Ухвала

іменем україни

20 вересня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

КузнєцоваВ.О., Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2015 року та рішення судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 24 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_2, автомобіля «Деоматиз» д.н.з. НОМЕР_3, меблів та побутової техніки.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що спірна квартира, автомобіль, меблі та побутова техніка придбані в період зареєстрованого шлюбу з відповідачем.

В зв'язку з викладеним просив визнати за ним право власності на Ѕ частину вказаної квартири, Ѕ частину автомобіля, визнати право власності на диван, шафу - купе, пральну машинку, телевізор, шафу, яка знаходиться у вітальні, музичний центр, супутникову антену.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частину спірної квартири.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 24 березня 2016 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2015 року змінено в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/3 частину спірної квартири та в частині стягнення судових витрат.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 21/100 частину зазначеної квартири, залишено 79/100 частин цієї квартири у власності ОСОБА_5

Вирішено питання про судові витрати.

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення районного суду в незміненій частині та рішення апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування не встановлено.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 лютого 1996 року до 27 серпня 2013 року.

Як достовірно встановлено судом та вбачається з матеріалів даної справи, 11 березня 1998 року між ОСОБА_5, яка діяла в своїх інтересах та від імені неповнолітньої дочки ОСОБА_7, та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, за 9 200 грн.

18 березня 1998 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_5 придбала квартиру АДРЕСА_2, за 16 000 грн.

Відповідно до довідки з місця проживання ОСОБА_4 зареєстрований в спірній квартирі з 17 січня 2001 року.

Відповідно до договору купівлі - продажу від 18 жовтня 2010 року та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіля «Део матиз» д.н.з. НОМЕР_3 його власником є ОСОБА_9

Згідно з довіреністю виданою 25 жовтня 2010 року зі строком дії до 25 жовтня 2015 року ОСОБА_5, остання мала право керувати автомобілем «Део матиз» д.н.з. НОМЕР_3.

Ухвалами Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2014 року та від 03 червня 2015 року в справі за клопотанням представника позивача призначалися дві судово - товарознавчі експертизи для визначення вартості меблів та побутової техніки. Від експерта надходили клопотання про надання додаткових матеріалів та доказів. Однак експертизи не були проведені через невиконання клопотання експерта про надання додаткових матеріалів та доказів, необхідних для проведення експертизи.

Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя, визначає СК України.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п.п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі ст. 71 СК Українимайно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При цьому беруться до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення для справи.

Разом з тим, з метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Так ст. 57 СК Українивизначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття, зокрема, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто (п. 3 ч. 2 ст. 57 СК України).

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК Українивважається правильно застосованою.

Указаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-612цс15, від 03 червня 2015 року № 6-38цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковим для всіх судів України.

Суд першої інстанції частково задовольняючи позов, шляхом визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/3 частину спірної квартири, виходив з тих підстав, що квартира придбана в період шлюбу. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про розподіл спірного автомобіля, меблів та побутової техніки суд виходив з того, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що зазначені речі були придбані та належать подружжю.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши докази в справі, й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, а також, врахувавши, обставини справи, обґрунтовано змінив рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову, визнавши за ОСОБА_4 право власності на 21/100 частину спірної квартири, оскільки належними та допустимими доказами доведено, що при купівлі спірної квартири спільних коштів подружжя було використано лише 6 800 грн, Ѕ частина цих коштів й дорівнює 21/100 частині вказаної квартири.

Зазначені висновки судів відповідають обставинам справи й узгоджуються з нормами матеріального права.

Колегія суддів погоджується з такими висновками апеляційного суду, оскільки вони узгоджуються з матеріалами та обставинами справи.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 висновків суду не спростовують.

Матеріали витребуваної справи не свідчать про те, що апеляційним судом при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Таким чином, оскаржувані рішення суду першої інстанції в незміненій його частині рішенням апеляційного суду та рішення апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2015 року в його незміненій частині рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 24 березня 2016 року та рішення судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 24 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов

Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко