АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В АЛ А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі: Пузиковій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17.05.2017 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати недійсним договір про порядок володіння та користування спільним майном - нежилим будинком №48/50/ літера Б по АДРЕСА_1. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 01.10.2013 між нею та відповідачем був укладений договір про порядок володіння та користування спільним майном - нежилим будинком №48/50/ літера б/ по АДРЕСА_1. Договір не був посвідчений нотаріально.

В 2015 році відповідач звернувся до суду з позовом до неї про виділ частки майна в натурі, в якому він посилається на даний договір. Вважає посилання відповідача в позові на даний договір неправомірним, оскільки такий розподіл приміщень між ними є ситуативним, зроблений на підставі того, чиї орендарі фактично займали зазначені приміщення на момент укладення договору. Крім того, даний договір укладався для внутрішнього використання і наслідків щодо виділення, поділу майна не передбачав.

Таким чином, відповідач ввів її в оману, переконуючи, що договір про порядок володіння та користування спільним майном укладається лише для власного використання, а мав на меті зовсім інші наміри, а саме виділення частки майна в натурі. Зазначила, що виділення в натурі 1/2 частки майна відповідачу за даним договором призведе до суттєвого погіршення технічного стану нежитлового приміщення та неможливості їх використання. Враховуючи введення її відповідачем в оману при укладенні договору та наявність її помилки при цьому вважає наявними підстави для визнання недійсним укладеного між сторонами договору.

Справа № 760/18725/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/8128/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Шереметьєва Л.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17.05.2017 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним - відмовлено.

Не погодилась з вказаним з рішенням суду позивач, її представником подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність рішення, ухваленого з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Представник позивача вказує на те, що установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. Також зазначає, що договір не відповідає істотним умовам, оскільки не посвідчений нотаріально та у зв'язку з відсутністю державної реєстрація прав на нерухоме майно. Крім того, зазначає, що відповідач ввів в оману позивача при укладенні вказаного договору, переконуючи, що договір про порядок володіння та користування спільним майном укладається лише з метою спрощення володіння та користування спільним майном, проте мав на меті зовсім інші наміри, а саме виділення частки майна в натурі.

Вважаючи рішення суду необґрунтованим та незаконним, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача Жура О.М. підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просив про задоволення заявлених ними вимог.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, а тому, в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та необґрунтованості позовних вимог, так як не є доведеними стороною позивача наявність обману та помилки при укладенні спірного правочину. Також суд вказав на відсутність порушеного права позивача, оскільки наявність в провадженні суду справи за позовом відповідача про виділ частки майна в натурі не є підставою для висновків про наявність обману при його укладенні та його недійсності.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідають вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 16 ЦК України передбачено спосіб захисту цивільних прав та інтересів шляхом визнання правочину недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 626ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. ст. 6,627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Перевіряючи обставини, справи апеляційним судом встановлено, що позивач на підставі Договору дарування від 26.10.2011 є власником 1/2 частини нежитлового будинку №48/50/ літера Б/ по АДРЕСА_1 /а.с.30/.

01.10.2013 між позивачем і відповідачем був укладений Договір про порядок володіння та користування приміщенням. За умовами цього договору позивач володіє такою часткою складського та офісного приміщення: 1-й поверх розміром 721,3 кв.м. (№№13, 14, 15); 35, 8 кв.м. ( №18 ); 50 кв.м. (№17); 2-й поверх розміром 264,2 кв.м. (№12); 500 кв.м.(№№ 6, 7, 8, 11); 2-й поверх 11,8 кв.м. (№17). Загальна площа становить 1583,1 кв.м.

Відповідач за умовами договору володіє часткою складського та офісного приміщення: 1-й поверх 600,2 кв.м. (№7); 85,0 кв.м. (№14); 14,3 кв.м. (№19); 40 кв.м. (павільйон); 1-й поверх 150,0 кв.м. (№12); 595, 9 кв.м. (№5); 16,7 кв.м. (№3); 2-й поверх 23,2 кв.м.(№24); 1-й поверх 4,1 кв.м. (№4); 2-й поверх 21,9 кв.м. (№13); 11,8 кв.м. (№17); 19,7 кв.м. (№2). Загальна площа 15182, 8 кв.м. /а.с. 8-10; 30-31/

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Як вірно вказав суд першої інстанції, зміст даної норми законодавства передбачає існування договору про порядок володіння та користування спільним майном як нотаріально посвідченого, так і без такого посвідчення. А отже укладення договору в простій письмовій формі не може вважатися порушенням норм законодавства та бути підставою недійсності такого правочину.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду, позивач посилався на те, що в провадженні суду знаходиться справа за позовом відповідача до позивачки про виділ частки майна в натурі, в якому він посилається на укладений між сторонами Договір. Разом з тим, вказана обставина жодним чином не свідчить про порушення прав позивача у вказаній справі, а оцінку цьому договору як доказу у справі щодо виділу частки в натурі здійснюється судом під час постановлення відповідного судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

У цій нормі законодавства закладено правові засади визнання недійсним правочину в якому має місце невідповідність між внутрішньою волею сторони правочину і її зовнішнім волевиявленням, спричинена хибним (помилковим) сприйняттям обставин, обумовленим їх властивостями. Тобто помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

В даній справі вбачається, що позивач укладаючи спірний правочин вірно сприймала фактичні його обставини, тобто нею було здійснено волевиявлення на встановлення порядку володіння та користування спільним майном. Її твердження про наявність помилки чи обману щодо сфери застосування договору, а саме не лише між сторонами, а і у суді, не можна визнати обґрунтованим, оскільки якщо між сторонами є укладений договір, то у разі виникнення спору його врегулювання здійснюється з урахуванням положень такого договору.

Законодавством передбачений вичерпний перелік підстав для визнання правочину недійсним. Таким чином, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом, зокрема внаслідок помилки чи введення сторони в оману, що в даній справі не доведено.

Також стороною позивача не доведено наявності його порушених прав оспорюваними договорами, а в силу ст. 15 ЦК України, ст. 3 ЦПК України особа має право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Всупереч вказаній нормі та положенням ч. 1 ст. 60 ЦПК України стороною позивача не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Разом з тим, апеляційна скарга переважно мотивована неповним з'ясуванням судом обставини справи в зв'язку з відсутністю доказів, що виходячи з наведених положень є обов'язком сторін у справі, зокрема позивача, а повноваження суду стосуються оцінки наданих сторонами доказів.

Враховуючи вищевикладене, колегія судді приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17.05.2017 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: