Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 серпня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., СОБОСЛОЯ Г.Г.

при секретарі ТЕРПАЙ С.М.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3 і ОСОБА_4, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_5, на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10 березня 2017 року, -

встановила:

ОСОБА_1 30.12.2016 звернулася до суду із зазначеним позовом мотивуючи його таким.

У кінці 2016 року ОСОБА_1 випадково дізналася про те, що судом розглядається подання держвиконавця про обмеження її у праві виїзду за кордон, підставою для чого було виконавче провадження, відкрите на примусове виконання виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3 26.09.2016. Стягувачем є відповідач ОСОБА_2

Суть справи полягає в наступному.

19.12.2012 ОСОБА_2 (позикодавець) і ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (позичальники) уклали договір позики, що був посвідчений нотаріусом ОСОБА_3 За змістом договору позикодавець передав позичальникам у позику 74540,00 грн, що на день підписання договору було еквівалентно 9329,16 дол. США, повернення коштів мало бути здійснене не пізніше 30 днів з дня предявлення позикодавцем відповідної вимоги.

Насправді позивач ОСОБА_1 коштів не бачила і їх не отримувала, а розписку підписала на прохання чоловіка і свекрухи. Після того, як ОСОБА_1 і ОСОБА_4 стали проживати окремо одне від одного, відповідач направив позивачу вимогу від 16.08.2016 про повернення 9329,16 дол. США, а до нотаріуса звернувся для вчинення виконавчого напису на суму 244424,00 грн, половину з яких позивач повинен повернути.

Тим часом, виконавчий напис може бути вчинений нотаріусом лише якщо вимога про стягнення коштів є безспірною та підтверджується належними документами, що відповідає правилам, встановленим Постановою КМ України від 29.06.1999 № 1172. Таких умов для вчинення виконавчого напису не було.

Так, за змістом умов п. 2 договору поверненню підлягала сума саме у гривнях і саме в розмірі 74540,00 грн, оскільки її еквівалент до 9329,16 дол. США мав визначатися за валютним курсом НБУ, який існував на день підписання договору, а такий був 7,933 грн за 1,00 дол. США (що насправді давало суму в гривнях 74567,97 грн, а не 74540,00 грн). Тому для застосування при вчиненні виконавчого напису нотаріуса валютного курсу, відмінного від того, що був указаний в договорі, не було підстав, тоді як нотаріусом був застосований інший курс. При цьому, станом на 26.09.2014 офіційний курс НБУ був 25,9906 грн за 1,00 дол. США, тож еквівалент 9329,16 дол. США складає 242470,4658 грн, а не 244424,00 грн, як це невірно вказано у виконавчому написі.

Посилаючись на ці обставини, позивач ОСОБА_1 просила визнати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3 26.09.2016 за № НВА 536883, що зареєстрований у реєстрі за № 1097, у частині стягнення з неї на користь ОСОБА_2 грошової суми в розмірі 244424,00 грн і витрат у розмірі 2644,24 грн таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 10.03.2017 у позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 рішення суду оскаржила як незаконне та необґрунтоване. Посилається на обставини, якими мотивувався позов, вказує на неправильну оцінку судом дійсних обставин справи та умов договору позики, за яких у будь-якому разі стягуватися могла б сума, що не перевищує 74540,00 грн.

Сторона виходить також із відсутності підстав для висновку про безспірність вимоги як на момент вчинення виконавчого напису нотаріусом, так і на момент вирішення спору судом.

Просить рішення суду скасувати, позов задовольнити.

У письмових запереченнях на апеляцію приватний нотаріус ОСОБА_3 вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: представника позивача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_5, яка апеляцію підтримала, відповідача ОСОБА_2, яка скаргу не визнала, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи,, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості та недоведеності. Однак, погодитись із таким рішенням не можна, оскільки своїх висновків суд дійшов унаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами ЦК України, іншого законодавства щодо зобовязань, захисту майнових прав у редакції, яка була чинною на час їх виникнення.

Встановлено, що 19.12.2012 ОСОБА_2 (позикодавець) з одного боку та ОСОБА_4 і ОСОБА_1 (позичальники) з іншого боку уклали договір позики, що був цього дня за реєстровим № 4141 посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3 (а.с. 11, 63). За умовами договору, зокрема:

позикодавець надав позичальникам гроші в сумі 74540,00 грн, що на день їх передачі відповідала еквівалентові суми 9329,16 доларів США за курсом НБУ на момент підписання договору (п. 1);

договір позики є безпроцентним (п. 2 пп. «а»);

остаточний розрахунок щодо повернення позики має бути здійснено не пізніше 30 днів з моменту предявлення позикодавцем позичальникам вимоги повернути суму в розмірі 74540,00 грн, що на день передачі грошей відповідала еквівалентові суми 9329,16 доларів США за курсом НБУ на момент підписання договору;

повна сума позики, що підлягає поверненню, на день остаточного розрахунку має відповідати еквівалентові суми 9329,16 доларів США за курсом НБУ на момент підписання договору (п. 2 пп. «б»).

Договір не містить умов про солідарну відповідальність позичальників.

Окрім договору позики від 19.12.2012 у справі наявна розписка, видана ОСОБА_4 і ОСОБА_1 19.12.2012 про те, що вони згідно вищезгаданого договору отримали 74540,00 грн, які є еквівалентом суми 9329,16 дол. США, на заміну даху будинку № 8 по вул. Гагаріна в с. Баранинці Ужгородського району, свідком складання розписки в ній зазначено ОСОБА_3 (а.с. 25, 64).

16.08.2016 позикодавець ОСОБА_2 склала письмову вимогу до ОСОБА_4 і ОСОБА_1 про повернення коштів, переданих за договором позики від 19.12.2012, протягом 30 днів з дня предявлення цієї вимоги, в розмірі 9323,16 дол. США або в гривнях за офіційним курсом НБУ гривні до долара США на момент повернення коштів (а.с. 26). Позичальники отримали вимогу 18.08.2016 (а.с. 31).

Оскільки вимогу позикодавця не було виконано, приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3 26.09.2016 вчинив за реєстровим № 1097 виконавчий напис, яким пропонував стягнути з ОСОБА_4 і ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 244424,00 грн, що на 26.09.2016 становить за курсом НБУ 9329,16 дол. США, за договором позики, посвідченим нотаріусом ОСОБА_3, строк за яким настав 18.08.2016, і витрати по вчиненню виконавчого напису в розмірі 2644,00 грн, що разом становить 247068,24 грн (а.с. 30, 61).

Наявними в справі доказами і матеріалами підтверджується, що для вчинення виконавчого напису ОСОБА_2 подала нотаріусу ОСОБА_3 договір позики і розписку позичальників від 19.12.2012, вимогу від 16.08.2016 про повернення позики та поштові документи про доставлення вимоги позичальникам (а.с. 21-29, 60-66).

Виконавчий напис був 03.10.2016 стягувачем ОСОБА_2 предявлений до примусового виконання, постановою держвиконавця Ужгородського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області від 04.10.2016 відкрито виконавче провадження № 52513416, а 12.12.2016 держвиконавець звернувся до Ужгородського міськрайонного суду із поданням про обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України (а.с. 12-14).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ч. 1 ЦК України).

Цивільні права та обовязки, що виникають із обовязкового для сторін договору, повинні належно виконуватися; за загальним правилом, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускаються; позичальник зобовязаний повернути борг кредитору, а кредитор управі вимагати захисту свого порушеного права, зокрема, стягнення боргу (ст.ст. 11-16, 202, 509, 525, 526, 611, 612, 614, 622-625, 629, 1046, 1049 ЦК України).

Грошове зобовязання має бути виконане у гривнях; якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ст. 192 ч. 1, ст. 533 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк, що встановлений договором, а якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ст. 1049 ч. 1 ЦК України).

Солідарний обовязок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобовязання (ст. 541 ч. 1 ЦК України).

