Ухвала

Іменем України

23 серпня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,

Умнової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-технічний центр вітроенергетики» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду м. Києва від 07 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 01 жовтня 2009 року вона працювала на посаді фінансового директора товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-технічний центр вітроенергетики» (далі - ТОВ «НТЦВ»). 31 березня 2014 року вона звільнилася за власним бажанням, проте у день звільнення повного розрахунку із нею не проведено.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати за період із 01 липня 2012 року до 31 березня 2014 року у розмірі 96 880 грн. 93 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 101 939 грн. 16 коп.; 18 251 грн. 36 коп. - за прострочення грошового зобов'язання; 5 тис. грн. на відшкодування моральної шкоди.

Справа судами розглядалась не одноразово.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «НТЦВ» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 101 939 грн. 16 коп., та моральну шкоду у розмірі 2 тис. грн. В іншій частині позову відмовлено. Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 07 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції частині стягнення з ТОВ «НТЦВ» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнення з ТОВ «НТЦВ» на користь держави судового збору змінено, стягнуто з ТОВ «НТЦВ» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 13 947 грн. 64 коп. Розподілено судові витрати. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Судові рішення в частині вирішення позову ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди не оскаржені, тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що з 01 жовтня 2009 року ОСОБА_2 працювала на різних посадах у ТОВ «НТЦВ». З 01 липня 2011 року її було переведено з основного місця роботи на посаду фінансового директора за сумісництвом.

31 березня 2014 року ОСОБА_2 була звільнена з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Пред'являючи позов, ОСОБА_2 посилалася на те, що у день звільнення із нею не проведено повного розрахунку, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Апеляційний суд на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшов обґрунтованого висновку про те, що повний розрахунок із позивачкою проведено 10 вересня 2014 року, тому середній заробіток підлягає стягненню за період з 01 квітня 2014 року по 09 вересня 2014 року. Крім того, суд апеляційної інстанції правильно врахував, що позивачка з 01 липня 2011 року була переведена на роботу за сумісництвом та провів розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку з урахуванням цих обставин відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

При цьому апеляційний суд виконав вимоги ч. 4 ст. 338 ЦПК України, відповідно до якої висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 07 лютого 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-технічний центр вітроенергетики» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Умнова