АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів: Вербової І.М., Поливач Л.Д.

при секретарі Горак Ю.М.

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" (далі ПАТ КБ "Приватбанк") до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою ПАТ КБ "Приватбанк", поданою його представником СокуренкомЄвгеном Сергійовичем

на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 6 липня 2017 року

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2016 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернулося до суду з зазначеним позовом, який обґрунтовувало тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 18 листопада 2013 року відповідач ОСОБА_2 18 листопада 2013 року отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,6% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та Тарифами банку складає між ним та банком договір, що підтверджується йогопідписом у заяві. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Проте, відповідач неповернувсвоєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором, станом на 21 вересня 2016 року у відповідача утворилася заборгованість на загальну суму 288 593,99 грн, яка складається з наступного: 148 334,63 грн- за кредитом (тілом кредиту); 140 259,36 грн - по відсотках за користування кредитом, яку позивач і просив і просив стягнути з відповідача на користь банку,а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 225,02 грн., понесені ним при зверненні до суду. З таким рішенням суду ПАТ КБ "Приватбанк" не погодився і його представник подав

апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. На обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, зокрема, що висновок суду про відсутність доказів на підтвердження заявлених вимог та про те, що Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, тому можуть не свідчити про наявність між сторонами договірних правовідносин є помилковими та такими,що не відповідають дійсним обставинам справи. Так, при зверненні до суду банком надано достатньо доказів на підтвердження того, що 18 листопада 2013 року між сторонами укладено кредитний договір (без номеру) і відповідач надав письмову згоду про те, що його заява разом з Пам'яткою, Правилами надання банківських послуг та Тарифами становлять договір про надання банківських послуг та зобов'язався виконувати вимоги Умов та Правил та регулярно знайомитись з їх змінами на сайті Приватбанку.Таким чином,зазначає представник між банком та відповідачем укладено договір приєднання у відповідності до ст. 634 ЦК і відповідності до ст. 204 ЦК України цей договір є дійсним та правомірним. Обрання сторонами саме такої форми письмового правочину,складовою якого є погоджені Заява, Умови та Тарифи не суперечать вимогам ч.1 та ч.2 ст. 639 ЦК. Кредитний договір укладений з ОСОБА_2Н в установленому законом порядку не визнаний недійсним,а тому відповідно до ст. 629 ЦК є обов'язковим для виконання сторонами. Таким чином, зазначає представник банку, допущені суд першої інстанції порушення вимог закону призвело до ухвалення незаконного та необгрунтованого рішення. В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони та їх представники не з'явилися. Про розгляд справи за законом повідомлені належно. Заяв про відкладення справи та про причини неявки в судове засідання на адресу суду не надавали. Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторін,або інших осіб,які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи в апеляційному суді. Заслухавши доповідь судді Шахової О.В., перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу, в межах її доводів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплачені відсотки. Згідно ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 18 листопада 2013 року відповідачем ОСОБА_2 складена та підписана Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.11). Відповідно до п.п.1.1 п.1 Розділу І Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк»,наданих позивачем, визначені умови отримання платіжних карток, а також інші банківські послуги, зазначені в Заяві та в Пам`ятці Клієнта, з яких вбачається, що заповнена Заява підписується клієнтом та, таким чином, клієнт дає свою згоду, на те, що Заява разом з Пам`яткою Клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами становить укладений Договір про надання банківських послуг. Відповідно до п.п. 3.1. п.3 Розділу І, цих же Умов та Правил надання банківських послуг, для надання послуг банк відкриває клієнту картрахунки, видає клієнту картки, їх вид і термін дії визначений в Заяві та в Пам'ятці клієнта, підписанням якого клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладання договору є дата відкриття рахунку, вказана в розділі «Відмітки банку» заяви. Згідно інформації викладеної у вказаній заяві відповідач підтвердив, що він погоджується із тим, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. За вимог ч.1 та 2 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою та другою статті 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм,суд вважав, щоУмови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт),не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Судом встановлено, що в наданих позивачем Умов та Правил надання банківських,які визначають, що Умови та Правила надання банківських послуг, Пам'ятка Клієнта, Тарифи, а також заява про приєднання до Умов та Правил становлять укладений Договір про надання банківських послуг, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договоруоскільки Умови не містять підпису позичальника, в них не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містятьзбільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника і що в подальшому такі Умови, зокрема, щодо збільшення строку позовної давності, можутьзмінюватися. Встановивши, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів укладання з відповідачем договору та відповідного підтвердження того, що отримання позичальником Умов, Правил надання банківських послуг, Пам`ятки клієнта і Тарифів, що сукупності із Заявою свідчило б про факт укладання договору про надання банківських послуг та передачі ( отримання) за ним коштів, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову банку у задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги про те того, що підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг відповідач приєднався до запропонованих банком умов надання йому послуги, не заперечував факту укладення кредитного договору, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки ці доводи були предметом розгляду суду першої інстанції і колегія суддів погоджується з висновками суду,оскільки як при зверненні до суду першої інстанції та і при подачі апеляційної скарги позивачем не надано доказів того, що відповідна Картка передбачена умовами Анкети-Заяви та була видана відповідачу. В матеріалах справи відсутні також відомості, що підтверджують тип та строк дії Картки, що є істотними умовами договору, доказів зарахування кредитних коштів на картку. При цьому, матеріали справи також не містять відомостей, що підтверджують факт наявності заборгованості відповідача за кредитним договором у розмірі 148 334,63 грн, враховуючи що згідно анкети-заяви, розмір кредитного ліміту не було визначено. Також, позивачем не надано суду доказів відкриття на ім`я відповідача рахунку, виписки по даному рахунку, який і мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості, та з якого суд мав би встановити який саме розмір грошових коштів було отримано позичальником, а додана до матеріалів справи Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» не містить відомостей про отримання вказаних документів з боку позичальника, ознайомлення останнього з вказаною Довідкою та Прикладами використання кредитних коштів на кредитці. Зазначеним доказам судом 1 інстанції надано належну правову оцінку, зокрема, інформації яка міститься у Довідці щодо прикладів використання кредитних коштів за період 2007-2009 роках, в той же час, як позивач стверджує, що відповідач ОСОБА_2 звертався до банку із Анкетою-Заявою лише в 2013 році і саме з цього часу між ними виникли спірні правовідносини. Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо безпідставного застосування судом правової позиції, викладеної в постанові ВСУ від 11 березня 2015 року № 16-6 цс 15,яка на його думку не стосується спірних правовідносин і стосується лише зміни Умов щодо збільшення позовної давності. Колегія суддів вважає, що ці доводи представника є його особистим тлумаченням та його суб'єктивним сприйняттям, викладених в зазначеній нормі положень. Слід зазначити, що правова позиція Верховного Суду України, висловлена у справі № 6-16цс15, безпосередньо пов`язується зі спором щодо права сторін збільшити строк позовної давності, однак висновки викладені в зазначеній позиції, підлягають застосуванню в межах розгляду справи, яка переглядається, оскільки вона визначає умови та порядок укладання між сторонами договору. Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом України у постановах від 10 червня 2015 року у справі № 6-698цс15 та від 01 липня 2015 року у справі №6-757цс15. Управовій позиції, викладеній ВСУ по справі № 6-240цс14 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначено, що «Суди апеляційної та касаційної інстанцій, погоджуючись з доводами позивача про застосування п'ятирічного строку позовної давності, не звернули увагу на те, що позивачем не представлено належних та допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови споживчого кредиту в редакції , яка передбачає збільшення строку позовної давності, ці умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачем вони не підписувалися». З приводу доводів апеляційної скарги, що кредитний договір від 18 листопада 2013 року, укладений з ОСОБА_2,останнім не оспорено також не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, який вірно зазначив в своєму рішенні, що відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за заявленим позовом банку. Оцінюючи позовні вимоги з позиції належності обраного позивачем способу захисту суд зазначив, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний спосіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13). Зазначений висновок суду, на думку колегії суддів, в однаковій мірі стосується як прав позивача так і прав відповідача. Інші доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність зроблених в рішенні висновків фактичним обставинам справи на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують. Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено. Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається. Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 6 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді