Справа № 369/2833/17
Провадження № 2/369/2041/17
РІШЕННЯ

Іменем України

19.09.2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Водала А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа виконавчий комітет Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення, зняття з реєстрації, -

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року позивачка звернулася до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що їй на праві власності належить ? частина житловий будинок №23 по вул.Квітнева в м.Вишневе. У будинку також проживає відповідач ОСОБА_2 зі своєю родиною. За проханням своєї сестри вона ще в 1991 році зареєструвала свого племінника ОСОБА_2 у будинку, але останній там не проживав. З нею проживала її сестра мати відповідача. Час від часу для вирішення нагальних потреб вона надавала своїй сестрі будинкову книгу, яка зберігалась в неї по декілька місяців. Наприкінці 2013 року відповідач ОСОБА_2 вселився до її житлового будинку для догляду за своєю матірю. Після смерті сестри, яка настала 12 квітня 2014 року, відповідач ОСОБА_2, скориставшись будинковою книгою, яка зберігалась у її сестри, за допомогою мистецтва аплікації та орегамі, шляхом виривання листків з будинкової книги, вирізання, проклеювання та зшивання примудрився перереєструвати себе, а також зареєструвати свою дружину ОСОБА_3 з 2003 року, та свою доньку ОСОБА_4 з 2001 року. Своєї згоди на їх реєстрацію вона не давала. Тривалий час ОСОБА_2 їй не повертав будинкову книгу, лише після погроз з її боку про звернення до поліції повернув книгу. У травні 2016 року вона попросила відповідачів знятись з реєстрації в її будинку та звільнити належну їй частину будинку, на що отримала відмову та відповідач почав їй погрожувати та забороняти користуватись її власністю. Такими діями відповідачі порушують її права як власника будинку на розпорядження та користування своїм майном, відповідача по справі не є членами її родини, а їх проживання в будинку створює перешкоди їй в користування власністю.

Просила суд усунути перешкоди в користування власністю шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з житлового будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Квіткова, буд.23; зняти з реєстрації ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Квіткова, буд.23.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала. Суду пояснила, що на прохання своєї сестри вона дала згоду на реєстрацію ОСОБА_2 в будинку. Лише в 2013 році знову ж за її згодою ОСОБА_2 вселився до житлового будинку. Але разом з ним вселилась і відповідачка ОСОБА_5, згоду на вселення якої вона не давала. ОСОБА_4 до будинку не вселялась. Проведену реєстрацію місця проживання відповідачів вважає підробкою документів, оскільки згоди на їх реєстрацію в її житловому будинку не давала. Також вказала, що відповідач якось сплатив всі борги за час свого проживання.

У судовому засіданні ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представник проти позову заперечували. Суду пояснили, що за згодою позивача його було зареєстровано в даному будинку. Але фактично він вселився разом з родиною приблизно в 2011 році за згодою позивача. За час проживання в будинку він сплатив всі борги, провів воду, газ, зробив добудови. В даний час ОСОБА_4 в будинку не проживає, оскільки доглядає за хворою бабусею. Жодних перешкод в користуванні майном вони позивачу не чинять.

У судовому засіданні представник третьої особи пояснив, що всі дії щодо реєстрації відповідачів у помешканні проведенні згідно чинного законодавства, позивачем не оскаржувалась така реєстрація, жодних заяв щодо неправомірних дій до них не надходило. Просили суд вирішити спір відповідно до вимог закону.

У судове засідання ОСОБА_4 не зявилася. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Подала суду заяву про розгляд справи в її відсутність.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить ? частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинського району, м. Вишневе, вул. Квітнева, 23.

З довідки виконавчого комітету Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області №1367 від 10 лютого 2017 року вбачається, що за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Квітнева, 23, зареєстровані: ОСОБА_1 (власник), ОСОБА_2 з 01 листопада 1991 року по теперішній час; ОСОБА_4 з 09 жовтня 2001 року по теперішній час, ОСОБА_3 з 18 квітня 2003 року по теперішній час.

Відповідно до ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Захист права власності встановлений ст. 321 ЦК України, а саме право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному громадянину право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла.

До особистих немайнових прав, що забезпечують соціальне буття фізичної особи, належить право на місце проживання.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку

Згідно положень ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 157 ЖУ України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

У відповідності до ст. 161 ЖК України наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім'ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім'ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

З пояснень сторін встановлено, що відповідач ОСОБА_2 разом зі своєю родиною вселився до житлового будинку в м.Вишневе, вул. Квіткова, буд.23 та проводив ремонтні роботи за згодою ОСОБА_1 Протягом тривалого часу між сторонами склався певний порядок користування житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами. Останнім часом між сторонами склались напружені відносини щодо користування житловим будинком, будь-яких фізичних обмежень в користуванні ОСОБА_1 не має. Дані обставини відповідно до ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Крім того, дані обставини підтверджені і показами допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Ч. 2, 3 ст. 64 ЖК України передбачено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Для з'ясування правового статусу членів сім'ї власника, які підлягають виселенню, важливе значення має той факт, чи були вони зареєстровані за вказаною адресою у житловому приміщенні (реєстрація не дає права власності на житло, вона лише дає право в ньому мешкати). Якщо реєстрація відбулася, вони виселяються як члени сім'ї на підставі ст. 157 ЖКУ та інших норм, які регулюють виселення членів сім'ї.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 був зареєстрований з 1991 року в будинку № 23 по вул. Квітнева в м.Вишневе на законних підставах, як член сімї син рідної сестри позивачки ОСОБА_9, яка проживала разом з ОСОБА_1 і 12 квітня 2014 року остання померла, тому з часу він перестав бути членом сімї.

Частина 4 ст. 156 ЖК України встановлює, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів його сім`ї права користування займаним житловим приміщенням.

Тож, у разі припинення сімейних відносин з власником, колишні члени його сімї не позбавляються права користуватися житловим приміщенням. Крім того, надавши свою згоду на реєстрацію члена сімї у житловому приміщенні, власник приміщення тим самим визнав за таким членом (колишнім членом) своєї сімї право користування таким житлом.

Водночас, за відсутності у власника та колишніх членів сім'ї домовленості про безоплатне користування житлом останні мають вносити квартирну плату і оплачувати комунальні послуги на тих же засадах, що і наймач (ч. 3 ст. 162 ЖКУ). Очевидно, що на таких осіб законом не покладається обов'язок сплачувати ці суми повністю: обсяг зобов'язання щодо розрахунків за квартирну плату та комунальні послуги визначається за угодою між колишніми членами сім'ї та власником житла. Доцільно підкреслити, що вибуття певної особи зі складу сім'ї власника житла із збереженням за нею права на користування житлом і появою обов'язку сплачувати зазначені платежі не перетворює її на наймача житла, адже відносини найму ґрунтуються на договорі, а права колишніх членів сім'ї - на законі.Відповідачем надано до суду докази того, що ним особисто оплачуються надані йому комунальні послуги, існування між ним та позивачкою довірливих відносин, що підтверджено також копією довіреності на імя ОСОБА_2.

Щодо виселення, то ст. 157 ЖКУ встановлює, що членів сім`ї власника квартири може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України припинення сімейних відносин з наймачем будинку не позбавляє колишніх членів сімї права користування займаним приміщенням.

У судовому засіданні позивачка не конкретизувала, які саме їй чиняться перешкоди в користуванні майном зі сторони відповідачів.

За ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла.

Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачі вселились в будинок за згоди його власника та мають право на користування займаним житлом. У судовому засіданні позивачкою не надано суду доказів того, що відповідач чинить неправомірні дії, доказів неможливості проживання, підстав для виселення вказаних у ст. 116 ЖК України, ст.405 ЦК України, тому в задоволенні позову суд відмовляє.

Відповідно до абз. 6 ч. 1 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать вимогам закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обовязків, власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства. Із врахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу.

Враховуючи вищевикладене та норми ст. 60 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що не підлягає задоволенню позов про виселення відповідачів, оскільки згідно практики розгляду Верховним Судом України справ житлового характеру, сам факт припинення сімейних відносин із власником жилого приміщення не позбавляє колишніх членів його сімї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для його виселення з цього жилого приміщення (справи №6-24089св06, №6-20552св07).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа виконавчий комітет Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення, зняття з реєстрації відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С. Пінкевич