АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 641/9211/13-ц Головуючий суддя І інстанції Богдан М. В.
Провадження № 22-ц/790/4405/17 Суддя доповідач Пилипчук Н.П.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин про виселення
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

Головуючого судді: Пилипчук Н.П.,

суддів: Колтунової А.І., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря: Плахотнікової І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа Комінтернівський районний відділ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про виселення та зняття з реєстраційного обліку,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та з урахуванням уточнень просив виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 та зобовязати Комінтернівський РВ у місті Харкові ГУ ДМС України в Харківській області зняти відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 13 жовтня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, посвідчений ПН ХМНО ОСОБА_4 за реєстраційним №1615. Право власності позивача на квартиру зареєстровано в КП «ХМ БТІ». У звязку з втратою правовстановлюючого документу на квартиру, позивачем отримано дублікат договору купівлі-продаж від 13.10.2009 року з подальшою його реєстрацією в КП «ХМ БТІ». Позивач вважає, що він правомірно набув право власності на вказану квартиру і, відповідно, є її власником, однак він не може користуватись належною йому квартирою, оскільки зазначену квартиру без відповідних правових підстав займає відповідач ОСОБА_1, яка відмовляється добровільно виселитись, вона не є членом сімї позивача. Таким чином порушено право власності позивача.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 114,70 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування вказаного заочного рішення суду першої інстанції та про ухвалення нового рішення, яким просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Зокрема, зазначає, що коли підписувала договір дарування спірної квартири, помилково вважала, що забезпечує виплату заборгованості по виконаній роботі відповідачем для її роботодавця ОСОБА_5 Вказує на те, що була введена в оману та ніколи не мала наміру дарувати своє житло.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, судова колегія знаходить, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 порушено право власності ОСОБА_2 на належну йому квартиру, тому останній має право на усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відповідача за цією адресою.

Судова колегія вважає, що такий висновок суду першої інстанції є правильним, обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам діючого законодавства.

Судовим розглядом встановлено, що 04.11.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування, згідно якого ОСОБА_3 отримав в дар від ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_3.

13 жовтня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири №5 по пр.-ту ОСОБА_6, 6/11 в м. Харкові, посвідчений ПН ХМНО ОСОБА_4 за р. №1615. Право власності позивача на квартиру було зареєстровано в КП «ХМ БТІ» у встановленому законом порядку .

У звязку із втратою правовстановлюючого документу на квартиру, позивачем отримано дублікат договору купівлі-продажу від 13.10.2009 року з подальшою його реєстрацією в КП «ХМ БТІ».

Згідно довідки дільниці № 25 Комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 12.10.2009 року, у спірній квартирі зареєстрована відповідач ОСОБА_1 (а.с.7).

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За положеннями ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України власник квартири має право користуватися помешканням для власного проживання, проживання членів своєї сім*ї, інших осіб.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування й розпорядження своїм майном.

До теперішнього часу в цій квартирі продовжує проживати та бути зареєстрованою відповідач ОСОБА_1, до якої ще у 2013 році позивачем заявлені вимоги згідно з положеннями ст. 391 ЦК України.

Ураховуючи зазначені норми матеріального права, право ОСОБА_1 користуватися спірним житлом існувало лише за наявності у неї права власності на це нерухоме майно, а відтак припинення такого права власності припинило і її право користування цим житлом.

Відповідач зазначає, що коли підписувала договір дарування спірної квартири, помилково вважала, що забезпечує виплату заборгованості по виконаній роботі відповідачем для її роботодавця ОСОБА_5, вказує на те, що була введена в оману та ніколи не мала наміру дарувати своє житло.

На цей час ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_5, приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_7 про визнання договору дарування, договору купівлі-продажу квартири недійсними як таких, що вчинені під впливом помилки та обману.

Між тим, ОСОБА_1 на цей час не заявлено позовних вимог про витребування майна від ОСОБА_2

ОСОБА_2 на цей час є власником спірного нерухомого майна.

З огляду на наведене колегія суддів не вбачає підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_2

Відповідно до ст.308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Н.П. Пилипчук

Судді: Р.М. Піддубний

ОСОБА_8