АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/1262/17 Головуючий в суді 1 інстанції
Провадження № 22-ц/774/1226/К/17 ОСОБА_1 Категорія № 27 (ІІ) Доповідач Бондар Я.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П,

секретар Кислиця І.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку ст. 197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2017 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення виявлених судом недоліків в пять днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу з підстав не виконання позивачем вимог ухвали суду від 13 березня 2017 року щодо усунення виявлених судом недоліків в установлений строк.

В апеляційній скарзі позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» ставить питання про скасування ухвали суду першої інстанції та передачу справи на розгляд до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження по справі, посилаючись на те, що недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі суду, в установлений строк усунуто, а вимоги ухвали щодо подання доказів суперечать положенням ЦПК України, оскільки докази на підтвердження позовних вимог надаються під час судового розгляду.

Учасники судового розгляду, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи в судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явилися. Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті. Враховуючи наведене та вимоги ч.3 ст. 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, ст. 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та ст. 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, визнає неявку сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про визнання неподаною та повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції керувався ч.2 ст. 121 ЦПК України та виходив з того, що позивачем не виконано вимоги ухвали суду від 13 березня 2017 року.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може з огляду на наступне.

У відповідності до вимог ч.1 ст.121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119,120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати пяти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Як видно із матеріалів справи, ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2017 року позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» залишена без руху з підстав не зазначення доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин щодо отримання відповідачем ОСОБА_3 кредиту у розмірі 7800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с. 55).

15 березня 2017 року на виконання вимог ухвали суду від 13.03.2017 року позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» надано позовну заяву ( в новій редакції) з поясненнями щодо підстав отримання відповідачем ОСОБА_3 кредиту, витяг з тарифів по кредиту, виписку по рахунку відповідача (а.с. 57-84).

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку, що залишилися неусунутими недоліки позовної заяви, дійшовши висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин щодо отримання відповідачем кредиту у розмірі 7800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок згідно Заяви № б/н від 22.04.2008 року, та не надано доказів зміни кредитного ліміту, а тому позов підлягає поверненню позивачу.

На думку колегії суддів такий висновок суду першої інстанції не відповідає нормам ЦПК України, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В свою чергу, ч. 1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до п.п. 5, 6 ст.119 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину.

При цьому, вказана норма не встановлює вимог щодо обовязку позивача подати докази, якими він обґрунтовує свої вимоги, одночасно з поданням позову, оскільки такий обовязок покладається на сторони до або під час попереднього судового засідання в справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті (ч.1 ст. 131 ЦПК України).

Крім того, як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.7 Постанови «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12 червня 2009 року суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишати позовну заяву без руху та повертати заявнику.

Таким чином, позивач у своїй позовній заяві має зазначити саме засоби доказування, в яких містяться докази, що дозволять довести його правову позицію, і про які йому відомо.

Питання ж про характер спірних правовідносин, наявність порушеного, невизнаного або оспорюваного права, належність та допустимість доказів суд повинен вирішувати у відповідності з вимогами ст.ст. 212, 214 ЦПК України під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Зі змісту поданої позивачем позовної заяви вбачається, що вона містить такий виклад обставин з посиланням на докази.

Також, на виконання вимог ухвали суду від 13 березня 2017 року, позивач надав суду докази на обґрунтування своїх позовних вимог та додаткові пояснення по суті позову, що підтверджує виконання, наведених в ній вимог в повному обсязі.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про виконання позивачем вимог ухвали суду від 13 березня 2017 року й вважає, шо неподання позивачем доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, не може бути підставою для залишення позовної заяви без руху та повернення її заявнику.

За таких обставин, повернення позовної заяви особі, що її подала, з підстав невиконання вказаних в ухвалі суду від 13.03.2017 року вимог не відповідає вимогам закону та унеможливлює реалізацію права такої особи на справедливий розгляд справи, яке гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950).

У справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було порушено право позивача на вільний доступ до правосуддя та постановлено оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права, а тому ухвала суду підлягає скасуванню на підставі п.3 ч.1 ст.312 ЦПК України з направленням цивільної справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі відповідно до вимог ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року скасувати.

Цивільну справу повернути до того ж суду для вирішення питання про відкриття провадження у справі відповідно до вимог ЦПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: