АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-9668 Головуючий у 1-й інстанції - Гончарук В.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 жовтня 2017 року. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Пікуль А.А.

суддів Гаращенка Д.Р.

НевідомоїТ.О.

секретар Пузикова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року у справі

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5; ОСОБА_6, про усунення перешкод у здійсненні права власності житловим приміщенням шляхом виселення

та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року за спливом позовної давності відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання спільною сумісною власністю сторін квартири АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_3 права власності на Ѕ частину цієї квартири.

Первісні позовні вимоги ОСОБА_4 суд задовольнив частково. Суд усунув ОСОБА_4 перешкоди у користуванні спірною квартирою шляхом виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 через свого представника, ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його зустрічні позовні вимоги та відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_4 (а.с.177-179).

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення учасників судового розгляду: ОСОБА_3 та його представника, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити; ОСОБА_5 та її представника, а також третіх осіб, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

При ухваленні рішення суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Спірним житловим приміщенням є квартира АДРЕСА_1.

У спірному житловому приміщенні проживають та зареєстровані чотири особи - сторони та їх двоє дітей.

ОСОБА_4 неодноразово зверталася до правоохоронних органів з приводу нанесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_3, однак кримінальне провадження за даними фактами було закрите у зв'язку з відсутністю в діянні ознак кримінального правопорушення.

Дії ОСОБА_3 порушують права власника спірного житлового приміщення, ОСОБА_4, у володінні та користуванні своїм майном, оскільки остання унаслідок постійних погроз з боку відповідача перебуває у постійному стресі та хвилюванні за своє життя.

Наявні для власника перешкоди у володінні та користуванні своїм майном підлягають усуненню шляхом виселення відповідача зі спірної квартири.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню унаслідок спливу позовної давності, оскільки шлюб між сторонами розірвано у жовні 2011 року, а з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя відповідач звернувся лише у січні 2017 року, поважних причин пропуску встановленого законом трирічного строку суду не навів.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що висновки районного суду щодо наявності правових підстав для задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_4 та щодо підстав для відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 не відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

При вирішенні первісного позову районним судом не враховано наступне.

Відповідно до встановленого ст. 11 ЦПК принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, суд не може встановлювати наявність чи відсутність порушення права без звернення особи, поданого відповідно до вимог процесуального закону.

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Згідно з роз'ясненнями п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.

У даному випадку ОСОБА_4, будучи власником житлового приміщення - квартири, пред'явила позов до колишнього члена сім'ї власника про виселення з підстав, визначених ст.116 ЖК України, - систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із відповідачем в одній квартирі (позовні заява, а.с.1-4).

Згідно з роз'ясненнями п.34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно положень ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 156 ЖК України визначені права і обов'язки членів сім'ї власника жилого будинку (квартири). Відповідно до положень указаної норми закону члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом також закріплене у ст. 405 ЦК України. Відповідно до положень указаної норми члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Законом, на який зроблено посилання в ч.1 ст.405 ЦК, не може бути Житловий кодекс. Застосування положень Житлового кодексу до цих відносин не виключається. Але переважно перед нормами Житлового кодексу підлягають застосуванню норми, сформульовані в главі 32 Цивільного кодексу. Це обумовлене тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сім'ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалася. Тому хоч положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин в силу ст.3 ЖК, до правовідносин з приводу сервітуту вони можуть застосовуватися лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім'ї власника помешкання на користування ним чинним є правило ч.1 ст.405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які вправі займати члени сім'ї. Положення частини другої ст.156 ЖК, згідно якого члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, не підлягає застосуванню.

Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту. Але за відсутності згоди про безоплатне користування помешканням колишній член сім'ї повинен вносити плату за користування помешканням за комунальні послуги. Цей висновок відповідає частині четвертій ст. 156 та 162 ЖК.

Водночас за правилом ч.2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

До таких обставин можна було б віднести: систематичне руйнування чи псування колишніми членами сім'ї власника належного останньому житлового приміщення або використовування житла не за призначенням; систематичне порушення колишніми членами сім'ї власника житлового приміщення правил співжиття та етичних норм, що робить неможливим для власника проживання з ними у одній квартирі чи в одному будинку; невиконання колишніми членами сім'ї власника угоди про плату за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі); необхідність для власника у використанні належного йому жилого приміщення в будинку (квартирі) для проживання членів його сім'ї за умови неможливості спільного проживання з колишніми членами сім'ї.

Враховуючи наведене, якщо колишній член сім'ї власника житлового приміщення зареєстрований та проживає у цьому житловому приміщенні і внаслідок певних обставин створює власнику перешкоди у здійсненні права власності, права власника можуть бути поновлені шляхом задоволення його позовних вимог про припинення права на користування квартирою (припинення сервітуту) на підставі ст. 406 ЦК України (за наявності обставин, які мають істотне значення).

Таким чином, у разі доведеності фактів, які можуть бути прийняті у якості підстав для припинення сервітуту, перешкоди власнику у користуванні належною йому квартирою унаслідок неможливості спільного проживання із колишнім членом сім'ї власника можуть бути усунуті шляхом припинення для колишнього члена сім'ї власника права користування квартирою (припинення сервітуту).

У рамках даної справи вимог про припинення сервітуту з підстав, визначених ст. 406 ЦК України, і, як наслідок, припинення для ОСОБА_3 права користування спірною квартирою ОСОБА_4 не заявлено.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК порушення або неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо не застосовано закон, який підлягав застосуванню (ч.2 ст. 309 ЦПК).

Оскільки за правилом ч. 3 ст. 303 ЦПК апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, оскаржуване рішення суду в частині вирішення позовних вимог про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову за безпідставністю.

Ухвалення такого рішення не перешкоджає ОСОБА_4 поновити свої права власника шляхом пред'явлення до ОСОБА_3 позову про припинення сервітуту з підстав, визначених ст.406 ЦК України, що, у разі задоволення позовних вимог, є підставою для виселення останнього з належної позивачці квартири.

При вирішенні зустрічного позову ОСОБА_3 та відмові в позові за спливом позовної давності районним судом не враховано наступне.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Отже в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право. Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України у справах № 6-27цс14, №6-119цс14 та №6-110 цс14.

У даному випадку, як вбачається із мотивувальної частини оскаржуваного рішення, при вирішенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 районний суд в порушення вимог ст.215 ЦПК України взагалі не досліджував наявність чи відсутність порушення права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру, а лише вказав, що право не підлягає захисту у зв'язку зі спливом позовної давності.

Указані обставини, ураховуючи положення ст. 309 ЦПК України, дають суду апеляційної інстанції підстави для скасування оскаржуваного рішення в частині вирішення зустрічного позову та ухвалення нового рішення виходячи з наступного.

З наявних у матеріалах справи письмових доказів убачається, що спірна квартира АДРЕСА_1 дійсно була придбана у період зареєстрованого шлюбу сторін 04 серпня 1998 року.

Водночас, наявні у розпорядженні суду письмові докази також свідчать про те, що спірна квартира була придбана ОСОБА_4 за рахунок коштів, отриманих від продажу у серпні 1998 року (фактично обміну) належної позивачу на підставі договору про передачу квартири у власність від 06.01.1993 № М-891/9 квартири АДРЕСА_2. Обидва договори - договір купівлі продажу спірної квартири та договір купівлі-продажу квартири у м. Калуга, були укладені між позивачкою та ОСОБА_7, який у договорі купівлі-продажу спірної квартири був продавцем, а в договорі купівлі продажу квартири у м. Калуга був покупцем. Тобто відбувся взаємний обмін квартирами шляхом укладання договорів купівлі-продажу, оскільки квартири знаходились у різних державах (а.с.24-27).

При цьому квартира АДРЕСА_2 набута позивачем у власність до укладення шлюбу із відповідачем (а.с.6).

Доказів того, що джерелом набуття спірної квартири були спільні кошти подружжя та/або особисті кошти ОСОБА_3, відповідач суду не надав.

Ураховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання спірної квартири АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя та її поділу між сторонами.

Таким чином, у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на майно слід відмовити.

Керуючись ст.303, 307-309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року в частині вирішення первісних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності житловим приміщенням шляхом виселення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: А.А. Пікуль

Судді: Д.Р. Гаращенко

Т.О. Невідома