У х в а л а

29 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Біляївського районного суду Одеської області від 23 січня 2017 року, рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання бездіяльності протиправною та визнання права власності, за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про встановлення факту та визнання права власності,

в с т а н о в и л а :

Біляївський районний суд Одеської області рішенням від 23 січня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив, а позовні вимоги ОСОБА_7 задовольнив: визнав за нею право власності на спірне нерухоме майно.

Апеляційний суд Одеської області 13 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_7 скасував та ухвалив у цій частині нове рішення, яким у задоволенні її позовних вимог відмовив; в іншій частині рішення залишив без змін.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 22 травня 2017 року відмовив ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

21 серпня 2017 року ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Біляївського районного суду Одеської області від 23 січня 2017 року, рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підстави неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм статті 111 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд зазначеного рішення суду касаційної інстанції, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на постанову Вищого господарського суду України від 24 березня 2011 року, в якій, на її думку, по-іншому, ніж в оскаржуваному рішенні, застосовано вказану норму матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 22 травня 2017 року, про перегляд якої порушує питання заявниця, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 щодо визнання за нею права власності на частину майна товариства з огляду на їх недоведеність.

Разом з тим у наданій для порівняння постанові Вищого господарського суду України від 24 березня 2011 року суд касаційної інстанції дійшов висновку про незаконність рішень ліквідаційної комісії стосовно продажу майна товариства, оскільки вони прийняті з порушенням порядку, встановленого статтями 111, 112 ЦК України та статтею 20 Закону України від 19 вересня 1991 року № 1576-XII «Про господарські товариства».

Отже, порівняння наведених судових рішень не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання бездіяльності протиправною та визнання права власності, за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про встановлення факту та визнання права власності за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Біляївського районного суду Одеської області від 23 січня 2017 року, рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

В.М. Сімоненко