Захист цивільних прав може здійснюватися нотаріусом шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 18 ч. 1 ЦК України). Закон України «Про нотаріат» (ст.ст. 87-89), Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Мінюсту України від 22.02.2012 № 296/5 (реєстрація в Мінюсті України від 22.02.2012 за № 282/20595) (п.п. 1.1., 1.2. § 1, п.п. 2.1., 2.2. § 2, п.п. 3.1., 3.2., 3.5. § 3, § 4, § 6, п. 7.6. § 7 Глави 16 Розділу ІІ), Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений Постановою КМ України від 29.06.1999 № 1172 (п. 1 пп. «а», «б»), передбачають, що:

для стягнення грошових сум нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість;

для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій зазначається інформація, необхідна для вчинення виконавчого напису;

у разі необхідності нотаріус вправі витребувати додаткову інформацію та документи;

нотаріус вчиняє виконавчий напис, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем;

безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені вищезгаданим Переліком документів, до яких для стягнення грошової суми за договором позики належать оригінал нотаріально посвідченого договору позики і документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобовязання;

вчинення виконавчого напису за договором позики здійснюється з урахуванням вимог ст. 1050 ЦК України.

Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обовязки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання правом не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобовязана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обовязок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-61 ЦПК України).

Наявність підстави для виникнення боргу, предявленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України). Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215 ЦПК України).

Оцінюючи встановлені у справі факти, обставини, дії сторін, наявні матеріали і докази в сукупності, взаємозвязку та в контексті законодавства, яким регулюються спірні правовідносини, колегія суддів приходить до таких висновків.

За змістом умов, викладених у підпункті «б» пункту 2 договору позики від 19.12.2012, позика підлягає поверненню в гривнях у сумі, яка має відповідати еквівалентові суми 9329,16 доларів США за курсом НБУ на момент підписання договору, тобто, на 19.12.2012, при цьому, відповідно до буквального змісту абзацу першого указаного підпункту вимогу про повернення позики належить предявити щодо суми 74540,00 грн і саме в такій сумі належить повернути позику. Ці умови договору є чинними, правомірність правочину презюмується (ст. 204 ЦК України), сторони договору саме в такий спосіб врегулювали свої відносини, зазначені умови є для них обовязковими. Твердження відповідача ОСОБА_2 в апеляційному суді про те, що таке формулювання є помилкою нотаріуса, за умови чинності відповідних положень договору правового значення не має.

Визначаючи еквівалент суми позики, яка складала 74540,00 грн, в доларах США, сторони застосували співвідношення 1,00 дол. США/7,99 грн (74540,00 грн : 9329,16 дол. США = 7,990), яке визначили як офіційний курс НБУ щодо указаних валют на дату укладання договору. Між тим, офіційний валютний курс НБУ на цю дату визначався як 1,00 дол. США/7,993 грн, що дає доларовий еквівалент суми 74540,00 грн як 9325,66 дол. США, або навпаки: гривневий еквівалент суми 9329,16 дол. США як 74567,98 грн. Тобто, в якості офіційного валютного курсу НБУ на дату укладання договору позики був використаний показник, який не відповідає показнику офіційного курсу, що мало наслідком некоректне визначення співвідношень (валютних еквівалентів) суми позики у гривнях та в доларах США.

Враховуючи, що на час вчинення виконавчого напису були чинними умови пп. «б» п. 2 договору позики від 19.12.2012, позикодавець не мав правових підстав вимагати повернення позики у гривневому еквіваленті суми у 9329,16 дол. США за валютним курсом, відмінним від того, що існував на момент укладання договору, зокрема, за валютним курсом, який був установлений на день вчинення виконавчого напису нотаріусом, а нотаріус не мав правових підстав застосовувати такий інший валютний курс.

