Справа №580/796/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1594/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А

05 жовтня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 16 серпня 2017 року

в цивільній справі за заявою ОСОБА_3, заінтересовані особи: Курганська сільська рада Лебединського району Сумської області, ОСОБА_4, про визнання факту посвідчення заповіту,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Лебединського районного суду Сумської області від 16 серпня 2017 року заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду і розяснено йому право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на незаконність і необґрунтованість вказаної ухвали, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, їх недоведеність, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить ухвалу скасувати, а справу повернути на розгляд у той же суд.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що третя особа по справі ОСОБА_4 в судовому порядку вже ставив питання про визнання заповіту нікчемним, факт посвідчення якого на своє імя він просить визнати, проте, у задоволенні вимог третьої особи суд відмовив і з таким рішенням той погодився, оскільки у касаційному порядку його не оскаржував, а позовних вимог до нього стосовно спадкового майна у судовому порядку він не заявляв, тому спір про право, як вважає заявник, відсутній. Також зазначає, що для нього є важливим не так факт отримання документа, як оформлення майнового права, що випливає із визнання факту посвідчення заповіту.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення заявника ОСОБА_3 і його представника ОСОБА_5 про задоволення апеляційної скарги, а також пояснення представника заінтересованої особи Курганської сільської ради ОСОБА_6 про вирішення справи відповідно до вимог закону, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Залишаючи заяву ОСОБА_3 про визнання факту посвідчення заповіту на його імя без розгляду, суд виходив з того, що під час розгляду заяви було зясовано, що встановлення цього факту повязане з наступним вирішенням спору про право.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 05 березня 2014 року на імя ОСОБА_7 був складений заповіт від імені ОСОБА_8 і посвідчений секретарем Курганської сільської ради Лебединського району Сумської області, яким спадкодавець на випадок смерті заповів належні йому земельні ділянки, площею 3,97 га та 3,96 га для ведення сільського господарського товарного виробництва ОСОБА_7, який народився 02 червня 1961 року в м. Лебедині Лебединського району Сумської області (а.с. 36).

Зазначений заповіт був зареєстрований в Спадковому реєстрі 06 березня 2014 року за № 6 (а.с. 37).

17 вересня 2014 року ОСОБА_8 звернувся до сільського голови Курганської сільської ради ОСОБА_6 із заявою про скасування свого заповіту від 05 березня 2014 року на користь ОСОБА_3 (а.с. 48).

Судом першої інстанції також встановлено та підтверджується матеріалами справи, що під час підготовки Курганською сільською радою Лебединського району Сумської області заяви до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України для реєстрації змін і скасування заповіту була допущена помилка у даті реєстрації заповіту, а саме: замість 05 березня 2014 року була зазначена дата 05 квітня 2013 року, яка співпала з датою реєстрації іншого заповіту від імені ОСОБА_8 за № 9, складеного на користь ОСОБА_9 (а.с. 48, 85).

У цивільній справі № 580/413/17 ОСОБА_9 ставив питання про визнання помилково скасованого заповіту дійсним, проте, згодом звернувся до суду із заявою про залишення свого позову без розгляду, яка судом була задоволена.

Таким чином, відбулась реєстрація скасування заповіту від 05 квітня 2013 року за № 9, складеного ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9, а заповіт від 05 березня 2014 року № 6, складений ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7, залишився чинним.

29 січня 2016 року ОСОБА_8 помер (а.с. 4).

19 квітня 2016 року заявник у даній справі ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Лебединського районного нотаріального округу Сумської області ОСОБА_10 із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_8, проте, у листі від 07 квітня 2017 року нотаріус повідомив заявнику про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, оскільки його складено на користь ОСОБА_7, а згідно з посвідчувальними документами заява про прийняття спадщини подана ОСОБА_3 (а.с. 6, 31).

Крім того, нотаріус рекомендував ОСОБА_3 звернутись до суду з позовною заявою про визнання факту посвідчення заповіту на його імя.

Питання чинності заповіту від 05 березня 2014 року № 6, складеного ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3, вже було предметом судового розгляду, зокрема, у цивільній справі № 580/1372/16-ц ОСОБА_4, який є сином заповідача, звертався з позовом до заявника у даній справі ОСОБА_3 про визнання заповіту нікчемним, у тому числі, з підстав волевиявлення заповідача на скасування того заповіту. Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 25 січня 2017 року, яке набрало законної сили та у касаційному порядку не оскаржувалось, у задоволенні вказаної вимоги відмовлено.

У цивільній справі № 580/506/17 ОСОБА_4 заявлено позов до Курганської сільської ради Лебединського району Сумської області про визнання незаконною бездіяльності та про зобовязання вчинити дії по скасуванню заповіту від 05 березня 2014 року № 6, складеного ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7. Підставою для заявлення позову ОСОБА_4 вказав на порушення своїх спадкових прав через неналежне виконання сільською радою своїх обовязків щодо скасування заповіту. Ця цивільна справа знаходиться на розгляді і рішення в ній ще не ухвалено.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 та ст. 256 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких не є вичерпним.

Згідно зі ст. 256 ч. 1 п. 6 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Як зазначено в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при вирішенні питання належності правовстановлюючих документів особі суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення.

З огляду на неможливість виправити помилку у написанні по-батькові ОСОБА_3 в заповіті у спосіб, передбачений п. 6.13 Правил ведення нотаріального діловодства, які затверджені наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року № 3253/5, про що останній вказував у заяві в суд, оскільки з відповідною заявою про виправлення зазначеної помилки може звернутися лише заповідач, тому встановити факт, що має юридичне значення, ОСОБА_3 має право на підставі ст. 256 ч. 1 п. 6 ЦПК України шляхом звернення до суду.

Обґрунтовуючи доводи своєї заяви, ОСОБА_3 вказав, що не може реалізувати свої спадкові права за заповітом, оскільки у написанні його по-батькові допущено помилку, тому й просив визнати факт посвідчення заповіту на його імя.

В той же час, заявник не зазначив про вказані вище обставини щодо скасування заповіту заповідачем, а також про існування фактичного спору з сином спадкодавця ОСОБА_4, який також подав заяву про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_8 (а.с. 26).

Згідно із ч. 4 ст. 256 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, доводи заявника ОСОБА_3 про те, що спору про право з ОСОБА_4 вже не існує, так як у задоволенні його позову про визнання заповіту від 05 березня 2014 року нікчемним рішенням апеляційного суду було відмовлено, є безпідставними, оскільки спір стосовно спадкування майна померлого ОСОБА_8 існує з сином останнього, який також подав заяву про прийняття спадщини.

Таким чином, обраний заявником спосіб реалізації спадкового права шляхом визнання факту посвідчення заповіту на його імя, тобто, ОСОБА_3, у порядку окремого провадження реалізований бути не може, оскільки, як вірно вважав місцевий суд, з порушеного заявником питання вбачається спір про право.

За вказаних вище обставин, суд дійшов вірного висновку про наявність законних підстав для залишення заяви про визнання факту посвідчення заповіту від 05 березня 2014 року № 6 на імя ОСОБА_7 без розгляду відповідно до ч. 4 ст. 256 ЦПК України, так як з поданої ним заяви в порядку окремого провадження вбачається спір про право.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, оскільки порушень вимог процесуального закону та матеріального права не виявлено, а доводи заявника апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в апеляційному суді.

Керуючись ст.ст. 307 ч. 2 п. 1; 312 ч. 1 п. 1; 314 ч. 1 п. 4; 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 16 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -