У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоІзмайлової Т.Л.
суддів:Євграфової Є.П., Євтушенко О.І., Кадєтової О.В., Мостової Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до приватного підприємця ОСОБА_7 про розірвання трудового договору, стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 9 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 19 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона працювала у фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_8 на посаді продавця продовольчих товарів за трудовим договором від 15 грудня 2011 року. 05 вересня 2015 року вона написала заяву на звільнення. Відповідно до наказу від 27 листопада 2014 року № 2 її було звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул. Вважала звільнення незаконним, оскільки наказ був виданий, вже після розірвання трудового договору.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_6 просила: скасувати наказ від 27 листопада 2014 року № 2; зобов'язати відповідача видати трудову книжку із внесеними змінами, саме: «звільнена за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України»; стягнути з відповідача на її користь 3 538 грн компенсації за невикористані щорічні відпустки, 730 грн заборгованості з заробітної плати, 10 962 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку, 6 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та судові витрати.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 9 червня 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Скасовано наказ від 27 листопада 2014 року № 2, виданий ПП ОСОБА_8

Зобов'язано ПП ОСОБА_8 видати трудову книжку із внесеними змінами до трудової книжки, а саме: «звільнена за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України».

Стягнуто із ПП ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 3 538 грн компенсації за невикористані щорічні відпустки, 730 грн заборгованості з заробітної плати, 10 962 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку, 1 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 19 листопада 2015 року заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 9 червня 2015 року в частині розміру стягнутої компенсації за невикористану відпустку, заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення.

Стягнуто із ФОП ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 1 682 грн 80 коп. компенсації за невикористані відпустки, 893 грн 43 коп. заборгованості із заробітної плати та 8 389 грн 26 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку. Платежі визначені без врахування податків та обов'язкових платежів.

У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ФОП ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що наказ про звільнення від 27 листопада 2014 року був виданий вже після розірвання самого трудового договору та зняття його з реєстрації у Житомирському міському центрі зайнятості. Установивши, що трудова книжка позивача знаходиться у відповідача, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для зобов'язання ПП ОСОБА_8 видати трудову книжку із внесеними змінами до трудової книжки, а саме: «звільнена за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України».

Також суд першої інстанції, керуючись ст. ст. 116, 117 КЗпП України, дійшов висновку про те, що з відповідача на користь відповідача підлягає стягненню заборгованість із заробітної плати, компенсація за невикористані щорічні відпустки та середній заробіток за час затримки розрахунку. При визначенні суми заборгованості із заробітної плати, компенсації та середнього заробітку, судом враховано розрахунки надані позивачем.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутої компенсації за невикористану відпустку, заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд апеляційної інстанції виходив із того, що суд першої інстанції не врахував, що позивачка перебувала у відпустці у 2013 році, а тому неправильно визначив суму компенсації; також помилково визначив період затримки розрахунку та суми, з яких необхідно його було провести.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 15 грудня 2011 року між ОСОБА_6 та ПП ОСОБА_7 був укладений трудовий договір, на підставі якого позивач була прийнята на роботу на посаду продавця продовольчих товарів з повною матеріальною відповідальністю з робочим графіком 40 годин на тиждень.

Згідно з умовами вказаного договору договір укладено на невизначений строк; працівник зобов'язаний виконувати роботу продавця непродовольчих товарів з повною матеріальною відповідальністю; час виконання робіт установлюється з 40 годин на тиждень згідно графіка, вихідні дні надаються за графіком, тривалість щорічної оплачуваної відпустки 24 календарні дні.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_8 зареєстрований з 02 грудня 1994 року як ФОП.

Згідно з п. п. 17, 18 трудового договору та листом Житомирського міського центру зайнятості від 23 грудня 2014 року за № 8412, трудовий договір розірвано 22 серпня 2014 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та знято з реєстрації в центрі зайнятості 22 грудня 2014 року.

Також установлено, що з 29 серпня 2014 року по 08 вересня 2014 року ОСОБА_6 перебувала на лікарняному. 05 вересня 2014 року ОСОБА_6 подала на ім'я ФОП ОСОБА_8 заяву про розірвання трудового договору у зв'язку з невиконанням ним трудового законодавства.

Згідно з наказом ФОП ОСОБА_8 від 27 листопада 2014 року № 2 ОСОБА_6 було звільнено з посади продавця продовольчих товарів за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Установивши, що наказ про звільнення від 27 листопада 2014 року був виданий вже після розірвання самого трудового договору та зняття його з реєстрації у Житомирському міському центрі зайнятості, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про скасування вказаного наказу.

Відповідно до п. 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110, (далі - Інструкція) трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг зберігаються безпосередньо у працівників.

Зазначені в абзаці першому цього пункту фізичні особи роблять записи до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості. Під час прийняття на роботу вноситься запис: «Прийнятий на роботу (далі зазначається професійна характеристика робіт) за трудовим договором (зазначаються дата та номер договору), зареєстрованим у державній службі зайнятості (зазначається повна назва центру зайнятості), при цьому у графі 4 зазначається, на підставі чого внесено запис (дата і номер реєстрації трудового договору державною службою зайнятості: «трудовий договір (номер), зареєстрований (дата)»), а при звільненні - запис: «Звільнений з роботи (далі зазначається підстава звільнення з посиланням на відповідні статті КЗпП України)», при цьому у графі 4 зазначається дата зняття трудового договору з реєстрації державною службою зайнятості: «трудовий договір (номер) знято з реєстрації (дата)».

Внесені фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, незалежно від місця реєстрації трудового договору, і засвідчуються його печаткою.

Зобов'язуючи ПП ОСОБА_8 видати трудову книжку із внесеними змінами до трудової книжки, а саме: «звільнена за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України», суди правильно виходили із того, що трудова книжка ОСОБА_6 знаходиться у відповідача, що підтверджується його листом направленим позивачу (т.1, а. с. 29) та самим наказом про звільнення останньої (т.1, а. с. 30).

Також судом апеляційної інстанції правильно зазначено, що чинне законодавство не містить заборони зберігання трудової книжки не тільки у працівника, а і у роботодавця - ФОП.

При цьому, у суді апеляційної інстанції ФОП ОСОБА_8 не заперечував внести у трудову книжку ОСОБА_6 запис про її звільнення з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили із того, що відповідачем у порушення ст. 116 КЗпП України позивачу не було проведено всіх виплат, які належить йому виплатити при звільненні, тому з відповідача має бути стягнутий середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, заборгованість із заробітної плати, компенсація за невикористані щорічні відпустки та відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодована моральна шкода.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутої компенсації за невикористану відпустку, заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд апеляційної інстанції, керуючись Законом України «Про відпустки», враховуючи вимоги Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 2005 року № 100, правильно визначив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за невикористані відпустки та заборгованості із заробітної плати.

Доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки зібраних у справі доказів при касаційному перегляді справи, що не передбачено нормами чинного процесуального законодавства України, а тому колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції в частині, що не скасована апеляційним судом, та рішення апеляційного суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 відхилити.

РішенняКорольовського районного суду м. Житомира від 9 червня 2015 року в частині, що не скасована апеляційним судом, та рішення апеляційного суду Житомирської області від 19 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Л. Ізмайлова
Судді: Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко О.В. Кадєтова Г.І. Мостова