуального права, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом 02 грудня 2010 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_2 гроші за 69 мішків цукру в еквіваленті 27425 грн., що стверджується розпискою та зобовязувалась повернути кошти 01.04.2011 року.(а.с.6).

Згідно розписки від 07 червня 2011 року ОСОБА_4 зобовязується повернути позивачу 27897 грн. до 06.07.2011 року.(а.с.59)

Разом з тим, судом встановлено, що 01.09.2012р. відповідач частково повернула позивачу кошти в розмірі 9425 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала(а.с.2-3), що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу, який не виконаний відповідачем.

Суд першої інстанції в порушення вимог ЦПК вийшов за межі позовних вимог, та в обґрунтування своїх висновків покликався на ст..ст.1049-1050 ЦК України, які регулюють відносини позики.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У той самий час за змістом частин 1, 2 ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13.

Із наданих позивачем вищезгаданих копій розписок(а.с.6,54), судом встановлено, що між сторонами виникли відносини купівлі-продажу товару, які регулюються Главою 54 ЦК України, що підтвердила в судовому засіданні позивачка та не заперечив представник відповідача.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що відповідач ОСОБА_4 отримавши грошові кошти за товар, своїх зобовязань перед позивачем не виконала(товар не передала), а відтак повинна повернути заборговану суму коштів в розмірі 18472 грн.(27897 грн. - 9425грн. = 18472 грн.).

Доводи апелянта у скарзі щодо неотримання грошових коштів від позивача та написання розписок під тиском колегія суддів вважає безпідставним, оскільки жодних належних та допустимих доказів в підтвердження зазначених обставин відповідачкою не надано.

Суд першої інстанції у порушення вимог статей 214, 215 ЦПК України не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, та неправильно застосувавши норми матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, а тому на підставі ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 305, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 2 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 313, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 18472 грн..

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 судові витрати за подання позовної заяви 244 грн. 25 коп.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_5