У Х В А Л А

25 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,

Охрімчук Л.І.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь», третя особа - Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», про визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

Деснянський районний суд м. Києва рішенням від 27 грудня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнив: визнав за нею право власності на 51/100 частину нежитлової будівлі (літера «Г»), що складає 289,2 кв. м від загальної площі 572, 9 кв. м, 49/100 частин нежитлової будівлі (літера «В»), що складає 758, 8 кв. м від загальної площі 1554,1 кв. м та металевий ремонтний бокс загальною площею 109,1 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1; вирішив питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд м. Києва 7 грудня 2016 року скасував рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 грудня 2010 року та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовив.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 29 червня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилив, рішення Апеляційного суду м. Києва від 7 грудня 2016 року залишив без змін.

7 вересня 2017 року до Верховного Суду України звернулась ОСОБА_5 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо справедливого судового розгляду.

На обґрунтування заяви ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 та 16 червня, 21 вересня, 4 та 16 листопада 2016 року, 22 березня, 17 та 19 квітня, 24, 25 та 31 травня, 29 червня, 5, 12, 18 - 19, 20 та 26 липня 2017 року, на постанови Верховного Суду України від 24 червня 2008 року, 7 липня 2009 року, постановлені ним як судом касаційної інстанції, та на постанови Верховного Суду України від 13 квітня та 13 липня 2016 року, 28 березня та 5 липня 2017 року.

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, рішення в якій просить переглянути заявниця, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився суд касаційної інстанції, виходив з відсутності підстав для визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку з об'єктами будівництва, користувачем якої на підставі рішення Київської міської ради є Автогаражний кооператив по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь» (далі - АГК «Радосинь»), а також дійшов висновку, що порушення АГК «Радосинь» своїх зобов'язань перед позивачкою зумовлює інші правові наслідки передбачені ЦК України. Крім того, суд зазначив, що особа, яка оскаржила рішення суду першої інстанції, - ОСОБА_6 є членом вказаного кооперативу згідно з протоколом зборів уповноважених від 27 травня 1997 року, йому на підставі свідоцтва про право власності належить гаражний бокс № 2129. Питання про поновлення строку на апеляційне оскарження оскаржуваним судовим рішенням не вирішувалось.

Надані для порівняння судові рішення суду касаційної інстанції постановлені у справах про зобов'язання укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки (7 липня 2009 року), про розірвання договору купівлі-продажу та стягнення заборгованості (16 червня 2016 року), про стягнення коштів за порушення умов договору (16 листопада 2016 року), про стягнення заборгованості за договором оренди (17 квітня 2017 року) та про відшкодування шкоди завданої внаслідок ДТП (20 липня 2017 року), не містять висновків щодо застосування статті 6 Конвенції до спірних правовідносин.

В інших ухвалах Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ураховуючи в тому числі положення статті 6 Конвенції:

- залишив без змін ухвали судів апеляційної інстанції, якими відмовлено у відкритті апеляційного провадження на підставі статті 297 ЦПК України, оскільки відсутні підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження (21 вересня 2016 року, 22 березня, 19 квітня, 25 травня, 29 червня, 5, 19 та 26 липня 2017 року);

- відмовив у відкритті касаційного провадження на підставі частини третьої статті 328 ЦПК України, оскільки скаржник пропустив строк на касаційне оскарження, а причини пропуску такого строку суд визнав неповажними (4 листопада 2016 року та 18 липня 2017 року);

- скасував ухвалені у справі рішення, а справи передав на новий розгляд, оскільки суди на порушення вимог статей 213, 214, 303 та 304 ЦПК України не встановили фактичних обставин справ, від яких залежить їх правильне вирішення, та не дослідили всіх доказів, а також дійшли передчасних висновків (24 та 31 травня, 5 та 19 липня 2017 року);

- залишив без змін рішення суду апеляційної інстанції, яким закрито апеляційне провадження у справі у зв'язку з тим, що на момент визнання судом мирової угоди особа, що подавала апеляційну скаргу, не була власником спірних приміщень, а тому жодних її прав визнанням мирової угоди не порушено (5 липня 2017 року);

- скасував рішення суду апеляційної інстанції та направив справу на новий розгляд, зазначивши, що, поновлюючи строк на апеляційне оскарження, суд не перевірив доводів заявника щодо поважності причини його пропуску (15 червня 2016 року);

- скасував ухвалені у справі рішення та направив справу на новий розгляд, зазначивши, що суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо розміру судового збору, дійшов помилкового висновку про витребування документа, що підтверджує дійсну вартість спірного майна (12 липня 2017 року).

У судовому рішенні від 24 червня 2008 року Верховний Суд України скасував постанову Вищого господарського суду України та припинив касаційне провадження у справі, оскільки скаржник не був учасником спірних правовідносин, які виникли між сторонами у справі.

Порівняння зазначених судових рішень із судовими рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосували норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Надані для порівняння постанови Верховного Суду України прийнято у справах: про визнання недійсним договору поруки (13 квітня 2016 року № 3-304гс16), банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю (13 липня 2016 року № 3-774гс16), визнання незаконним та скасування рішення Вищої ради правосуддя (28 березня 2017 року № 21-3855а16), визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню (від 5 липня 2017 року № 6-887цс17).

Підстави для висновку про те, що ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року не відповідає викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, відсутні.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь», третя особа - Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», про визнання права власності за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 29 червня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

В.М .Сімоненко