Номер провадження: 22-ц/785/2891/17
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_4 про визнання договору про надання споживчого кредиту №0 від 30.10.2007 року припиненим належним виконаним; визнання недійсним договору факторингу, за апеляційними скаргами товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 січня 2017 року,

встановила:

У квітні 2010 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з вказаним позовом, який в подальшому представником ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» - правонаступником ПАТ «УкрСиббанк» було уточнено, просило стягнути з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» суму заборгованості простроченого основного боргу, нарахованої станом на 13.11.2014 року, за кредитним договором № від 30.10.2007 року, у розмірі 535 742, 93 грн., вирішити питання судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, що на підставі кредитного договору від 30 жовтня 2007 року, укладеного між банком та ОСОБА_3, останній отримав кредит в сумі 55 000 дол. США зі сплатою 13,90 % річних та терміном повернення до 30 жовтня 2017 року.

На забезпечення кредитних зобов'язань між банком та ОСОБА_4 був укладений договір поруки, згідно з яким останній зобов'язався нести солідарну відповідальність з позичальником. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 умов кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 538 685,94 грн., яку банк просив стягнути з відповідачів.

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся з зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк», ТОВ Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» за участю третьої особи ОСОБА_4, який в подальшому уточнив, просив визнати недійсним договір факторингу №18 від 20 квітня 2015 року, укладений між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ПАТ «УкрСиббанк», в частині відступлення права вимоги за договором про надання споживчого кредиту № від 30.10.2007 року, укладеним між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 та договором іпотеки від 30.10.2007 року, укладеним між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3, посилаючись на ст. 519 та ч. 1 ст. 1081 ЦК.

Позов обґрунтовано тим, що сума заборгованості, заявлена у первісному позові не відповідає дійсності, оскільки банк ввів ОСОБА_3 в оману.

Вже під час існування рішення Київського районного суду м. Одеси від 13.12.2011 року про стягнення 538 685, 94 грн., про яке позичальник не знав, ПАТ «Укрсиббанк» запропонував позичальнику взяти участь в акції «60% на 40%», яка регулярно проводиться в ПАТ «Укрсиббанк».

Акція передбачала, що при умові погашення 60% заборгованості перед банком - 40% заборгованості, що залишилась, списується та «пробачається» позичальнику.

ОСОБА_3 умови даної акції виконано, реалізовано предмет іпотеки, що знаходився за адресою: АДРЕСА_1, за 45 000 доларів США (еквівалент у гривні на 08.05.2012 року 359 491, 50 грн.) погашено навіть більш ніж 60% заборгованості (за його підрахунками 66,7 % заборгованості, заявленої банком і задоволеної судом), проте Банк відмовився списувати 40% заборгованості та продовжив процедуру стягнення боргу. При цьому інформація про існування такої акції є загальнодоступною і підтверджується інформацією, що міститься на сайті в Інтернет мережі.

ОСОБА_3 вважає, що заборгованість, заявлена ПАТ «УкрСиббанк» є завищеною, оскільки не потребує доказування факт, встановлений рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2013 року, яке набрало законної сили, з довідки розрахунку заборгованості по процентах за користування кредитом ОСОБА_3 станом на 08 квітня 2010 року (а.с.14) вбачається, що підвищення відсоткової ставки з 13,9% до 27,8% відбулось 31 березня 2008 року, а також ставки з 27,8% до 31,8% 04 липня 2008 року.

Відповідно до списку №793 згрупованих рекомендованих відправлень (а.с.40) направлення повідомлення про підвищення відсоткової ставки на 2 процента річних на адресу поручителя за вихідним номером 18924 ДР від 17 липня 2008 року (а.с.39) згідно штемпелю відділення поштового зв'язку відбулось 26 липня 2008 року.

Таким чином, підвищення відсоткової ставки 08 квітня 2008 року відбулось без направлення будь-яких повідомлень, а 04 липня 2008 року з порушенням порядку, передбаченого п.5.2 кредитного договору, тобто через 22 календарних дня після початку застосування процентної ставки замість обов'язкового повідомлення за 14 календарних днів до початку застосування процентної ставки. Отже вважає, що заборгованість за простроченими відсотками - 111667, 03 грн., пеня за несвоєчасне погашення відсотків - 14249,51 грн. не підлягає задоволенню взагалі.

Тому залишок заборгованості виходячи з розрахунку Банку за мінусом цих сум становить 412 769,4 грн.

Так 60% від суми заборгованості ОСОБА_3 становила на той час 247 661, 64 грн., 40% залишку становили 165107, 76 грн.

ОСОБА_3 сплатив 45000 доларів, що в еквіваленті становило 359 491, 50 грн., тобто він сплатив навіть на 111 829, 86 грн. більше, ніж зобов'язувався за умовами акції.

У подальшому позивачу стало відомо, що 20 квітня 2015 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір факторингу №18, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 0 від 30.10.2007 року, укладеним між AT «УкрСиббанк» та ним, перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Проте, вважає, що за таких умов банк неправомірно використовує своє суб'єктивне право та не мав права укладати договір факторингу.

Оскільки на момент укладення договору факторингу 20 квітня 2015 року вже існували обставини, викладені ОСОБА_3 щодо продажу предмета іпотеки, до того ж банком вже було реалізовано право на дострокове стягнення заборгованості та в силі було рішення апеляційного суду Одеської області від 17.12.2014 року про стягнення 538 685 94 грн. заборгованості.

ОСОБА_3 вважає, що за вказаних обставин, після ухвалення та набрання законної сили судовим рішенням, ПАТ «УкрСиббанк» в частині стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним з ним, мало можливість передати іншій особі лише ті права, які має стягувач у виконавчому провадженні.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 січня 2017 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зазначене рішення суду оскаржують в апеляційному порядку ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ОСОБА_3 через представника ОСОБА_5

В скаргах з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

ОСОБА_3 просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 січня 2017 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», ПАТ «УкрСиббанк».

ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» в своїй апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційних скарг та заперечень на них, судова колегія вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 30.10.2007 року ОСОБА_3 уклав з АКІБ «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого останній надав ОСОБА_3 кредит в сумі 55 000,0 доларів США зі строком повернення до 30 жовтня 2017 року.

У якості забезпечення виконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту, АКІБ «УкрСиббанк» уклав з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 договір іпотеки від 30 жовтня 2007 року, за яким у якості предмету іпотеки була передана кватира АДРЕСА_1.

30 жовтня 2007 року в якості забезпечення виконання зобов'язання за зазначеним договором про надання споживчого кредиту між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір поруки №154220, за яким ОСОБА_4 поручився перед банком відповідати за невиконання ОСОБА_3 зобов'язань, що виникають з договору споживчого кредиту №0 від 30 жовтня 2007 року.

Свої зобов'язання банк виконав цілком і в обумовлений у договорі термін, видавши кредитні кошти позичальнику.

Відповідачем встановлені кредитним договором терміни повернення наданого кредиту (основної суми) та терміни сплати відсотків за кредит не дотримувались, у зв'язку з чим у 2010 році ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з відповідним позовом про стягнення з позичальника ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором.

Згідно розрахунку, наданого банком у 2010 році, заборгованість позичальника за кредитним договором №0 від 30.10.2007 року станом на 08.04.2010 року склала 67 979, 86 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ склало 538 685, 94 грн. (т.1а.с.14-20) , з яких: сума боргу за основним та простроченим кредитом - 403 142, 72 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ становить 50 874, 88 дол. США; сума боргу по строковим та простроченим процентам за користування кредитом - 111 667, 03 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ становить 14 091, 90 дол. США; сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту - 9 626, 68 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ становить1 214, 85 дол. США; сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості про процентам за користування кредитом - 14 249, 51 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ становить 1 798, 23 дол. США. Розрахунок заборгованості міститься у матеріалах справи (т.1 а.с.14-19).

20.04.2015 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір факторингу №18, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №0 від 30.10.2007 року, укладеним між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3, також перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (т.2 а.с.47).

Згідно акту приймання - передачі прав вимоги від 20.04.2015 року та реєстру боржників до договору факторингу №18 (а.с.48-49), ПАТ «УкрСиббанк» (клієнт) передав ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (фактор) права вимоги за кредитним договором №0 від 30.10.2007 року, укладеним між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3, по якому загальна сума боргу вказана - 71 392, 38 дол. США, з них сума основного боргу за кредитом - 14 207, 74 дол. США; сума простроченого основного боргу за кредитом - 27 733, 42 дол. США.

Відповідно до письмових пояснень, наданих директором ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» від 09.12.2016 року (т.3 а.с.70), розмір суми простроченого основного боргу обґрунтовують випискою по кредитному договору ОСОБА_3 (т.3 а.с.49-54), згідно якої борг розраховано за період з 30.10.2007 року по 22.04.2015 року та на 8 сторінці виписки у розділі: рахунок 8101 прострочений основний борг на дату 13.11.2014 року становить 25 441,72 дол. США, що в гривневому еквіваленті на дату підписання договору факторингу становила 535 742, 93 гривень.

При цьому, судом встановлено та не оспорюється сторонами, що у подальшому, після відповідного рішення Київського районного суду від 13.12.2011 року, відповідач ОСОБА_3 продовжував сплачувати кошти та погашав заборгованість за кредитним договором.

Зокрема, 08 травня 2012 року відповідачем було здійснено погашення кредиту на суму 45 000 дол. США (в еквіваленті 359 491, 50 гривень) за рахунок реалізації предмета іпотеки - квартири за адресою АДРЕСА_1. Зазначене підтверджується копією платіжного доручення від 08.05.2012 року (т.2 а.с.102) та договором про розірвання договору іпотеки, укладеним того ж дня між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 (т.2 а.с.103-104).

З виписки по особовому рахунку за кредитним договором №0 за період з 30.10.2007 року по 21.04.2015 року (включно), наданою АТ «УкрСиббанк» на виконання ухвали суду від 02.02.2016 року (т.2 а.с.154-225), вбачається, що на протязі усього періоду відповідач періодично здійснював погашення кредиту, проте платежі здійснювались з порушенням строків їх сплати. Оскільки згідно графіку погашення кредиту (додаток №1 до кредитного договору (т.1 а.с.28-30), позичальник мав здійснювати повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним з 01 по 10 число кожного місяця.

Крім того, з виписки вбачається, що 12.01.2012 року банком було здійснено списання заборгованості за безнадійним кредитом за угодою №0 від 30.10.2007 року за рахунок сформованого резерву згідно протоколу правління (т.2 а.с.176-188).

Згідно відміток у виписці (т.2 а.с.198), станом на 12.01.2012 року прострочений основний борг відображено на суму 17 875, 20 дол. США; прострочений основний борг становить 1854, 08 дол. США; прострочені відсотки - 30 460, 97 дол. США.

Також відповідно до вказаної виписки у подальшому відповідач здійснював сплату кредиту, зокрема 13.01.2012 року було погашення простроченого ОБ - 458,34 дол. США; зменшення прострочених відсотків на суму 908,92 дол. США; також платежі були здійснені 15.03.2012 року на суму 458,34 дол. США та 951,83 дол. США; 13.04.2012 року на суму 458,34 дол. США та 896,15 дол. США.

Крім того, у виписці відображено погашення заборгованості як за тілом кредиту та відсотками за 08.05.2012 рік (т.1 а.с.199-207), що підтверджує доводи відповідача щодо реалізації предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості по кредиту. Згідно виписки (т.2 а.с.207 на звороті), за 08.05.2012 року було здійснено погашення відсотків за кредитним договором - 8 933,72 дол. СШ; зменшення простроченого основного боргу 30 днів - 963, 97 дол. США; зменшення прострочених відсотків - 34 163,03 дол. США.

У подальшому до 21.04.2015 року у виписці також відображені платежі відповідача за кредитним договором.

Згідно виписки, наданої ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» в обґрунтування заявлених свої вимог стосовно суми простроченої тілу кредиту (т.3 а.с.49-55), за рахунком №8100 (основний борг) вбачається внесення відповідачем платежів 08.05.2012 року та здійснення їх у подальшому, в тому числі станом на 13.11.2014 року та включно по 14.04.2015 року, щомісячно.

По рахунку №8101 (прострочений основний борг) також вбачається, що відповідачем 08.05.2012 року внесено кошти у розмірі 8 933,72 дол. США, після чого рівними платежами по 458,34 дол. США здійснювались погашення, в тому числі і на 13.11.2014 року і до 16.03.2015 року.

Аналогічна ситуація вбачається і по рахунку №8110, №8111. При цьому з виписки не зрозуміло, де та яким чином відображено списання коштів, здійснене банком за 12.01.2012 року.

Отже не вбачається можливим з'ясувати дійсну суму заборгованості з урахуванням її складових та визначенням період не сплати.

Сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, судом сторонам були роз'ясненні положення ст. 10 ЦПК України, їх право на звернення до суду з клопотання щодо призначення відповідної судової економічної експертизи з приводу дійсної заборгованості відповідача за цим кредитним договором з урахуванням сплачених останнім сум, проте обидва представники сторін відмовились використати таке право.

Виходячи з процесуального аналізу поведінки представників сторін та чинного законодавства, пов'язаного з дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст. 157 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, суд дійшов до підставного висновку, що у матеріалах справи відсутні достатні та належні докази, які б підтверджували обґрунтованість суми заборгованості відповідача станом на 13.11.2014 року у розмірі 25 441,72 дол. США, що в гривневому еквіваленті на дату підписання договору факторингу 20.04.2015 року склало 535 742,93 гривень.

Частиною 1 ст. 15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи встановлене, ТОВ «ФК Довіра та гарантія» не підтверджено належними та допустимими доказами заявленої до стягнення суми боргу ОСОБА_3, у зв'язку з чим, зважаючи, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, суд першої інстанції, всупереч доводів апеляційної скарги ТОВ «ФК Довіра та гарантія», дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог товариства.

Стосовно зустрічного позову ОСОБА_3 з урахуванням уточнень від 14.07.2016 року (т.3 а.с.31-32), за яким позивач просив: визнати договір про надання споживчого кредиту №0 від 30.10.2007 року, укладений між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3, припиненим належним виконанням; визнати недійсним договір факторингу №18 від 20.04.2015 року, укладений між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ПАТ «УкрСиббанк», в частині відступлення права вимоги за договором про надання споживчого кредиту №0 від 30.10.2007 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3, та договором іпотеки від 30.10.2007 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3

Судова колегія не приймає до уваги доводи ОСОБА_3 як на підставу для задоволення його зустрічних позовних вимог про те, що банком була запропонована акція «60% на 40%», яка передбачала, що при умові погашення 60% заборгованості перед банком - 40% заборгованості, що залишилась, «пробачається» позичальнику; реалізувавши предмет іпотеки - квартиру за адресою АДРЕСА_1, він погасив більш ніж 60% заборгованості, проте банк відмовився списувати обіцяні 40% заборгованості, оскільки дані обставини спростовуються матеріалами справи, а саме наданим на запит суду листом ПАТ «УкрСиббанк» від 02.03.2016 року №30-1/10573 (т.2, а.с.154), згідно якого банк не мав жодних домовленостей з ОСОБА_3 про погашення його кредитної заборгованості на умовах «60% на 40%».

Наявність інформації про вказану акцію в засобах масової інформації не свідчить про участь у ній позичальника, ОСОБА_3 належних та допустимих доказів в підтвердження свої посилань та обґрунтування зустрічного позову до суду не надано.

Також, не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_3 про те, що банк в порушення вимог ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України збільшив розмір процентної ставки.

З розрахунку заборгованості вбачається, що відсоткова ставка за користування кредитом ОСОБА_3 збільшення з 13,9% до 27,8% відбулось 31 березня 2008 року, а також ставки з 27,8% до 31,8% - 04 липня 2008 року, в той час як ЦК України доповнений статтею 1056-1 згідно з Законом України №661-VІ від 12.12.2008 року, який набрав чинності 10.01.2009 року.

Таким чином, на час збільшення процентної ставки така заборона закону не існувала. Збільшення процентної ставки здійснено банком відповідно до умов п.п.5.2. та 7.6. кредитного договору.

Як вбачається з п.5.2 кредитного договору банк не пізніше ніж за 14 календарних днів до підвищення процентної ставки повинен був повідомити про збільшення відсоткової ставки із зазначенням її розміру та дати початку дії такої ставки.

Відповідно до списку №793 згрупованих рекомендованих відправлень (т.1 а.с.236) направлення повідомлення про підвищення відсоткової ставки на 2 процента річних на адресу ОСОБА_3 за вихідним номером 51163ДР від 09.06.2008 року та №78923ДР від 17.07.2008 року (т.1 а.с.234-235) згідно штемпелю відділення поштового зв'язку відбулось 26 липня 2008 року.

ОСОБА_3 отримав відповідні листи банку про збільшення відсоткової ставки, при цьому не скористався своїми правами, передбаченими п.5.2. кредитного договору, щодо дострокового повернення банку кредитних коштів у разі незгоди з новим розміром процентної ставки.

Згідно до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Однією з підстав припинення зобов'язання є проведення його належним чином (ст. 599 ЦК України).

ОСОБА_3 своїх зобов'язань з повернення суми кредиту у повному обсязі не виконано, а тому підстав для визнання кредитного договору про надання споживчого кредиту №0 від 30.10.2007 року, укладеного між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3, припиненим належним виконаним не має.

Стосовно вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним договору факторингу №18 від 20.04.2015 року, укладений між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ПАТ «УкрСиббанк».

Згідно акту приймання - передачі прав вимоги від 20.04.2015 року та реєстру боржників до договору факторингу №18 (а.с.48-49) вбачається, що ПАТ «УкрСиббанк» (клієнт) передав ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (фактор) права вимоги за кредитним договором №0 від 30.10.2007 року, укладеним між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3, по якому загальна сума боргу вказана - 71 392,38 дол. США, з них сума основного боргу за кредитом - 14 207,74 дол. США; сума простроченого основного боргу за кредитом - 27 733,42 дол. США.

При цьому вимоги за договором іпотеки від 30.10.2007 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3, до фактора не передавались.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч.3 ст.215 ЦК).

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові право грошової вимоги до третьої сторони (боржника).

Відповідно до ч. 1 ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Статтею 512 ЦК визначено підстави заміни кредитора у зобов'язанні, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.516 ЦК заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Оскільки ОСОБА_3 не є стороною оспорюваного договору купівлі-продажу кредитного портфеля, а за оспорюваним договором мало місце відступлення права вимоги від первісного до нового кредитора, тому він прав відповідача за первісним позовом не порушує, оскільки згода боржника на заміну кредитора у зобов'язанні не потрібна.

Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов'язку погашення кредиту. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі №6-979 цс15.

Частиною 1 ст. 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з роз'ясненнями викладеними в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та зустрічного позову ОСОБА_3 Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційних скарг про порушення прав апелянтів є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення. Докази та обставини, на які посилаються апелянти в скаргах, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Належних та допустимих доказів, які б спростовували встановлені судом обставини апелянтами до суду апеляційної інстанції не надано.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

О.С.Комлева

Ю.І.Кравець