Справа № 0907/2-3716/2011
Провадження № 22-ц/779/1209/2017
Головуючий у 1 інстанції Островський Л. Є.
Суддя-доповідач Горейко
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Бойчука І.В., Василишин Л.В.

секретаря Шемрай Н.Б.

з участю апелянта ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Івано-Франківського міського суду від 01 червня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

09.11.2010 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, в обґрунтування якого зазначила, що з 10.06.1999 року по 06.02.2008 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу у них народилася дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання шлюбу проживає з нею та перебуває на її повному утриманні. Відповідач участі в утриманні дочки не приймає, аліменти не сплачує. За час шлюбу нею та відповідачем за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.03.2003 року була придбана квартира АДРЕСА_1, яка є їх спільною сумісною власністю та підлягає поділу. Однак, оскільки відповідач не бере участі в матеріальному забезпеченні їхньої дочки та не сплачує аліменти на її утримання, то позивач просила відступити від принципу рівності часток при поділі майна подружжя та виділити їй у власність 2/3 частки квартири АДРЕСА_1, а відповідачу виділити 1/3 частку вказаної квартири.

05.11.2012 року ОСОБА_5 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, який в процесі розгляду справи неодноразово уточнював та остаточно просив виділити йому та ОСОБА_4 у власність по 1/2 частці квартири АДРЕСА_1, стягнути з ОСОБА_4 1/2 частину вартості будівельних матеріалів, придбаних подружжям під час шлюбу для будівництва житлового будинку в м. Івано-Франківську в садівницькому товаристві «Сад №4» на земельній ділянці площею 0,0438 га в сумі 53 825 грн., та 1/2 частину вартості проведених ремонтно-будівельних робіт в квартирі АДРЕСА_1 в сумі 338 776 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 01 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено частково. Проведено розподіл спільного майна подружжя та виділено ОСОБА_4 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_5 виділено 1/2 частку квартири АДРЕСА_1. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_4 1/2 частини вартості будівельних матеріалів в сумі 53 825 грн. та 1/2 частини вартості проведених ремонтно-будівельних робіт в сумі 338 776 грн., ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, неналежну оцінку доказів, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зокрема зазначає, що за час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 ними було придбано певне майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, вартість якої на час придбання становила 207 742,08 грн., та будівельні матеріали для будівництва житлового будинку в м. Івано-Франківську в садівницькому товаристві «Сад №4» на земельній ділянці площею 0,0438 га на суму 107 650 грн. Факт придбання ним у ПП ОСОБА_7 будівельних матеріалів у травні - липні 2006 року підтверджується наявними в матеріалах справи оригіналами накладних №23 від 31.05.2006 року та №27 від 07.07.2006 року на суму 107 650 грн. та квитанціями про оплату, а також актом приймання-передачі виконаної роботи №68 по договору про виконання робіт від 05.05.2006 року (надання транспортних послуг з перевезення будівельних матеріалів з м. Коломия до м. Івано-Франківська). Факт перевезення будівельних матеріалів підтвердив також свідок ОСОБА_8, який пояснив, що він дійсно неодноразово привозив будівельні матеріали на замовлення ОСОБА_5 у 2006-2007 роках з м. Коломия до садового товариства «Сад» в м. Івано-Франківську і розвантажував їх на земельній ділянці, на якій знаходився садовий будинок НОМЕР_1. Будівельні матеріали завозилися частинами у зв'язку з нестачею місця для заїзду та розгрузки. Акт приймання-передачі виконаних робіт та документи по перевезенню були підписані сторонами після завершення всіх робіт та реєстрації фірми ПП «Комфорт Хаус». Вищенаведеними доказами підтверджується, що дійсно під час шлюбу сторони за спільні кошти придбали будівельні матеріали, які в подальшому планували використати для будівництва (реконструкції) садового будинку та інших споруд. Однак суд вказані докази до уваги не взяв та не надав їм належної правової оцінки. Висновки суду про те, що ним не надано жодних доказів, які б підтверджували вкладення ним коштів у спорудження нового садового будинку у 2012 році суперечать наявним в матеріалах справи доказам, адже всі придбані за час шлюбу будівельні матеріали в подальшому використані ОСОБА_4 для будівництва нових будівель і споруд на земельній ділянці, що належить їй на праві власності.

Також апелянт вказує, що незрозумілою та необґрунтованою є позиція суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_4 1/2 частини вартості проведених ремонтно-будівельних робіт в сумі 338 776 грн. Суд першої інстанції, зіславшись на п. п. 6, 7 договору купівлі-продажу квартири, в яких зазначено, що відчужувана квартира знаходиться в стані, який є повністю придатним до використання за її цільовим призначенням, дійшов висновку про відсутність доказів того, що він витратив позичені у свого батька на ремонт квартири кошти. При цьому судом не враховано, що згідно звіту від 31.08.2003 року на момент проведення оцінки приміщення квартири потребували проведення певних ремонтних робіт, встановлення та монтажу комунікацій. Додатками до даного звіту є фотографії, з яких вбачається, що придбана подружжям квартира потребувала проведення ремонтних робіт. Також судом не взято до уваги висновок експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи №1076/14-22 від 25.12.2014 року, відповідно до якого ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 на день проведення дослідження збільшилася внаслідок проведення ремонтно-будівельних робіт на 956 689 грн.

Крім того, апелянт зауважує, що рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03.10.2013 року та ухвала Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.02.2014 року у справі №0907/1187/2013, на які зіслався суд першої інстанції, мають преюдиційне значення лише щодо відсутності зобов'язань ОСОБА_4 перед третіми особами (ОСОБА_9), а не перед ним. Судами було встановлено лише той факт, що спірна квартира була придбана подружжям під час шлюбу не за позичені кошти, а за кошти, набуті в кредит. При цьому ані суд апеляційної, ані суд касаційної інстанції під час розгляду вищевказаної справи не досліджували та не давали оцінку обставинам щодо відшкодування витрат за проведені ремонтно-будівельні роботи, внаслідок чого ринкова вартість квартири збільшилася, а також не досліджували за рахунок яких коштів проводилися ремонтно-будівельні роботи у спірній квартирі.

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні його позовних вимог про стягнення з ОСОБА_4 1/2 частини вартості будівельних матеріалів, придбаних для будівництва житлового будинку в м. Івано-Франківську в садівничому товаристві «Сад №4», в сумі 53 825 грн. та 1/2 частини вартості проведених ремонтно-будівельних робіт в квартирі АДРЕСА_1 в сумі 338 776 грн. задовольнити.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник підтримали доводи скарги з наведених у ній мотивів.

Представник позивача-відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги не визнали, рішення суду першої інстанції вважали законним і обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, пояснення апелянта, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4 та зустрічний позов ОСОБА_5 в частині вимог про поділ квартири АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з того, що вказана квартира є спільно придбаним майном подружжя, частки яких у її власності є рівними. Позивач не навела достатніх доказів того, що її частка повинна бути більшою, ніж 1/2, а суд повинен відійти від рівності таких часток.

Рішення суду в наведеній частині сторонами не оскаржується, а тому в силу ч. 1 ст. 303 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_4 1/2 частини вартості будівельних матеріалів для будівництва житлового будинку в м. Івано-Франківську в садівничому товаристві «Сад №4» в сумі 53 825 грн., суд першої інстанції виходив з того, що будівництво нового садового будинку на земельній ділянці площею 0,0438 га, яка належить ОСОБА_4, розпочато у 2012 році, тобто через чотири роки після розлучення сторін. Будь-яких доказів про вкладення коштів у зазначене будівництво ОСОБА_5 не надано, як і не надано доказів спільного ведення господарства із ОСОБА_4 після розлучення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що з 10.06.1999 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 06.02.2008 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 26.11.2008 року (а с. 8 в т. 1).

За час шлюбу подружжям за спільні кошти придбано квартиру АДРЕСА_1, про що свідчить договір купівлі-продажу квартири від 29.09.2003 року, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 (а. с. 9-10 в т. 1).

Той факт, що квартира придбана за спільні кошти подружжя та є їх спільною сумісною власністю підтверджується також рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03.10.2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.02.2014 року, відповідно до яких судами встановлено, що кошти на купівлю спірної квартири набуті шляхом укладення 30.09.2003 року ОСОБА_5 зі згоди ОСОБА_4 кредитного договору з ВАТ «АКБ» «Прикарпаття».

Також встановлено, що 01.03.1999 року ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (батьки ОСОБА_4) земельну ділянку площею 0,0438 га та садовий будинок НОМЕР_1, побудований у 1976 році, які знаходяться в м. Івано-Франківську в садівничому товаристві «Сад №4» (а. с. 199 в т. 1).

На той час ОСОБА_4 не перебувала в шлюбі чи фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_5 Грошові кошти, за які вона придбала будинок, набуті нею до 1999 року до часу укладення шлюбу.

За даними довідки №22 від 28.04.2014 року, виданої садовим товариством «Сад №4», старий садовий будинок, 1976 року побудови, демонтований у 2011 році. В середині 2012 року на місці демонтованого будинку ОСОБА_4 розпочато будівництво нового садового будинку (а. с. 67 в т. 2).

За наведених обставин суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що земельна ділянка та садовий будинок НОМЕР_1, які знаходяться в садовому товаристві «Сад №4» в м. Івано-Франківську, є особистою приватною власністю ОСОБА_4, оскільки придбані нею до укладення шлюбу із ОСОБА_5 Будівництво нового садового будинку на місці придбаного у 1999 році та демонтованого у 2011 році старого садового будинку НОМЕР_1 розпочато ОСОБА_4 у 2012 році, тобто через чотири роки після розірвання шлюбу між сторонами, а тому будівельні матеріали використані для будівництва цього будинку не можна вважати спільною сумісною власністю подружжя, у зв'язку з чим не підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 1/2 частина їх вартості.

Доводи апелянта про те, що протягом травня - липня 2006 року ним у ПП ОСОБА_7 були придбані будівельні матеріали, що підтверджується наявними в матеріалах справи оригіналами накладних №23 від 31.05.2006 року та №27 від 07.07.2006 року на суму 107 650 грн. та квитанцій про оплату, а також актом приймання-передачі виконаної роботи №68 по договору про виконання робіт від 05.05.2006 року (надання транспортних послуг з перевезення будівельних матеріалів з м. Коломия до м. Івано-Франківська), були предметом дослідження суду першої інстанції, їм дана оцінка в сукупності зі встановленими обставинами справи, на підставі чого суд дійшов правильного висновку, що відповідачем-позивачем не надано належних доказів, що саме придбані ним будівельні матеріали використані ОСОБА_4 для будівництва садового будинку на належній їй земельній ділянці площею 0,0438 га, що знаходиться в садовому товаристві «Сад №4» в м. Івано-Франківську. А його твердження про те, що саме ці будівельні матеріали, придбані за час шлюбу, сторони в подальшому планували використати для будівництва (реконструкції) садового будинку та інших споруд є голослівними.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_4 1/2 частини вартості проведених ремонтно-будівельних робіт в квартирі АДРЕСА_1 в сумі 338 776 грн., суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 не доведено той факт, що ремонт у спірній квартирі здійснений за позичені у його батька кошти, а також, що ОСОБА_4, проживаючи разом із відповідачем в шлюбі, не вкладала ніяких коштів в покращення придбаного житлового приміщення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що в 2011 році ОСОБА_9 (сестра ОСОБА_5) звернулась в Івано-Франківський міський суд з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів, мотивуючи позов тим, що вона є спадкоємцем свого батька та батька ОСОБА_5 - ОСОБА_14, який згідно розписок від 25.09.2003 року, 30.09.2003 року та 25.12.2003 року позичив ОСОБА_5 85 000 доларів США, які останній нібито витратив на купівлю квартири АДРЕСА_1 та здійснення в ній ремонту.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22.05.2013 року у справі №0907/12201/2012 позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_9 по 42 500 доларів США.

Однак, рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03.10.2013 року рішення суду першої інстанції скасовано та відмовлено ОСОБА_9 у задоволенні позову до ОСОБА_4 про стягнення 42 500 доларів США за договорами позики від 25 і 30 вересня та 25 грудня 2003 року, укладеними між ОСОБА_14 і ОСОБА_5, за безпідставністю позовних вимог.

Вказане рішення апеляційного суду мотивовано тим, що під час перебування у шлюбі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 29.09.2003 року придбали спірну квартиру.

Згідно договору купівлі-продажу зазначена квартира куплена за 207 742,08 грн., з яких за 1/3 частину цієї квартири в сумі 62 322,62 грн. продавець одержав від покупця до підписання договору, а інші 2/3 частини, що складає 145 419,46 грн., покупець зобов'язувався сплатити до 01.10.2003 року.

Встановлено, що 30.09.2003 року за згодою дружини ОСОБА_4 між ВАТ АКБ «Прикарпаття» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, згідно якого банк надав позичальнику 27 104 долари США, що на час отримання кредиту за офіційним курсом НБУ було еквівалентно 144 464 грн., терміном до 30.09.2006 року зі сплатою 16% річних.

У забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору було передано в заставу спірну квартиру, за яку сплачено кредитні кошти. Зазначені обставини підтверджуються копією договору №184 про надання споживчого кредиту, умовами договору купівлі-продажу квартири.

Письмової згоди ОСОБА_4 на укладення договорів позики від 25 і 30 вересня та 25 грудня 2003 року, згідно яких ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_14 грошові кошти в загальній сумі 85 000 доларів США, що прирівнюється до цінного майна, немає.

Тому апеляційний суд вказав, що на ОСОБА_4 не можна покладати обов'язок по поверненню боргу за цими договорами позики.

ОСОБА_5 подав касаційну скаргу на рішення апеляційного суду і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.02.2014 року його касаційну скаргу відхилено, а рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03.10.2013 року залишено без змін.

У своїй ухвалі Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справі вказав, що апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову про стягнення із ОСОБА_4 заборгованості за договором позики на суму 85 000 доларів США, так як остання не надавала згоди на їх укладення.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що вищевказані рішення судів набрали законної сили та містять у собі зазначення дійсних обставин щодо джерела коштів, за які ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набули спірну квартиру з проведенням у ній ремонту, а також те, що ОСОБА_4 не має жодних боргових зобов'язань за договорами позики від 25.09.2003 року, 30.09.2003 року та 25.12.2003 року на загальну сумі 85 000 доларів США, у зв'язку з чим вимога ОСОБА_5 про стягнення коштів не підлягає до задоволення.

Наведеним спростовуються доводи апелянта про те, що вищевказане рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03.10.2013 року та ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.02.2014 року мають преюдиційне значення лише щодо відсутності зобов'язань ОСОБА_4 перед третіми особами (ОСОБА_9), а не перед ним.

Не заслуговують на увагу також доводи апелянта про те, що поза увагою суду залишився звіт від 31.08.2003 року, згідно якого на момент проведення оцінки приміщення квартири потребували проведення ремонтних робіт, а також висновок експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи №1076/14-22 від 25.12.2014 року, відповідно до якого ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 на день проведення дослідження збільшилася внаслідок проведення ремонтно-будівельних робіт на 956 689 грн., адже судом встановлено та визнано сторонами, що спірна квартира придбана сторонами під час їх перебування в шлюбі, тобто є спільною сумісною власністю подружжя. Ремонт в квартирі проведено також під час перебування сторін в шлюбі, тобто кошти потрачені на ремонт квартири також були спільною сумісною власністю подружжя, і увійшли у вартість квартири, яка оскаржуваним рішенням суду поділена порівну між сторонами по 1/2 частці кожному.

Приписами ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Посилання апелянта на те, що судом не враховано роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п. 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК), а в нього були боргові зобов'язання, крім того що перед батьком ОСОБА_14, також перед КБ «Фінанси і Кредит» згідно договору про відкриття кредитної лінії №01рv-02 від 24.01.2001 року, відповідно до якого він взяв в банку кредитні кошти в розмірі 7 900 доларів США на період до 24 січня 2003 року, які особисто погасив, що підтверджується, долученими ним до справи копіями прихідних валютних ордерів, трактуються ним на власний розсуд, оскільки на час вирішення судом спору про поділ майна боргові зобов'язання по придбанню майна, що є спільною сумісною власністю сторін в апелянта відсутні.

За наведених обставин справи та норм матеріального права колегія суддів вважає правильним висновок суду, що відсутні правові підстави для стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_5 половини вартості затрачених коштів в розмірі 338 776 грн. на проведення ремонтних робіт в спірній квартирі.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також не спростовують висновки суду першої інстанції, не мають правового значення та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

За змістом ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає встановленим судом обставинам і визначеним відповідно до них правовідносинам, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом не встановлено.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 308 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 01 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Бойчук І.В.

Василишин Л.В.