Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шимків С.С., Бондаренко Н.В.

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.

за участі: представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Рівненського міського суду від 7 червня 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У травні 2013 року в суд звернулося Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі - ПАТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи необхідністю захисту порушених прав внаслідок прострочення відповідачем зобов'язань перед банком.

Заочним рішенням Рівненського міського суду від 7 червня 2013 року позов ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено:

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 35 579,10 гривень та 355, 79 гривень судового збору.

Ухвалою суду першої інстанції від 6 липня 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

На рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність та необґрунтованість. На її обґрунтування зазначав про спірність існуючої заборгованості по тілу кредиту, пені та штрафних санкціях. Він здійснював оплату періодичних платежів за кредитом. Вважав завищеним розмір боргу, який стягнуто з нього на користь ПАТ КБ "Приватбанк". При визначенні розміру заборгованості за кредитним договором суд керувався письмовим розрахунком банку станом на 10 квітня 2013 року, тоді як повинен був витребувати у позивача розрахунок з розміром заборгованості станом на день ухвалення рішення. На його думку, банку було відомо, що розмір заборгованості зменшився, а тому звернення банку до суду з позовом є передчасним, оскільки він згоден сплачувати заборгованість за кредитним договором, що, по можливості, виконував. Вважав, що банк повинен був продовжити строк погашення кредиту чи надати кредитні канікули.

Його неявка в судове засідання викликана поважними причинами, адже він не був повідомлений про розгляд справи. Оскільки справа розглянута за його відсутності, то він був позбавлений можливості довести свої заперечення проти позову та заявити клопотання про призначення економічної експертизи для перевірки розрахунку заборгованості позивача.

З цих підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове, яким в позові ПАТ КБ "Приватбанк" відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості, оскільки відповідачем внаслідок прострочення кредитних зобов'язань перед банком було порушено права останнього на належне і повне виконання умов кредитного договору. Виникнення кредитної заборгованості зумовило звернення ПАТ КБ "Приватбанк" за судовим захистом своїх прав шляхом стягнення існуючої на той час заборгованості.

Проте з такими висновками частково погодитися не можна.

Як видно з матеріалів справи, 7 вересня 2008 року між сторонами укладено кредитний договір № ROXRFA00530363, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 6 478,05 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Його укладено шляхом підписання відповідачем заяви, яка разом із Умовами надання кредиту фізичним особам "Розстрочка" складають письмовий договір кредиту (а.с. 4, зв.; 5-14).

Банком і ОСОБА_1 обумовлено, що погашення заборгованості повинно було здійснюватися щомісячно за схемою, коли позичальник у період сплати мав надавати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості, відсотків, комісії, а також інших витрат відповідно до положень договору.

Незабаром відповідачем було порушено кредитні зобов'язання, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка складалася із:

3 888, 07 гривень заборгованості за кредитом;

1, 44 гривні заборгованості за процентами за користування кредитом;

29 519, 16 гривень пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитом;

500 гривень штрафу (фіксована частина);

1 670, 43 гривні штрафу (процентна складова).

Відповідно до ст.ст. 1054, 1050, 526, 527, 530 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, заборгованість за тілом кредиту і процентами є обґрунтованою і доведеною.

Щодо стягнення неустойки, то колегія суддів при обчисленні її розміру бере до уваги правову позицію Верховного Суду України, що викладена у постанові від 21 жовтня 2015 року в справі №6-2003цс15 і яка відповідно до ч. 2 ст. 360 (7) ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права. Звідти вбачається, що цивільно-правова відповідальність - це покладання на правопорушника заснованих на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконаного обов'язку нової, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нової додаткової. Покладання на боржника нових додаткових обов'язків як міри цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у разі стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, тому їх одночасне застосування за одне і те ж порушення - термін виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України про заборону подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме правопорушення.

Отже, з метою уникнення повторної цивільно-правової відповідальності з ОСОБА_1 слід стягнути на користь ПАТ КБ "Приватбанк" 3 888, 07 гривень пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитом.

Приходячи висновку про зменшення розміру пені із заявлених позивачем 29 519, 16 гривень до розміру, який відповідає боргу за тілом кредиту, апеляційний суд бере до уваги положення ст. 616 ЦК України.

Згідно із цією статтею якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника.

Суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються із боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

На а.с. 3-3, зв. міститься розрахунок заборгованості відповідача перед банком. Звідти вбачається, що перше прострочення за тілом кредиту було допущено ОСОБА_1 у грудні 2008 року, що згодом ним було усунено. Однак, починаючи з лютого 2009 року, заборгованість за тілом кредиту носила безперервний характер, збільшившись станом на 10 квітня 2013 року до 3 888, 07 гривень.

Наявність першого прострочення і виникнення в зв'язку з цим заборгованості відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України було підставою для виникнення права вимоги до боржника і давало право кредитодавцю звернутися до суду із позовом про її стягнення.

Між тим, згідно із умовами кредитного договору тривале порушення кредитних зобов'язань сприяло зростанню розміру пені - до 29 519, 16 гривень, що, як вважає колегія суддів, виникла з винної бездіяльності ПАТ КБ "Приватбанк", оскільки пред'явлення позову в 2009 році значно зменшило би розмір пені.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 22 ЦК України збитками є, зокрема, доходи, які особа могла би реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За таких обставин стягненню з позичальника на користь банку підлягають 3 888, 07 гривень заборгованості за тілом кредиту; 1, 44 гривень процентів за користування кредитом та 3 888, 07 гривень пені за несвоєчасне виконання договірних зобов'язань.

Крім того, з метою уникнення подвійної відповідальності ОСОБА_1, у задоволенні вимог позивача про стягнення із нього 500 гривень штрафу (фіксована частина) та 1 670, 43 гривень штрафу (процентна складова) слід відмовити.

Як убачається, при вирішенні спірних правовідносин суд першої інстанції уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Спонуканням для скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового - про часткове задоволення позову відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є неправильне застосування судом норм матеріального права.

В силу вимог ст. 88 ЦПК України понесені і документально підтверджені судові витрати - 355, 79 гривень судового збору, що сплачений ПАТ КБ "Приватбанк" при пред'явленні позову, підлягають поверненню з відповідача на користь особи, що їх понесла.

На підставі ст.ст. 1054, 1050, 526, 527, 530, 616 ЦК України, постанови Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року в справі №6-2003цс15 та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Рівненського міського суду від 7 червня 2013 року скасувати.

Позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (; рах. для погашення боргу - № 3111; рах. для судових витрат; МФО: 305299) 3 888 (три тисячі вісімсот вісімдесят вісім) гривень 7 копійок заборгованості за тілом кредиту; 1 (одна) гривня 44 копійки заборгованості за процентами за користування кредитом, 3 888 (три тисячі вісімсот вісімдесят вісім) гривень 7 копійок пені та 355 (триста п'ятдесят п'ять) гривень 79 копійок судового збору.

У стягненні з ОСОБА_1 500 гривень штрафу (фіксована частина) і 1 670 штрафу процентна складова) Публічному акціонерному товариству комерційному банку "Приватбанк" відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: