У Х В А Л А

22 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Гуменюка В.І., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року в справі за позовом іноземної компанії «Ukraine Mortgage Loan Finanсе No.1 PLC», яка є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приват Банк», до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 травня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь іноземної компанії «Ukraine Mortgage Loan Finanсе No. 1 PLC» заборгованість за кредитним договором у сумі 15 тис. 143 долари США 95 центів, що станом на 5 грудня 2014 року еквівалентно 233 тис. 368 грн 27 коп., та судовий збір у сумі 2 тис. 333 грн 68 коп.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 26 лютого 2016 року рішення районного суду скасовано, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь іноземної компанії «Ukraine Mortgage Loan Finanсе No.1 PLC» 85 тис. 850 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року рішення апеляційного суду скасовано. Рішення районного суду залишено в силі.

11 вересня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме частин першої, другої статті 7, пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», частини третьої статті 1079 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет).

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 липня 2017 року, постанови Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року (справа № 3-238гс16), 25 травня 2016 року (справа № 3-477г16), 24 вересня 2014 року (справа № 6-145цс14), в яких, на її думку, по-іншому застосовані зазначені норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачка неналежно виконувала свої обов'язки за кредитним договором, тому стягненню підлягає вся сума заборгованості на користь іноземної компанії «Ukraine Mortgage Loan Finanсе No. 1 PLC», яка є новим кредитором за договором про відступлення права вимоги. При цьому Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що чинне законодавство не містить норм, які передбачають обов'язок нового кредитора за договором відступлення права вимоги отримання ліцензії для підтвердження права на здійснення валютних операцій. Разом з тим у справі, яка переглядається, позовні вимоги про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги не заявлялись.

Натомість у наданій для порівняння ухвалі від 26 липня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновком апеляційного суду про безпідставність позовних вимог щодо стягнення з відповідача боргу за кредитним договором з 19 лютого 2007 року до 14 квітня 2016 року, оскільки в цей період між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБОЮ_4 не існувало цивільно-правових відносин через неодноразовий продаж прав вимоги за цим договором іноземній компанії «Ukraine Mortgage Loan Finanсе No. 1 PLC».

Отже, порівняння зазначеного судового рішення, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Разом з тим у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року (справа № 6-145цс14) міститься висновок про те, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України від 13 квітня та 25 травня 2016 року, прийнятих у справах за позовами про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги, суд виходив з того, що одним із суб'єктів правовідносин, які виникають на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), відповідно до частини третьої статті 1079 ЦК України може бути банк або інша фінансова установа, яка за законом має право здійснювати фінансові операції. У разі, якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. При цьому фактор для надання фінансової послуги повинен бути включений до Державного реєстру фінансових установ.

Отже, надані заявником постанови Верховного Суду України не можуть слугувати прикладами невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у цих постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки їх постановлено у справах з різними предметами спору, підставами позову, змістом позовних вимог та встановлених фактичних обставин.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом іноземної компанії «Ukraine Mortgage Loan Finanсе No. 1 PLC», яка є правонаступником публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук