АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 679/308/17
Провадження № 22-ц/792/1709/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

у складі: головуючого судді Купельського А.В.,

суддів: Спірідонової Т.В., Янчук Т.О.,

з участю: секретаря Кошельника В.М.

сторін: представника апелянта ОСОБА_1,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» на рішення Нетішинського міського суду від 7 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» про визнання недійсними договорів, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У березні 2017 року ОСОБА_2, звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначала, що 19 листопада 2016 року між нею та ТзОВ «ЕкономКомфорт» укладено договори № 05997/16 та №06041/16, за умовами яких ТзОВ «ЕкономКомфорт» взяло на себе зобовязання за плату вчинити від її імені та за її рахунок юридичні дії, спрямовані на отримання нею позики, розмір якої визначений в додатках № 1 до договорів.

Крім того, цього ж дня між позивачем та ТзОВ «ЕкономКомфорт» укладено ще два договори № 05997 та № 06041 щодо надання консультативно-інформаційних послуг вищевказаної програми «Комфорт».

На виконання умов вищезазначених договорів позивач 19 листопада 2016 року сплатила відповідачу 14850 грн. по кожному з договорів, а 6 грудня 2016 року сплатила основний щомісячний платіж в сумі по 833 грн. 33 коп. за кожним договором.

Відповідач умов договору не виконав.

Позивач вважає, що укладені договори суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та вимогам цивільного законодавства України, оскільки укладені з використанням нечесної підприємницької практики, а також в звязку з тим, що відповідач здійснював відповідний вид діяльності (надання фінансової послуги) без дозволу (ліцензії) на її здійснення.

У звязку з цим, ОСОБА_2 просила суд визнати недійсними договори № 05997/16, № 05997, № 06041/16 та № 06041 від 19 листопада 2016 року, укладені між нею та TзOB «ЕкономКомфорт»; стягнути з відповідача на її користь 31366 грн. 16 коп. сплачених за договорами коштів; 1000 грн. витрат на правову допомогу та судові витрати; 20000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Нетішинського міського суду від 7 серпня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано недійсними договори № 05997/16, № 05997, № 06041/16 та № 06041, укладені 19 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ТзОВ «ЕкономКомфорт».

Стягнуто з ТзОВ «ЕкономКомфорт» на користь ОСОБА_2 31366,16 грн. 16 коп., сплачених по договорах № 05997/16, № 05997, № 06041/16 та № 06041, 640 грн. судового збору, 1000 грн. витрат на правову допомогу та 2000 грн. моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ТзОВ «ЕкономКомфорт» в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити.

Вважає, що рішення є незаконним, необґрунтованим висновки суду не відповідають вимогам чинного законодавства та матеріалам справи.

Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема положень ст. ст. 213, 214 ЦПК України. Апелянт вказує на те, що суд не взяв до уваги ту обставину, що позивач не звертався до відповідача з будь-якими скаргами чи претензіями на дії чи бездіяльність представника відповідача під час укладення та виконання умов спірних Договорів. Позивач самостійно знайомився з усіма умовами правочинів про участь у програмі до їх підписання, додаткових документів не укладалося. Це свідчить про відсутність ознак введення в оману позивача і повне виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» зі сторони товариства, на що суд уваги не звернув. Крім того, суд не врахував, що чинним законодавством не передбачено отримання ліцензії для надання послуг з адміністрування фінансових активів.

Крім того, апелянт зазначає, що відшкодування моральної шкоди Законом України «Про захист прав споживачів» не передбачено, що також не було враховано судом.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що 19 листопада 2016 року сторони у справі уклали договори № 05997/16 та № 06041/16, за умовами яких ТзОВ «ЕкономКомфорт» взяло на себе зобовязання за плату вчинити від імені ОСОБА_2 та за її рахунок юридичні дії, спрямовані на отримання нею позики, в розмірі 150000 грн., у тому числі: включити замовника до складу програми «Комфорт», присвоїти та повідомити персональний код у програмі, організовувати та проводити розподіли свідоцтв, здійснювати весь необхідний обєм документообігу та листування щодо участі замовника у програмі, здійснити необхідні юридичні дії та провести оформлення необхідних юридичних документів щодо надання замовнику послуги, представляти інтереси замовника в будь-яких державних, судових та інших органах, у підприємствах будь-якої форми власності, а також в органах виконавчої служби з питань, повязаних з виконанням даних договорів, подавати в інтересах замовника заяви (в т.ч. позовні), клопотання та інші необхідні звернення, повязані з виконанням даних договорів, надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатками до нього (а. с. 11, 19).

Крім того, цього ж дня між ОСОБА_2 та ТОВ «ЕкономКомфорт» укладено договори № 05997 та № 06041 за якими замовник доручив, а виконавець прийняв на себе зобовязання за плату скласти з урахуванням побажань замовника договір та інші необхідні документи щодо його участі у програмі «Комфорт», із дотриманням вимог чинного законодавства, а також здійснити інші дії: копіювати та сканувати представлені замовником матеріалів і документацію, перевіряти достовірність наданої замовником інформації у реєстрі судових рішень та за іншими, незабороненими чинним законодавством України, джерелами та інформаційними базами даних, та інше (а. с. 12, 20).

На виконання умов даних договорів ОСОБА_2 сплатила відповідачу 31366 грн. 33 коп., що підтверджується квитанціями № 155 та № 156 від 19 листопада 2016 року на суму 14850 грн. кожна, квитанціями № 46 та № 47 від 06 грудня 2016 року на суму 833 грн. 33 коп. кожна (а. с. 13, 21, 29).

Задовольняючи позов в частині визнання договорів недійсними, суд виходив з того, що зміст спірних договорів суперечить вимогам, ч. 6 ст. 19 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач здійснював відповідний вид діяльності (надання фінансової послуги) без дозволу (ліцензії) на її здійснення відповідно до ст. 34 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Суд з врахуванням принципів розумності та справедливості задовольнив частково вимогу позову про стягнення моральної шкоди в розмірі 20000 грн.

З такими висновками колегія суддів Апеляційного суду погоджується частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Зі змісту ст. 9 Закону України від 01 червня 2000 року № 1775-ІІІ «Про ліцензування певних видів господарської діяльності » та ст. 34 Закону України № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вбачається, що діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 ЗУ № 2664-ІІІ під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Законом України від 2 червня 2011 № 3462-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (набрав чинності 8 січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 статті 4 Закону України № 2664-ІІІ доповнено її пунктом 111, де визначено, що фінансовими вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Згідно з пунктами 3, 4 розділу II «Прикінцеві положення» Закону № 2664-ІІІ фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність з вимогами цього Закону (тобто до 8 січня 2013 року), а спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг зобов'язаний у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

На підставі даного Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацкомфінпослуг) розпорядженням № 1676 від 9 жовтня 2012 року затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (далі - Ліцензійні умови).

Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах, і передбачили, що діяльність цих груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та (або) послуг.

Згідно з пунктами 1.2, 1.5 розділу І Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

Ліцензіатом є фінансова установа, яка одержала ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії Нацкомфінпослуг відповідно до цих Ліцензійних умов.

У даній справі, спірні договори укладено 19 листопада 2016 року, тобто коли закон передбачив отримання ліцензії для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах.

Рішенням суду першої інстанції вірно встановлено, що спірні договори та умови програми ТОВ «ЕкономКомфорт» указують на те, що послуга, яка надавалась позивачу, за своєю суттю є фінансовою послугою у вигляді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (пункт 111частини першої статті 4 Закону №2664-111), оскільки послуги, які є предметом договорів, здійснюються шляхом створення адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми позики, з проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури; за одним із цих договорів передбачено залучення коштів фізичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону № 3462 У1 ТзОВ «ЕкономКомфорт» не належить до установ, на діяльність яких не поширюються положення вказаного Закону.

Вищенаведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, що викладена в його постановах від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2389цс15; від 16 березня 2016 року у справі № 6-2629цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів та за правилами якої, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що спірні договори є недійсними з підстави, передбаченої частиною шостою статті 19 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-Х11 «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач здійснював відповідний вид діяльності (надання фінансової послуги) без дозволу (ліцензії) на її здійснення відповідно до статті 34 Закону №2664-111.

Проте, слід зазначити, що згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язань настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зазначені у вказаній статті. Договором між сторонами у даній справі відшкодування моральної шкоди не передбачене. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди передбачене лише Законом України «Про захист прав споживачів». За правилами ст. 4 цього Закону передбачено право споживача на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що відсутні визначені законом підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди. Тому, рішення Нетішинського міського суду від 7 серпня 2017 року підлягає скасуванню в частині стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» моральної шкоди з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» задоволити частково.

Рішення Нетішинського міського суду від 7 серпня 2017 року скасувати в частині стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» моральної шкоди. В цій частині позову відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_3

Суддя: /підпис/ ОСОБА_4

Суддя: /підпис/ ОСОБА_5

Згідно з оригіналом:

суддя Апеляційного суду

Хмельницької області ОСОБА_3

____________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - ОСОБА_6 Категорія:19

Доповідач - Купельський А.В.