Визначаючи у виконавчому написі гривневий еквівалент суми позики, яка у доларах США була зазначена як 9329,16 дол. США, нотаріус застосував співвідношення 1,00 дол. США/26,20 грн (244424,00 грн : 9329,16 дол. США = 26,200001), яке визначив як офіційний курс НБУ щодо указаних валют на 26.09.2016. Проте, офіційний валютний курс НБУ на цю дату визначався як 1,00 дол. США/25,990626 грн, що дає доларовий еквівалент суми 244424,00 грн як 9404,31 дол. США, або навпаки: гривневий еквівалент суми 9329,16 дол. США як 242470,71 грн. За таких умов розрахунок сум, належних до стягнення, проведений із посиланням на офіційний валютний курс НБУ, який на відповідну дату не встановлювався, а застосування того, що був встановлений, призводить, в усякому разі, до зменшення суми боргу в гривневому еквіваленті до тієї, що фіксувалася в доларах США в договорі.

Власне розрахунків, із яких виходив нотаріус при вчиненні виконавчого напису, обґрунтування щодо застосування обраних показників валютного курсу, щодо відповідних сум, запропонованих до стягнення, у справі немає, заперечуючи проти позову та проти апеляції, подаючи судам обох інстанцій документи щодо вчинення виконавчого напису, нотаріус такого розрахунку не надав.

Так само відсутня й заява стягувача ОСОБА_2 про вчинення виконавчого напису, яка є підставою для здійснення нотаріусом дій, спрямованих на задоволення вимоги стягувача, та обовязковим елементом нотаріального діловодства, передбаченого для документального оформлення процедури вчинення виконавчого напису.

У договорі позики не зазначено про встановлення солідарного обовязку та солідарної відповідальності позичальників перед позикодавцем, тоді як за змістом виконавчого напису нотаріуса фактично застосоване стягнення боргу як із солідарних боржників. Безвідносно до змісту договору позики, у справі немає даних і про виникнення у позичальників солідарного обовязку перед позикодавцем в силу положень закону, таке обґрунтування відсутнє як у договорі, так і в матеріалах нотаріуса.

Наведені обставини виключають можливість кваліфікації вимог стягувача, предявленої до стягнення заборгованості як безспірних. Нотаріус перед вчиненням виконавчого напису зобовязаний був перевірити наявність підстав для вчинення виконавчого напису, зокрема, зясувати, чи є умови для такої дії з огляду на зміст договору позики, дії сторін, вимоги законодавства, чого не зробив, а тому не мав належних підстав для вчинення виконавчого напису.

Окрім цього, власне процедура вчинення та оформлення нотаріальної дії, порядок визначення суми належного до стягнення боргу, відповідний зміст виконавчого напису не відповідають ані умовам договору позики, ані законодавству, створюють недопустиму правову невизначеність, надають необґрунтовану перевагу позикодавцю (стягувачу) і, відповідною порушують права позичальника ОСОБА_1

Суд першої інстанції наведене залишив поза увагою, неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права, тоді як сторона позивача обґрунтовано вказувала на те, що вимога стягувача не була безспірною і для вчинення виконавчого напису нотаріусом передбачених законом і договором умов не було. Суд не вмотивував належним чином відхилення доводів позивача та необґрунтовано віддав перевагу доводам і доказам відповідача, які, втім, жодним чином не спростовували правову позицію, з якої виходила ОСОБА_1 предявляючи позов.

Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляцію, доводи якої заслуговують на увагу, слід задовольнити, рішення суду, що не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, скасувати, позов задовольнити визнавши виконавчий напис нотаріуса про стягнення з ОСОБА_1 коштів таким, що не підлягає виконанню.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10 березня 2017 року скасувати, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, задовольнити, виконавчий напис, вчинений 26.09.2016 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим № 1097 про стягнення з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2):

грошової суми у розмірі 244424,00 грн (двісті сорок чотири тисячі чотириста двадцять чотири гривні 00 коп.), що на 26.09.2016 становить за курсом НБУ 9329,16 дол. США (девять тисяч триста двадцять девять доларів США 16 центів), за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3, строк за яким настав 18.08.2016,

витрат по вчиненню виконавчого напису в розмірі 2644,00 грн (дві тисячі шістсот сорок чотири гривні 00 коп.),

що разом становить 247068,24 грн (двісті сорок сім тисяч шістдесят вісім гривень 24 коп.), визнати таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1433,13 грн на відшкодування витрат із оплати судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді