У х в а л а

іменем україни

04 жовтня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Коротуна В.М.,

суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 23 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Хмельницької області від 28 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 рокупублічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі -ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 17 листопада 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого позичальник отримав кредит у розмірі 10 тис. доларів США під 12,3 % річних строком до 18 жовтня 2021 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 17 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки на належний відповідачу житловий будинок АДРЕСА_1.

На підставі договору купівлі-продажу від 08 грудня 2011 року право вимоги за договором про надання споживчого кредиту перейшло до ПАТ «Дельта Банк».

Позивач зазначав, що відповідач своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим станом на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 337 248 грн 40 коп., у рахунок погашення якої просив звернути стягнення на предмет іпотеки та визнати за ним право власності на неї.

Заочним рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 23 грудня 2015 року позов задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 17 листопада 2006 року в сумі 15 286, 20 дол. США, що еквівалентно 353 827 грн 24 коп., укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 звернуто стягнення на житловий будинок літера «А-1», хлів цегляний літера «Б-1», хлів камінний літера «В-1», льох камінний літера «в-1», огорожу металеву літера «№1, №2, №3-1» загальною площею 196,5 кв. м., житловою площею 57,3 кв. м., що розташовані на земельній ділянці по АДРЕСА_1 та належать на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 10 березня 1988 року, посвідченого Старокостянтинівською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 1262 та зареєстрованого в Старокостянтинівському БТІ в реєстрову книгу № 19 номер запису 3669, реєстраційний номер 16329843, шляхом набуття ПАТ «Дельта Банк» на вищезазначене майно за ринковою вартістю 1 105 328 грн без ПДВ.

Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_3 перевищення 90 відсотків вартості предмету іпотеки над розміром забезпечених вимог іпотекодержателя в сумі 676 350 грн 72 коп.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Визначено, що рішення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» виконанню не підлягає.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 28 квітня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково, заочне рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 23 грудня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позов, районний суд виходив із того, що розмір заборгованості за кредитом доведений належними та допустимими доказами, тому з урахуванням вимог ЦК Украйни, Закону України «Про іпотеку» на предмет іпотеки є підстави для стягнення шляхом набуття банком власності на заставне майно та стягнення з позивача на користь відповідача перевищення 90 відсотків вартості предмету іпотеки над розміром забезпечених вимог іпотекодержателя.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, обраний позивачем, а саме, шляхом визнання за ним права власності на іпотечне майно має реалізовуватися в позасудовому порядку, про що сторони домовилися, виклавши ці обставини у кредитному договорі.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з таких підстав.

Судами встановлено, що 17 листопада 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого позичальник отримав кредит у розмірі 10 тис. доларів США під 12,3 % річних строком до 18 жовтня 2021 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 17 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки на належний відповідачу житловий будинок АДРЕСА_1, вартість якого станом на 17 грудня 2015 року становить 1 105 328 грн.

На підставі договору купівлі-продажу від 08 грудня 2011 року право вимоги за договором про надання споживчого кредиту перейшло до ПАТ «Дельта Банк».

Станом на 28 липня 2015 року заборгованість ОСОБА_4 перед банком становила 337 248 грн 40 коп., яку боржник і майновий поручитель у добровільному порядку не сплатили, незважаючи на письмові листи-вимоги, які були надіслані банком на їх адресу.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Ст. 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України можна зробити висновок про те, що законодавець визначає три способи захисту для задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16 та від 24 травня 2017 року у справі № 6-1388цс16, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Пункт 4.1 іпотечного договору, укладеного між сторонами, передбачає можливість звернення стягнення іпотекодержателем на предмет іпотеки у разі невиконання боржником взятих на себе зобов'язань за договором споживчого кредиту, зокрема, на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (п.4.2 іпотечного договору).

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, не врахував правової позиції Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-1388цс16, дійшовши помилкового висновку про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки у визначений позивачем спосіб призведе до порушення норм матеріального права і невиконання вимог іпотечного договору від 17 листопада 2006 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4

Зокрема, у наведеній правовій позиції, Верховний Суд України зазначив, що хоч у справі, яка переглядається, суд, ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, неправильно застосував норми статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», однак, установивши факт невиконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором, правильно вирішив спір по суті, захистивши порушені права кредитора щодо виконання позичальником забезпечених іпотекою грошових зобов'язань.

Ураховуючи те, що судом апеляційної інстанції неповно з'ясовані обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, з урахуванням предмету заявленого позову та правової позиції Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-1388цс16, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК Українищодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 28 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун

Судді: І.М. Завгородня

Л.М.Мазур

Т.О. Писана

О.В. Попович