Справа № 359/8912/16-ц Головуючий у І інстанції Борець Є. О.
Провадження № 22-ц/780/4732/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 20 04.10.2017
УХВАЛА

Іменем України

04 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря: Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5, приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу ОСОБА_6, служба у справах дітей та сімї Бориспільської міської ради про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки,-

встановила:

у листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з вищезазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 07 грудня 2015 року позивач уклав з дружиною ОСОБА_3 та дочкою ОСОБА_4 договір дарування житлового будинку, за яким ОСОБА_7 відчужив у власність кожного відповідача по 1/2 частці в житловому будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами по вул. Польовій, 51 в м. Борисполі Київської області.

В той же день позивач також уклав з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір дарування земельної ділянки, за яким він відчужив у власність кожного відповідача по 1/2 частці в земельній ділянці площею 0,0803га., з кадастровим номером :11:007:0118 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Польовій, 51 в м. Борисполі.

ОСОБА_2 вважає, що він склав заповіти, а не уклав договори дарування.

Крім того, позивач та його матір ОСОБА_5 продовжують проживати у відчуженому житловому будинку та оплачують житлово-комунальні послуги.

Дані обставини свідчать про те, що позивач помилився щодо природи оспорюваних правочинів, а також його прав та обовязків.

Просив визнати недійсними договір дарування земельної ділянки, площею 0,0803га., кадастровий номер :11:007:0118, яка знаходиться за адресою Київська область, м. Бориспіль, вул. Польова, 51, укладеного 07.12.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка діяла від себе та від імені малолітньої дочки ОСОБА_4, який було посвідчено приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі 1113; визнати недійсним договір дарування житлового будинку, який знаходиться за адресою Київська область, м. Бориспіль, вул. Польова, 51, укладеного 07.12.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка діяла від себе та від імені малолітньої дочки ОСОБА_4, який було посвідчено приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі 1110, а також стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання даного позову.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції неповно та неправильно встановив обставини, які мають значення для справи. Апелянт вважає, що підписуючи договори дарування він не мав на увазі фактичну передачу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у володіння, користування і власність житловий будинок та земельну ділянку.

Стверджує, що ОСОБА_2 укладав договори дарування з відповідачами внаслідок здійснення ним помилки, оскільки останній залишився без будь-якої нерухомості, та фактично залишився на вулиці, у звязку з тим, що передав відповідачам право власності на єдиний обєкт нерухомості.

ОСОБА_2 зазначає, що він переплутав заповіт із договором дарування, оскільки фактично на дату укладення оспорюваних договорів відносини між позивачем та відповідачем були припинені, про що свідчить факт подачі ОСОБА_3 13.01.2016 року позову про розірвання шлюбу.

Оскільки позов про розірвання шлюбу було подано майже через місяць після укладення оспорюваних договорів, то це свідчить що на момент їх підписання ОСОБА_2 не усвідомлював факт припинення із відповідачем шлюбних відносин та не позбавлявся свого єдиного житла, оскільки фактично він залишається без будь якого нерухомого майна.

Також звертає увагу на те, що 08 грудня 2016 року, тобто рівно через рік коли закінчуються строки позовної давності по договорах дарування, ОСОБА_3 надіслала ОСОБА_2 та ОСОБА_5 вимогу про звільнення житлового будинку та відшкодування майнової шкоди, яким вимагала у адресатів свого листа звільнити належний їй будинок.

Просив скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 грудня 2015 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 та його дочкою ОСОБА_4 договір дарування житлового будинку, за яким позивач відчужив у власність кожного відповідача по 1/2 частці в житловому будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами по вул. Польовій, 51 в м. Борисполі.

07 грудня 2015 року позивач уклав з відповідачем ОСОБА_3 та його дочкою ОСОБА_4 договір дарування земельної ділянки, за яким він відчужив у власність кожного відповідача по 1/2 частці в земельній ділянці площею 0,0803га., з кадастровим номером :11:007:0118 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Польовій, 51 в м. Борисполі.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що проживання позивача та його матері ОСОБА_5 в спірному житловому будинку, а також сплата ними житлово-комунальних послуг після укладення договорів дарування не має жодного відношення до обставин, які існували на момент вчинення оспорюваних правочинів.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 04 листопада 2015 року ОСОБА_2 звертався до служби у справах дітей та сімї Бориспільської міської ради та просив надати дозвіл на дарування житлового будинку та земельної ділянки, а не скласти заповіт відносно цих обєктів нерухомого майна.

З вищенаведеного вбачається, що позивач не мав намір складати заповіт.

Також, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 не помилився з приводу природи оспорюваних договорів дарування та добре розумів зміст прав та обовязків, які у нього виникнуть на підставі таких договорів.

Крім цього, по справі встановлено, що проживання позивача та його матері ОСОБА_5 в спірному житловому будинку, а також сплата ними житлово-комунальних послуг після укладення договорів дарування не має жодного відношення до обставин, які існували на момент вчинення оспорюваних правочинів.

ОСОБА_2 не оспорює вказані договори на предмет фіктивності або удаваності. Ці обставини свідчать про те, що наведені вище письмові докази не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення.

З розяснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоровя та потреба у звязку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією викладеною у Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України (справа №6-202цс15 від 21.10.2015 року).

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції зробив правильний висновок про часткове задоволення позову.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді