АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Пузикова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 серпня 2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі по тексту - ПАТ «КБ «Надра») про визнання договору недійсним.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з наведених в ній підстав.

В суд апеляційної інстанції представник ПАТ «КБ «Надра» не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить зворотнє повідомлення про вручення поштового відправлення, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія вважає за можливе слухати справу у його відсутність.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення особи, яка з'явилась в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 14 листопада 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є відповідач, було укладено кредитний договір №1930/2007-ф, за умовами якого ОСОБА_2 було надано

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/10421/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Юзькова О.Л.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

кредитні кошти у розмірі 27 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,5% річних та кінцевим терміном повернення кредиту до 11 листопада 2022 року (а.с. 16-19).

Відповідно до додаткової угоди №1 від 30 серпня 2010 року сторони дійшли згоди про внесення змін до кредитного договору №1930/2007-ф від 14.11.2007 року (а.с. 20-27).

Згідно додаткового договору про внесення змін та доповнень №2 від 20.06.2013 року ОСОБА_2 та ПАТ «КБ «Надра» досягли згоди здійснити реструктуризацію заборгованості позичальника за кредитним договором №1930/2007-ф від 14.11.2007 року (а.с. 28-35).

23 листопада 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «КБ «Надра» про визнання недійсними умов пунктів 2.4, 2.7-2.9, 2.13, 3.1.2., 3.2.7-3.2.12., 3.2.16, 3.3.9., 3.3.19., 3.3.26., 3.4.1., 1.1.3., 5.4., 7.4 Додаткової угоди №1 від 30.08.2010 року, умов пунктів 2.2., 2.2.1.-2.2.3.1, 2.2.7, 3.1-3.4., 7.1-7.3 додаткового договору №2 від 20.06.2013 року та кредитного договору № 1930/2007-ф від 14.11.2007 року в цілому.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що вказаний договір було укладено з порушенням його прав як споживача, договір, не містить низки істотних умов, визначених законодавством України. Пункти договору суперечить положенням ч. 2 cт. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Так, відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Також, відповідно до положень п. п. 2.1., 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за № 168 банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів.

Згідно з п. п. 3.7., 3.8. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за № 168 якщо умовами кредитного договору передбачено або допускається використання кількох альтернативних варіантів надання банківських послуг, які є супутніми до кредитної операції (зокрема погашення заборгованості готівковими коштами до банку або шляхом безготівкового розрахунку), банк зобов'язаний надати клієнту вичерпну інформацію про вартість кожного з альтернативних варіантів надання послуг. У разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Як було встановлено, під час укладання договору, ПАТ «КБ «Надра», керуючись ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. п. 2.1, 2.4 та 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та скупну вартість кредиту, надало позивачу інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, детальний розпис сукупної вартості кредиту, а також інформацію про всі витрати, пов'язані з одержанням кредиту.

Позивач перед укладанням договору був ознайомлений із загальними умовами і тарифами банку, погодився на них, що підтверджується анкетою - заявою на отримання кредиту, наслідком чого після попереднього ознайомлення позивача із письмовим проектом договору, стало його укладення, а тому посилання на порушення відповідачем ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими (а.с. 63-64).

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання інформації, зазначеної цією статтею суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, що не передбачає, як наслідок, визнання договору недійсним.

ОСОБА_2 до ПАТ «КБ «Надра» із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору не звертався, а також не скористався правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Заявляючи вимоги про визнання недійсним кредитного договору № 1930/2007-ф від 14 листопада 2007 року ОСОБА_2 не довів того, що умови цього договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві, тобто є несправедливими. При цьому, відповідно до змісту ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» саме по собі ненадання або неповне надання інформації не свідчить про те, що умови договору є несправедливими.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги про порушення банком положень п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за № 168, а також ст. ст. 11 та 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними, оскільки згідно умов договору вбачається, що графік та порядок сплати платежів з повернення кредиту та процентів визначено умовами договору.

Так, згідно з п. 3.3.1.-3.4 кредитного договору № 1930/2007-ф від 14 листопада 2007 року повернення суми кредиту здійснюється шляхом здійснення перерахування на рахунок №2507 МФО 338705 рівними платежами щомісячно до 20 числа поточного місяця у сумі 318,92 (триста вісімнадцять) доларів США 92 центів, починаючи з грудня місяця 2007 року.

Підпунктом 1.1. кредитного договору встановлено суму, яку позивач отримав у кредит - це 27 000 доларів США. Підпунктом 1.3.1. кредитного договору встановлено, що відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 11,5 % річних. Підпунктом 1.4. кредитного договору встановлено строк кредитування до 11 листопада 2022 року. Підпунктом 1.3.2. кредитного договору встановлено, що комісія за розрахунки складає 1,0 % від суми виданих коштів, зазначених в п. 1.1 і сплачується одноразово на дату видачі/перерахування кредитних коштів.

Крім того, ОСОБА_2 просив визнати окремі пункти додаткової угоди №1 від 30.08.2010 та додаткового договору №2 від 20.06.2013, оскільки вони не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також постанові НБУ № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.07.2007.

Судом першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи доказів прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог в цій частині, оскільки як було встановлено в судовому засіданні ОСОБА_2, як позичальник за кредитним договором був повідомлений та ознайомлений з усіма умовами договору, при цьому під час розгляду справи не було надано жодного доказу на підтвердження факту введення банком позичальника в оману стосовно будь-яких умов кредитування.

Крім того, як убачається із анкети-заяви на отримання кредиту (а.с.63) на момент укладення кредитного договору та в подальшому, при внесенні доповнень до нього, ОСОБА_2 був працівником ВАТ «КБ «Надра», обіймав посаду старшого менеджера по роботі з фізичними особами, тобто у розумінні вимог Закону України «Про захист прав споживачів», його не можна вважати пересічним споживачем.

Так, відповідно п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України «Про Судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Всі викладені у апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А.Пікуль