Справа № 727/1000/17
Провадження № 2/727/672/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2017 року Шевченківський районний суд м.Чернівці в складі

Головуючого судді Літвінової О.Г.

при секретарі - Чорней І.А.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні м.Чернівці справу за позовом ОСОБА_1 Іванова в інтересах якого позовна заява Головним управлінням юстиції у Чернівецькій області до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Італійської Республіки ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в інтересах якого виступає Головне територіальне управління юстиції у Чернівецькій області звернувся до Шевченіквського районного суду м.Чернівці із позовною заявою про повернення малолітньої дитини до Італійської Республіки.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої Іванової Крістіни, ІНФОРМАЦІЯ_1 та не перебувають у шлюбі.

Навесні 2012 року сторони дізнались, що очікують дитину. ОСОБА_2 повернулась в Україну, оскільки у неї закінчився термін дії паспорта. Колли остання повернулась в Італію, їй було надано дозвіл на постійне місце проживання.

Як стверджує ОСОБА_4 після народження дитини, вони з позивачем прожили разом близько 6 місяців.

У вересні 2013 року за позовом громадського обвинувача судом у справах неповнолітніх м. Катандзаро була порушена справа щодо сімейної сварки, у якій крім батьків брала участь бабусі неповнолітньої. Жоден з батьків у ході справи не порушив питання щодо опіки над малолітньою та врегулювання графіків відвідувань. Разом з тим, батьки заявили про готовність примирення.Матір суд зобов?язав дозволити візити батька до дитини, батька забезпечити утримання дитини. Було визнано за доцільне надати підтримку даній сімейній парі. Справу було закрито.

Відповідно до інформації, наданої у листі Державної прикордонної служби України від 29.07.2015 року Іванова Крістіна перетнула державний кордон України. З твердженням позивача він не давав згоди на переміщення ОСОБА_2 свої доньки.

Встановлено, що Іванова Крістіна проживає разом з бабусею ОСОБА_3 за адресою м.Чернівці, вул. Головна, 204-Б/86. Мати дитини повернулсь до Італії, де працює нянею.

Позивач вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання дитини та вчиняє незаконне утримання дитини. 11.06.2015 року року позивач, звернувся до Міністерства юстиції України з заявою про повернення дитини, яке в подальшому спрямувало копію заяви до Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області області з дорученням вжити заходів з метою отримання згоди матері дитини добровільно повернути дитину до Італійської Республіки.

Оскільки такі дії матери підпадають під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналась Законом України від 11.01.2006 року № 3303-ІV, просив визнати незаконним вивезення ОСОБА_4 та утримання ОСОБА_3 на території України неповнолітньої Іванової Крістіни, ІНФОРМАЦІЯ_1. Повернути неповнолітню Іванову Крістіну до масця її постійного проживання в Італійську Республіку за адресою вул. Антоніо Даніеле, 73 м.Кротоне, 88900, Італійська Республіка.

В судовому засіданні представник Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області , що діє в інтересах ОСОБА_1 Іванова позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, надала пояснення відповідно до викладених в позові вимог.

Представники відпвідачів у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, пояснивши суду, що ОСОБА_2 дійсно проживала з Івановим ОСОБА_1 і від спільного проживання є донька Іванова Крістіна.

Коли з позивачем стало неможливо проживати, оскільки останній влаштовував постійні сварки, пропонував продати дитини ( з цього приводу вона зверталась до правоохоронних органів Італії) вона звернулась у Консульство України та Крістіна одержала громадянство України. Згідно документів, які були надані до українського Консульства вона законно вивезла дитину в Україну. Органами соціального захисту дітей в м.Чернівці було проведено перевірку умов проживання малолітньої Крістіни. Вважають позовні вимоги позивача безпідставними та просили відмовити в задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідачів, дослідивши письмові докази по справі приходить до наступного.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої Іванової Крістіни, ІНФОРМАЦІЯ_1 та не перебувають у шлюбі.

Навесні 2012 року сторони дізнались, що очікують дитину. ОСОБА_2 повернулась в Україну, оскільки у неї закінчився термін дії паспорта. Коли остання повернулась в Італію, їй було надано дозвіл на постійне місце проживання.

Як стверджує ОСОБА_4 після народження дитини, вони з позивачем прожили разом близько 6 місяців.

У вересні 2013 року за позовом громадського обвинувача судом у справах неповнолітніх м. Катандзаро була порушена справа щодо сімейної сварки, у якій крім батьків брала участь бабусі неповнолітньої. Жоден з батьків у ході справи не порушив питання щодо опіки над малолітньою та врегулювання графіків відвідувань. Разом з тим, батьки заявили про готовність примирення. Матір суд зобов?язав дозволити візити батька до дитини, батька забезпечити утримання дитини. Було визнано за доцільне надати підтримку даній сімейній парі. Справу було закрито.

Відповідно до інформації, наданої у листі Державної прикордонної служби України від 29.07.2015 року Іванова Крістіна перетнула державний кордон України. З твердженням позивача він не давав згоди на переміщення ОСОБА_2 свої доньки.

Встановлено, що Іванова Крістіна проживає разом з бабусею ОСОБА_3 за адресою м.Чернівці, вул. Головна, 204-Б/86 по місцю проживання бабусі.

Відповідно до рішення суду у справах неповнолітніх м.Катандзаро ОСОБА_2 було закликано обов?зково дозволити наносити візити батька, а останньому забезпечити утримання доньки.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про громадянство України" «особа є громадянином України, якщо батьки або один з батьків на момент її народження були громадянами України», Іванова Крістіна, ІНФОРМАЦІЯ_2 являється громадянкою України, так як її мати на момент її народження являлась громадянкою України.

В судовому засіданні було надано рішення суду м.Кротоне від 22.11.2016 року за позовом Іванова ОСОБА_1 проти ОСОБА_2 та прокуратурою Республіки Кротоне проти ОСОБА_2 про присудження Іванову матеріального утримання та встановлення опіки над спільною дитиною Івановою Крістіною.

Згідно даного рішення ОСОБА_2 після тривалих сперечань з Івановим ОСОБА_1 покинула спільне місце проживання, ОСОБА_1 подав заяву про викрадення дитини. Було встановлено спільну опіку над Івановою Крістіною , ІНФОРМАЦІЯ_2, Крістіна проживатиме разом з матер?ю в Україні, і що батько може її відвідувати та проводити час з дитиною за попередньою згодою сторін, у випадку відсутності такої, батькові надається право перебувати з донькою щонайменше один тиждень у встановлений період з 09 по 13 год. та з 15 по 19 годину з гарантованим забезпеченням його нічлігу в оселі матері.

Зазначеним вище рішенням суду Республіки Італія було вирішено питання про місце продивання Іванової Крістіни на території України.

Згідно зі ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів зокрема у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, що набрали законної сили.

Процесуальний порядок визнання та виконання рішень іноземних судів в Україні регулюється розділом 8 ЦПК України «Про визнання та виконання рішень іноземних судів в Україні».

Відповідно до ч.1 ст. 4 Європейської Конвенції про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми 1980 року, будь-яка особа, яка отримала на території Договірної Держави рішення стосовно опіки над дитиною і яка бажає, щоб це рішення було визнане або виконане в іншій Договірній Державі, може подати із цією метою заяву до центрального органу в будь-якій Договірній Державі

Відповідно ч.1 ст.3 Конвенції про цивільно- правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року/надалі Конвенція 1980 року/, до якої Україна приєдналася Законом України від 11.01 20006 року№ 3303-IV, Конвенція набула чинності для України з 01.09.2006 року, а у відносинах між Україною та США з 01.09.2007 року, переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За змістом ч. 2 ст.3 Конвенції права піклування, про які йде мова в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акту, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Згідно із преамбулою Конвенції держави, що її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі, турботи про них, а їх повернення повинно здійснюватися неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування.

Ст. ст. 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що:

-заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (п. а ч. 1 ст. 13);

-заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. а ч. 1 ст. 13);

-існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. в ч. 1 ст. 13);

-дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч. 2 ст. 13);

-повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст. 20);

-з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст. 12);

-чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст. 3).

Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.

Згідно із вимогами ст. ст. 11, 59, 60, 61 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього кодексу, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

За положеннями пункту «а» ст.5 Конвенції «права піклування» включають в себе права, які відносяться до турботи будь-якої особи щодо дитини, і, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а тому метою встановлення таких фактів є не визначення місця проживання дитини з певним батьком чи матір'ю, а з огляду на інтереси дитини, її комфортне проживання та сталі зв'язки в конкретному середовищі й країні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року №6-58цс14, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Європейський Суд з прав людини у справі від 02.04.2009 року №С-523/07 при застосуванні ОСОБА_9 Європейського Суду 2201/2003 надав орієнтири для ідентифікації міста постійного проживання, визначивши його як місце інтеграції дитини в соціальне та родинне середовище. Європейський Суд вказав на необхідність приймати до уваги тривалість, регулярність та причини перебування дитини на території держави - члена Європейського Союзу та переміщення на територію цієї держави, національність дитини, знання мови, а також родинні та соціальні відносини, які пов'язують дитину з цією державою, а не лише її фізичну присутність (пункти 37-39 рішення, п.2 резолютивної частині рішення).

У рішенні Європейського Суду з прав людини (Момуссо и Уошингтон против Франции, [Maumousseau and Washington v. France] (N 39388/05) від 06.12.2007 року) зазначено, що головним правилом Конвенції є захист дитини від шкідливих наслідків її незаконного переміщення та утримання.

Таким чином, позивач не надав жодних доказів того, що Республіка Італія є постійним місцем проживання громадянки України Іванової Крістіни, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Іванова Крістіна, є громадянкою України та має місце проживання та реєстрацію у м.Чернівці.

Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти , що з 2014 по 2017 рік дитина звикла до бабусі, відвідує садок, вчиться українській мові, матеріально забезпечена, проживає в добрих умовах, дитина має сталі сімейні звязки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини.

П. в ч.1 ст.13 Конвенції передбачено, що якщо у ході розгляду справи суд виявить, зокрема, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, якщо дитина прижилась у середовищі, то суд має право відмовити в поверненні дитини.

Таким чином, при вирішенні справи необхідно враховувати саме інтереси дитини. В матеріалах справи відсутні виключні підстави, за яких Конвенція дозволяє задовольнити позовні вимоги Іванова ОСОБА_1.

Позивачем не надано доказів соціального стану позивача, доказів постійного проживання за зазначеною у позові адресою, суду не надано.

Крім того матеріали справи не містять документів, які свідчать про наданий йому дозвіл на проживання в Італійської Республіки, та його статус, відсутні відомості про працевлаштування. Також суд звертає увагу на те, що достовірно знаючи пр. рішення суду м.Кротоне, оскільки справа була порушена саме за заявою Іванова ОСОБА_1, останній не вжив будь-яких заходів щодо виконання рішення суду в частині матеріального утримання доньки та спілкування.

Згідно із ч.1 ст. 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі Конвенція), яка набула чинності для України з 1 вересня 2006 року, переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За змістом ч. 2 ст.3 Конвенції права піклування, про які йде мова в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акту, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Підстави виникнення правового зв'язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала.

Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає.

Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулась із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції.

За змістом ст. 150, 155 Сімейного Кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися усупереч інтересам дитини.

Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

На підставі викладеного, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи перш за все саме інтереси дитини, які є найважливішими у справі, турботи про неї та які є пріоритетним міркуванням, суд вважає, що позовні вимоги Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області в інтересах Іванова ОСОБА_1 про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Італійської Республіки не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 51, 60, 61, 212, 215-218 ЦПК України, ст.150,155 СК України, Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980року ,Декларацією прав дитини від 20.11.1959року, суд,-

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_5 в інтересах якого позовна заява подана Головним управлінням юстиції у Чернівецькій області до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Італійської Республіки- залишити без задоволення .

Рішення може бути оскаржене протягом 10 днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Чернівецької області через Шевченківський районний суд м. Чернівці.

СУДДЯ О.Г. Літвінова