Справа № 309/202/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 жовтня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Кондора Р.Ю. і Мацунича М.В.,

при секретарі: Терпай С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хустського районного суду від 01 червня 2017 року за позовом ОСОБА_3 у своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина - ОСОБА_4, до ОСОБА_2 про визначення частки у квартирі, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2 у січні 2017 р.

Після зміни предмету позову (а.с.50-52, 57) просила визначити за нею і ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, частку в квартирі АДРЕСА_1 в розмірі 2/3 часток, а за відповідачем - у розмірі 1/3 частки цієї квартири.

На обґрунтування зазначала, що з 24.07.2012 р. до 16.01.2017 р. перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого мають одну дитину - сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. 03.10.2012 р. відповідач став одноосібним власником квартири АДРЕСА_1, яка набута за час спільного проживання і є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Оскільки після розірвання шлюбу дитина проживає із нею, то її частка в майні (квартирі) може бути збільшена.

Рішенням Хустського районного суду від 01.06.2017 р. уточнений позов задоволено: визначено частку в квартирі АДРЕСА_1 у розмірі 2/3 за ОСОБА_3 і ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за ОСОБА_2 - у розмірі 1/3 частки квартири.

У апеляційній скарзі адвокат Довгій В.І. в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати це рішення та ухвалити нове про відмову в позові. Доводить про неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права (неналежна оцінка доказів). Указує, що спірна квартира не є новоствореним майном і не може бути об'єктом спільної власності подружжя.

Письмових заперечень або пояснень на скаргу позивач не подала, в судове засідання не з'явилася, хоча про час і місце такого була належним чином повідомлена.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення - скасуванню із ухваленням нового по суті позовних вимог, із таких мотивів.

Суд першої інстанції дійшов висновку про належність спірної квартири до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. При цьому встановив, що відповідач набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення виконкому Хустської міської ради від 03.10.2012 р. за № 492, тобто в період перебування у шлюбі з ОСОБА_3

Колегія суддів не погоджується із цим висновком через його невідповідність обставинам справи та порушення норм матеріального права.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п.п.1, 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя (правові позиції ВСУ в справах №№ 6-2641цс15, 6-38цс15, 6-801цс16).

Установлено та не заперечується, що сторони зареєстрували шлюб 24.07.2012 р. (а.с.7), а розірвали - 16.01.2017 р. Мають спільного сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8). Згідно з витягом про державну реєстрацію прав ОСОБА_2 із 19.10.2012 р. є одноосібним приватним власником квартири АДРЕСА_1 загальною площею 19.10 кв. м, що підтверджується свідоцтвом про право власності НОМЕР_1 від 19.10.2012 р., виданим на підставі рішення виконкому Хустської міської ради № 492 від 03.10.2012 р. (а.с.10, 38, 41).

Тобто, ОСОБА_2 став власником спірної квартири в період шлюбу (через приблизно три місяці після укладення шлюбу).

Разом з цим, джерело набуття квартири не дає підстав для віднесення її до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Так, за договором дарування від 25.10.1994 р. ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_7 ? частину жилого будинку по АДРЕСА_1 (а.с.30-31), на яку після смерті ОСОБА_7 Хустською нотаріальною конторою 22.07.2003 р. було видано ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_9 і ОСОБА_10 як спадкоємцям майна померлого свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.44). Згодом, відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.08.2005 р. указані особи стали співвласниками (по ? частині) реконструйованого у квартиру АДРЕСА_4 спадкового майна (а.с.33). У жовтні 2012 р. на замовлення цих співвласників (а.с.39) указана квартира була поділена на дві самостійні: власниками квартири АДРЕСА_4 стали ОСОБА_8, ОСОБА_10 і ОСОБА_9 (а.с.34), а власником квартири № 3 у цьому ж будинку - ОСОБА_2 (відповідач).

Отже, спірна квартира, яку позивачка вважає спільною сумісною власністю подружжя, фактично набута відповідачем до шлюбу як частка у спадковому майні, а сам лише факт оформлення такої у період шлюбу не змінює природу джерела набуття (без використання спільних сумісних коштів або спільної праці подружжя).

Суд першої інстанції залишив поза увагою такий чинник як джерело набуття майна, що і призвело до неправильного вирішення спору.

За правилами ст. 15 ЦК України, ст.ст. 10 ч.1, ч.3, ст. 60 ч.1, ч.4, ст. 213 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що оскаржене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як суперечне вимогам ст. 213 ЦПК України, а в задоволенні позову належить відмовити за недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 57, 60 СК України, ст.ст. 3, 10, 60, 212, 213, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.3, п.4, ч.2, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

РІШИЛА:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

2.Рішення Хустського районного суду від 01 червня 2017 року скасувати.

3.У позові ОСОБА_3 у своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина - ОСОБА_4, відмовити.

4.Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: