АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1599/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19, 27 Пересунько Я. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоСіренка Ю. В.
суддівГончар Н. І., Ювшина В. І.
при секретаріАнкудінові О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 червня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа без самостійних вимог на стороні позивачів - ОСОБА_9, про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та додаткових угод до нього, договору іпотеки недійсними, визнання договору поруки припиненим та недійсним, припинення застави, застосування наслідків недійсності правочину, відшкодування моральної шкоди, стягнення штрафу та пені, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 8 серпня 2006 року акціонерний поштово-пенсійний банк «Аваль» (уклав із ОСОБА_6 кредитний договір №354411/3705/1601-6, за яким зобов'язався надати ОСОБА_6 кредит у розмірі 10 000 доларів США, а остання - щомісячно до 7 серпня 2013 року повертати кредит частинами, шляхом сплати щомісячного ануїтетного платежу у розмірі 119 доларів США 05 центів, а також сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 13,00% річних. У разі прострочення виконання будь-яких грошових зобов'язань за кредитним договором відповідач зобов'язалася сплачувати пеню у розмірі 0,5% від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення.

Того ж дня між АППБ «Аваль» та ОСОБА_6 було укладено Додаткову угоду №1, за умовами якої у разі звільнення з АППБ «Аваль» ОСОБА_6 зобов'язується достроково здійснити повернення кредиту, нарахованих відсотків та інших платежів, що визначені кредитним договором, або протягом 10 днів з дати звільнення переоформити весь залишок боргу на загальних підставах під діючу на той час процентну ставку за кредитом згідно тарифів банку.

У забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору 8 серпня 2006 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_7 було укладено договір поруки №354411/3705/1601-6п.

Із метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України 14 березня 2009 року між банком та ОСОБА_6 укладено Додаткову угоду №2, згідно якої процентна ставка за користування кредиту складала 14% річних.

9 червня 2009 року з цією ж метою між банком та ОСОБА_6 було укладено Додаткову угоду №3, за умовами якої строк користування кредитом збільшено на 68 місяців (остаточна дата погашення встановлена 7 квітня 2019 року), тимчасово на строк з 9 червня 2009 року по 8 червня 2010 року процентну ставку встановлено у розмірі 11% річних, а графік погашення кредиту та сплати інших платежів викладено в новій редакції в Додатку №№ 1,2.

Банк взяті на себе зобов'язання за кредитним договором №354411/3705/1601-6 від 8 серпня 2006 року виконав, надав ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, проте остання неналежним чином виконувала грошові зобов'язання за кредитним договором, тому у неї виник борг із повернення кредиту, сплаті відсотків у загальному розмірі 3 516,81 доларів США.

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було направлено письмову вимогу відповідачам про дострокове виконання грошових зобов'язань за кредитним договором протягом 60 календарних днів, але останні відмовилися добровільно повернути борг, що є підставою для стягнення з них боргу солідарно.

Оскільки відповідачами заборгованість не сплачена, то банком нараховано пеню за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом.

Із урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 22 лютого 2017 року просили стягнути із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 достроково солідарно заборгованість за кредитним договором від 8 серпня 2006 року, а саме: тіло кредиту у розмірі 3 034,42 доларів США, проценти - 866,73 доларів США, а також пеню - 2 780 доларів США, що еквівалентно 75 037 грн. 45 коп.

4 липня 2016 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулись до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що дійсно 8 серпня 2006 між Банком та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 354411/3705/1601-6 .

9 червня 2009 року кредит було реструктуризовано, шляхом укладення Додаткової угоди № 3 до кредитного договору. За умовами цієї Додаткової угоди сторони домовились збільшити строк користування кредитом на 68 місяців, встановивши остаточну дату погашення кредиту 7 квітня 2019 року; тимчасово на строк з 9 червня 2009 року по 8 червня 2010 року було встановлено процентну ставку у розмірі 11 % річних, а після 8 червня 2010 року проценти за кредитом розраховуються на підставі процентної ставки, передбаченої п. 1.4 кредитного договору (13% річних). Сторони погодили, що з 9 червня 2009 року погашення заборгованості за кредитним договором здійснюватиметься шляхом внесення щомісячних ануїтетних платежів відповідно до графіку погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором. У зв'язку з цим Графік погашення кредиту та сплати інших платежів було викладено в нових редакціях двох абсолютно різних Додатку № 1 та Додатку № 2 до Додаткової угоди № 3 до кредитного договору. Таким чином, один з цих додатків є чинним, а інший - підробленим.

Тривалий час після реструктуризації кредиту виконання зобов'язання відбувалось у чіткій відповідності до одного з двох Графіків погашення заборгованості - Додатку № 1 від 9 червня 2009 року із щомісячним ануїтетним платежем у розмірі 84,02 доларів США. Проте, згодом кредитор незаконно, без жодних попереджень та в односторонньому порядку збільшив розмір ануїтетного платежу приблизно на 8 %.

Існування двох графіків для погашення заборгованості за кредитом є намаганням Банку маніпулювати позичальником, оскільки за потреби завжди можна сказати, що позичальник сплачує кредит за нечинним графіком. Додатково необхідно звернути увагу суду й на те, що примірник Додатку № 1 до Додаткової угоди № 3 неможливо прочитати, оскільки він залитий чорною фарбою (дані із розміром залишку за кредитом), що також зроблено умисно.

ОСОБА_6 помилково та машинально підписала Додаток № 2 до Додаткової угоди № 3, оскільки раніше вже ознайомилась із Додатком № 1, який містив графік платежів, і не могла навіть припустити, що їй нададуть під підпис ще й інший графік платежів.

Внаслідок цього за період із 9 червня 2009 року утворилась переплата у розмірі 369,73 долари США, що становить майже чотири розміри щомісячних ануїтетних платежі, які ОСОБА_6 зобов'язалась здійснювати.

Не зважаючи на існуючу переплату за кредитом та відсутність простроченої заборгованості на кінець лютого 2015 року, у березні 2015 року працівники Банку зателефонували ОСОБА_6 та повідомили про те, що в неї виникла заборгованість за кредитом за чотири місяці. Звідки взялась така заборгованість працівники Банку не роз'яснили.

У березні 2015 року, під час намагання здійснити черговий платіж за кредитом у приміщенні Банку, позичальнику ОСОБА_6 працівники повідомили, що її кредитні рахунки заблоковано та щоденно нараховуються штрафні санкції.

Після таких протиправних дій Банку та відмови приймати обов'язковий щомісячний платіж у березні 2015 року, вона неодноразово зверталась із письмовими та усними заявами до різних працівників Банку: директора ЧОД ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» ОСОБА_10, начальника Базового відділення ЧОД ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» ОСОБА_11, заступника останнього - ОСОБА_12, а також економістів Банку з вимогами пояснити ситуацію.

Тим часом вона вирішила вносити щомісячні обов'язкові платежі за кредитом на транзитний рахунок № НОМЕР_1 у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», про існування якого їй було відомо як колишньому працівнику цього Банку. Після внесення коштів на такий транзитний рахунок вони за письмовим розпорядженням платника перераховуються на рахунки останнього.

Оплата обов'язкових щомісячних платежів через вищевказаний транзитний рахунок Банку тривала ще 8 місяців - до жовтня 2015 року включно.

Починаючи з листопада 2015 року Банк припинив приймати від неї платежі і на транзитний рахунок, у зв'язку з чим 8 жовтня 2015 року було подано заяву про злочин до правоохоронних органів.

Таким чином, ОСОБА_6 з листопада 2015 року не здійснювала погашення кредиту не у зв'язку з тим, що не бажала цього, а у зв'язку з тим, що Банк відмовлявся приймати від неї відповідні платежі.

Вже 8 квітня 2016 року Банк пред'явив до суду позов про повне, дострокове й солідарне стягнення із ОСОБА_6 та поручителя ОСОБА_7 заборгованості за кредитним договором від 8 серпня 2006 року.

Водночас, наявні підстави для визнання укладених між ними та банком договорів недійсними, а договору поруки - припиненим та недійсним, із застосуванням наслідків недійсності правочинів та покладенням на Банк обов'язку відшкодувати завдану моральну шкоду.

Споживачу банківських послуг ОСОБА_6 майже в повному обсязі не було надано інформацію відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, про сукупну вартість кредиту її повідомлено Банком у Додатку № 2 до Додаткової угоди № 3 від 9 червня 2009 року до кредитного договору від 8 серпня 2006 року, але такий Додаток № 2 є підробленим, оскільки в ньому зазначено залишок по кредиту 6 190,60 доларів США, тоді як насправді залишок становив 6 071,55 доларів США. У цьому ж Додатку № 2 зазначено проценту ставку за кредитом - 11 % річних, а далі вказано якусь «реальну процентну ставку» вже в розмірі 11,07 %. Це при тому, що в Додатковій угоді № 3 від 9 червня 2009 року сторони домовились про те, що за період із 9 червня 2009 року по 8 червня 2010 року процентна ставка становить 11 %, а після 8 червня 2010 року - у розмірі, вказаному в п. 1.4 кредитного договору (13 %).

У документі щодо сукупної вартості кредиту (Додатку № 2 до Додаткової угоди № 3 від 9 червня 2009 року до кредитного договору від 8 серпня 2006 року) взагалі не зазначено про процентну ставку в розмірі 13 % річних. У зв'язку з цим через 6 років після реструктуризації кредиту Банк безпідставно вирішив, що діє процентна ставка в розмірі 14 % річних та зробив перерахунок за процентною ставкою за користування кредитом за 6 років. Але процентна ставка 14 % також взагалі не вказана в документі щодо сукупної вартості кредиту.

Такі дії Банку не відповідають положенням п. 2 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 230 ЦК України, вони створені Банком умисно, щоб ввести позичальника в оману щодо реальної вартості кредиту та постійно збільшувати розмір процентної ставки за договором.

Крім того, Додаток № 2 написано дуже дрібним шрифтом, порушено принципи надання повної, необхідної та доступної інформації про кредит, що призвело до того, що ОСОБА_6 була позбавлена можливості належним чином оцінити властивості наданої їй банківської послуги та можливі негативні наслідки для себе.

У зв'язку з недійсністю Додатків № 1 і № 2 до Додаткової угоди № 3 від 9 червня 2009 року до кредитного договору від 8 серпня 2006 року, ця Додаткова угода № 3 є повністю недійсною.

Наявні підстави і для визнання недійсними Додаткової угоди № 1 від 8 серпня 2006 року та Додаткової угоди № 2 від 14 березня 2009 року до кредитного договору від 8 серпня 2006 року.

Так, відповідно до Додаткової угоди № 1 від 8 серпня 2006 року до кредитного договору від 8 серпня 2006 року «позичальник зобов'язується достроково здійснити повернення кредиту, нарахованих відсотків та інших платежів, що визначені цим Кредитним договором, або протягом 10 днів з дати звільнення переоформити весь залишок боргу на загальних підставах під діючу на той час процентну ставку за кредитом згідно тарифів банку». Ці умови Додаткової угоди № 1 було повністю проігноровано Банком, оскільки переоформлення залишку боргу відбулось не за 10 днів після звільнення 12 травня 2009 року ОСОБА_6, а задовго до дати звільнення - ще 14 березня 2009 року на підставі Додаткової угоди № 2 до кредитного договору. Додатковою угодою № 2 від 14 березня 2009 року було збільшено розмір процентної ставки за користування кредитом із 13% до 14%, що не відповідає умовам Додаткової угоди № 1 від 8 серпня 2006 року, а також фактичній процентній ставці за такими ж кредитами на день звільнення позивача з роботи, яка діяла у розмірі 11% річних. На недійсність Додаткової угоди № 2 від 14 березня 2009 року вказує й те, що у ній залишилась незаповненою графа про погодження її укладення розпорядженням заступника голови правління Банку. Крім того, Додаткова угода № 2 від 14 березня 2009 року не могла бути укладена, оскільки 14 березня 2009 року - це вихідний день для працівників банку (субота), і в цей день ОСОБА_6 перебувала на стаціонарному лікуванні в лікарні УМВС України в Черкаській області.

Таким чином, додаткову угоду № 2 від 14 березня 2017 року було укладено із застосуванням обману з боку Банку, що є підставою для стягнення з Банку збитків за ч. 2 ст. 230 ЦК України у подвійному розмірі - тобто розмірі 20 000 доларів США.

Неоднозначно виписаними умовами Додаткової угоди № 1 від 8 серпня 2006 року Банк весь час маніпулює та вводить споживача в оману, а нечіткі та двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача (п. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Таким чином, правильним є тлумачення: переоформити залишок боргу на загальних підставах під діючу на день звільнення позичальника процентну ставку за кредитом згідно тарифів банку - 11 % річних, а все інше - це протизаконні маніпуляції кредитора та нечесна підприємницька практика з його боку.

Крім того, сторона Банку не застосовувала Додаткову угоду № 2 від 14 березня 2009 року та виписану у ній процентну ставку аж до 2015 року, коли Банк із власної ініціативи вирішив зробити перерахунок розміру заборгованості за кредитом, про що боржника письмово повідомлено не було.

ОСОБА_6 ніколи не надавала згоди Банку змінювати процентну ставку без її згоди, сплачувати комісії Банку за кредитне обслуговування чи дострокове погашення заборгованості, збитків за порушення гарантій, крім умов, викладених у Додатковій угоді № 1 від 8 серпня 2006 року до кредитного договору від 8 серпня 2006 року, тому положення Додаткової угоди № 2 від 14 березня 2009 року суперечать п. п. 4, 8 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, всупереч п. 2 Додаткової угоди № 2 від 14 березня 2009 року, чоловік ОСОБА_6 - ОСОБА_7 ніколи не надавав своєї письмової згоди на укладення такої Додаткової угоди № 2.

Підлягає визнанню недійсним і припиненим у судовому порядку і договір поруки від 8 серпня 2006 року, укладений між Банком та ОСОБА_7

Із укладенням Додаткової угоди № 2 від 14 березня 2009 року, яке відбулось без узгодження з поручителем, було збільшено розмір процентної ставки за користування кредитом - із 13 % до 14 % річних, що призвело до збільшення відповідальності поручителя без його згоди та є підставою для припинення поруки за п. 1 ст. 559 ЦК України.

Підставою для припинення поруки є також і те, що кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем (п. 2 ст. 559 ЦК України).

Щодо недійсності іпотечного договору, то підставою для його недійсності є порушення Банком п. 2.2.1 договору іпотеки, оскільки начальник управління персоналом Банку ОСОБА_13 незаконно намагалась отримати у працівників Базового відділення ЧОД ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та отримала конфіденційну інформацію з кредитної справи, а також намагалась отримати додаткову інформацію про розмір пенсії поручителя ОСОБА_7, але офіційно таку не отримала.

Додатковою підставою для визнання недійсним кредитного договору вцілому є й те, що Банк всупереч п. 3 ст. 1056-1 ЦК України в односторонньому порядку збільшив розмір фіксованої процентної ставки, а також те, що кредитний договір, договір поруки та договір іпотеки від 8 серпня 2006 року було укладено зі сторони кредитора - неіснуючою установою. Останній факт пов'язаний із тим, що відповідно до Статуту публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» ще 21 квітня 2006 року було прийнято рішення про зміну найменування АППБ «Аваль» на Відкрите акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль».

Крім того, станом на час укладення кредитного договору, договору поруки та договору іпотеки від 8 серпня 2006 року були недійсними ліцензія № 10 АППБ «Аваль» від 3 грудня 2001 року та дозвіл № 10-3 від 10 лютого 2004 року, наданий АППБ «Аваль» на здійснення банківської діяльності, оскільки Банк не переоформлював ліцензійних та дозвільних документів у зв'язку із зміною найменування банківської установи.

Вказане свідчить і про відсутність у кредитора цивільно-правової дієздатності на час укладення і додаткових угод до кредитного договору від 8 серпня 2006 року.

За час виникнення конфліктної ситуації з Банком, яка пов'язана із тим, що Банк не дає можливості сплачувати кредит, Банк жодного разу так і не запропонував прийти до Банку та безперешкодно сплатити щомісячний платіж. Цей факт свідчить про стійке небажання Банку виконувати умови кредитного договору та винні дії Банку, що має наслідком нарахування пені у зв'язку з цим за кожен день прострочення в розмірі трьох процентів від вартості банківської послуги відповідно до п. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів", що за розрахунками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 становить 13 699,47 доларів США (еквівалентно 360 917 грн 58 коп.).

У зв'язку з винними діями Банку їм також завдано моральної шкоди, розмір якої вони оцінюють у 50 000 доларів США.

Із урахуванням уточнень та доповнень до позовних вимог від 5 жовтня 2016 року, доповнень від 1 листопада 2016 року, уточнень від 11 січня 2017 року, заяви про збільшення вимог від 9 лютого 2017 року та заяви про збільшення вимог від 29 травня 2017 року, просили суд:

визнати недійсним кредитний договір № 354411/3705/1601-6 від 8 серпня 2006 року,

визнати недійсним договір іпотеки № 354411/3705/1601-6і від 8 серпня 2006 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_9;

визнати припиненим та недійсним договір поруки № 354411/3705/1601-6п від 8 серпня 2006 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_7;

визнати недійсною Додаткову угоду № 1 від 8 серпня 2006 року до кредитного договору № 354411/3705/1601-6 від 8 серпня 2006 року;

визнати недійсною Додаткову угоду № 2 від 14 березня 2009 року до кредитного договору № 354411/3705/1601-6 від 8 серпня 2006 року;

визнати недійсною Додаткову угоду № 3 від 9 червня 2009 року до кредитного договору № 354411/3705/1601-6 від 8 серпня 2006 року;

визнати недійсним Додаток № 1 до Додаткової угоди № 3 від 9 червня 2009 року до кредитного договору № 354411/3705/1601-6 від 8 серпня 2006 року, який є невід'ємною частиною кредитного договору із вказаним залишком по кредиту на день реструктуризації кредиту в розмірі 6 190,60 доларів США;

визнати недійсним Додаток № 2 до Додаткової угоди № 3 від 9 червня 2009 року до кредитного договору № 354411/3705/1601-6 від 8 серпня 2006 року, який є невід'ємною частиною кредитного договору;

припинити право ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на заставу майна, яке виникло на підставі іпотечного договору № 354411/3705/1601-6і від 8 серпня 2006 року, а саме зазначеного в договорі житлового будинку АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_9;

на виконання п. 1 ст. 216 ЦК України стягнути з Банку на їх користь 3 658,64 доларів США;

на виконання п. 2 ст. 216 ЦК України стягнути з Банку на їх користь моральну шкоду у розмірі 50 000 доларів США, збитки відповідно до ч. 2 ст. 230 ЦК України - 20 000 доларів США, а також пеню - 13 699,47 доларів США (що еквівалентно 360 917 грн. 58 коп.).

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 4 липня 2016 року зустрічний позов ОСОБА_6 та ОСОБА_7 об'єднано в одне провадження з первісним позовом банку.

У судовому засіданні 11 січня 2017 року з ініціативи суду до участі у справі залучено ОСОБА_9 в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні позивачів за зустрічним позовом.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 червня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано недійсною Додаткову угоду № 2 до кредитного договору № 354411/3705/1601-6 від 8 серпня 2006 року, укладену 14 травня 2009 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_6.

Стягнуто із ОСОБА_6, та ОСОБА_7 солідарно на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 354411/3705/1601-6 від 8 серпня 2006 року, що утворилась станом на 17 лютого 2017 року, а саме: тіло кредиту - 3 034,42 долари США, заборгованість за процентами - 579,30 доларів США, пеню - 855,95 доларів США, а всього - 4 469,67 доларів США.

В іншій частині первісного та зустрічного позовів - відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати у розмірі 1 805 грн 50 коп., тобто по 902 грн 75 коп. з кожного.

Стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в дохід держави (судовий збір у розмірі 551 грн 20 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 оскаржили його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просили суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Скасувати ухвалу судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 травня 2017 року про прийняття заяви ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 20 лютого 2017 року за № 114/5-91888 про збільшення позовних вимог в тій частині, що стосується стягнення пені з відповідачів по первісному позову в розмірі 75037 грн. 45 коп., що еквівалентно 2780,33 доларів США. як незаконну та таку, що не є заявою про збільшення розміру позовних вимог.

Скасувати ухвалу судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 6 червня 2017 року про витребування розрахунку заборгованості ОСОБА_6 за кредитним договором від №354411/3705/1601-6 від 8 серпня 2006 року, за період із 8 серпня 2006 року по 17 лютого 2017 року, а саме: за період із 8 серпня 2006 року по 8 червня 2009 року, виходячи із 13 % річних за користування кредитним коштами, за період із 9 червня 2009 року по 8 червня 2010 року 11 % річних, за період із 9 червня 2010 року по 3 березня 2015року - 13 % річних та з 4 березня 2015 року і до 17лютого 2017 року - 13% річних, як незаконну та безпідставну.

Скасувати ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 травня 2017 року в частині прийняття судом нової позовної вимоги Банку щодо пені після початку розгляду справи по суті, як незаконну.

Стягнути з ПАТ «Райффайен Банк Аваль» на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_7 20000 доларів США. відповідно до ч. 2 ст. 230 ЦК України та 50 000 доларів США моральної шкоди.

Заслухавши відповідачів та третю особу, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає не повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченнями), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі, зокрема: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці.

Судом встановлено, 8 серпня 2006 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 354411/3705/1601-6, за змістом п. 1 якого кредитор надає позичальнику кредит у розмірі 10 000 доларів США на строк до 7 серпня 2013 року із процентною ставкою 13 % річних за користування кредитом (а.с. 16-17).

8 серпня 2006 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_6 укладено Додаткову угоду №1 до вказаного кредитного договору, відповідно до п.1.1 якої сторони дійшли згоди доповнити розділ 5 кредитного договору від 8 серпня 2006 року пунктом 5.6 наступного змісту: «В разі звільнення з АППБ «Аваль» позичальник зобов'язується достроково здійснити повернення кредиту, нарахованих відсотків та інших платежів, що визначені цим кредитним договором, або протягом 10 днів із дати звільнення переоформити весь залишок боргу на загальних підставах під діючу на той час процентну ставку за кредитами згідно тарифів банку».

Пунктом 1.3 цього договору визначено, що погашення кредиту, в залежності від обраної програми кредитування, може здійснюватись наступним чином: згідно графіку погашення кредиту (додаток до Договору) в розмірі 1/84 від суми ліміту отриманого кредиту згідно п. 1.1 цього договору; погашення відсотків за користування кредитом здійснюється щомісячно.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що часткове та остаточне погашення кредиту, а також при остаточному погашенні кредиту сплату відсотків за фактичне використання кредитних коштів, позичальник зобов'язаний здійснювати готівкою в касу кредитора.

Згідно із п. 5.5 кредитного договору позичальник зобов'язується достроково здійснити повернення кредиту, відсотків та інших платежів, що визначені цим кредитним договором у разі невиконання або неналежного виконання позичальником умов цього Договору та/або договорів застави, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту; відмови від зміни умов даного договору в порядку, передбаченому п. п. 6.2, 6.4, 10.2 цього Договору. Кошти мають бути повернені протягом 30 банківських днів з моменту надіслання Банком на адресу позичальника відповідного листа-повідомлення.

Пунктом 6.5 кредитного договору визначено, що кредитор має право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані відсотки за користування кредитом та штрафні санкції, у випадках невиконання позичальником умов цього договору та/або договорів застави, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту. Таке стягнення здійснюється за рахунок коштів, майна та майнових прав Позичальника, включаючи забезпечення за цим договором, за умови попереднього (за 30 днів) повідомлення позичальника рекомендованим листом.

14 березня 2006 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_6 укладено додаткову угоду № 2, відповідно до п.1.4 якої розділ «1. Предмет договору» було викладено в наступній редакції: «1.4. Процентна ставка за користування кредитом складає 14 відсотків річних. Сторони домовились, що кредитор має право (згідно п. 1.4.1 цього Договору) без отримання будь-якої додаткової згоди позичальника коригувати (змінювати) процентну ставку протягом дії цього Договору, а також в інших випадках, передбачених цим Договором, та з дотриманням порядку, передбаченого п. 6.2 кредитного договору.» (Т.1 а.с. 24-25)

Крім того, Додатковою угодою № 2 викладено в новій редакції п. 1.4.3 кредитного договору, відповідно до якого додатково позичальник сплачує на користь кредитора комісії за кредитне обслуговування за Договором (без ПДВ): - щорічно до 15 числа місяця, наступного за звітним роком обслуговування кредиту, комісію в розмірі згідно чинних тарифів кредитора на момент сплати комісії; щомісячно до 15 числа місяця, наступного за звітним місяцем обслуговування кредиту, комісію в розмірі згідно чинних тарифів кредитора на момент сплати комісії; комісію за дострокове погашення кредиту в розмірі згідно чинних тарифів кредитора на момент сплати комісії.

9 червня 2009 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_6 укладено Додаткову угоду № 3 до кредитного договору від 8 серпня 2006 року, відповідно до преамбули якої з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України кредитор та позичальник досягли згоди про зміну умов погашення (реструктуризацію) Кредиту, визначених кредитним договором, відповідно до нижченаведених положень цієї Додаткової угоди (а.с. 26-27, т.1).

Згідно із п. 1 Додаткової угоди № 3 строк кредиту збільшено на 68 календарних місяців, у зв'язку з чим п. 1.2 кредитного договору від 8 серпня 2006 року викладено в новій редакції: «1.2. Кредит надається на 152 місяці з 8 серпня 2006 року по 7 квітня 2019 року».

Пунктом 2 Додаткової угоди № 3 визначено, що тимчасово на строк із 9 червня 2009 року по 8 червня 2010 року включно встановлено процентну ставку за користування кредитом у розмірі 11 % річних. Після 8 червня 2010 року проценти за кредитом розраховуються на підставі процентної ставки, передбаченої п. 1.4 кредитного договору від 8 серпня 2006 року. Якщо протягом вищезазначеного строку позичальник прострочив виконання своїх грошових зобов'язань за кредитним договором на більш ніж 30 календарних днів, процентна ставка, передбачена п.2 цієї додаткової угоди, припиняє застосовуватися і проценти за кредитом розраховуються за процентною ставкою, визначеною у п. 1.4 кредитного договору, з 31 календарного дня з дати прострочення. При цьому позичальник зобов'язаний протягом вищезазначеного 30-денного строку з'явитись до кредитора (його підрозділу) і підписати новий Графік погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором. У разі невиконання позичальником цього обов'язку, кредитор має право вимагати дострокового погашення кредиту в повному обсязі у порядку, передбаченому п. 6.5 Кредитного договору.

Відповідно до п. 3 Додаткової угоди № 3 сторони погодили, що з 9 червня 2009 року погашення заборгованості за кредитним договором здійснюється позичальником шляхом здійснення щомісячних ануїтетних платежів відповідно до Графіку погашення кредиту та інших платежів за Кредитним договором (додаток до цієї Додаткової угоди). Дата погашення щомісячних ануїтентних платежів - 15 число кожного календарного місяця. Якщо дата платежу припадає на небанківський день, то платіж здійснюється не пізніше останнього банківського дня, що передує даті платежу. Розмір щомісячного ануїтетного платежу може змінюватися відповідно до умов Кредитного договору та/або цієї Додаткової угоди.

Згідно із п. 4 Додаткової угоди № 3 графік погашення кредиту та інших платежів за Кредитним договором, а також розрахунок сукупної вартості кредиту викладено в новій редакції в Додатках № 1, № 2 до цієї додаткової угоди, які є невід'ємною частиною додаткової угоди.

Відповідно до п. 5 Додаткової угоди № 3 позичальник стверджує, що перед укладенням цієї Додаткової угоди він повідомлений у письмовій формі про всі умови споживчого кредитування у ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту (відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ № 168 від 10 травня 2007 року), що підтверджується підписом Позичальника про його ознайомлення з Умовами кредитування, які є невід'ємною частиною цієї Додаткової угоди, та не має зауважень, претензій щодо наданої інформації. Надана позичальнику інформація є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 визначено, що положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають, як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Із посиланням на правові позиції, які викладені в рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 та постановах Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року у справі № 6-80цс13 та від 16 вересня 2015 року у справі № 6-12674св15, колегія суддів вбачає, що участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору.

Згідно з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 9 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Враховуючи норми діючого законодавства, колегія суддів вважає, що районним судом було вірно визнано недійсною Додаткову угоду №2 від 14 травня 2009 року, з підстави невідповідності її умов умовам Додаткової угоди № 1 від 8 серпня 2006 року до кредитного договору, відповідно до якої збільшено відсоткову ставку за кредитним договором до 14% річних. Крім того, однією з підстав недійсності Додаткової угоди №2 судом обґрунтовано встановлено відсутність письмової згоди ОСОБА_7 на її укладення. Відхиляючи заяву Банку про застосування строку позовної давності до цієї вимоги, суд вірно визначив, що порушення прав ОСОБА_6 розпочалось не з моменту підписання позичальником цієї угоди 14 травня 2009 року, а з моменту застосування банком її положень в березні 2015 року. При цьому судом також враховано і те, що вказана друкованими літерами на першій сторінці договору дата 14 березня 2009 року є опискою, тоді як належною датою є 14 травня 2009 року.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду і стовно відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог щодо визнання недійсними Додаткової угоди №1, оскільки невиконання умов правочину сторонами, в якому не вказано наслідки даного невиконання, не є підставою для визнання такого правочину недійсним. А з урахуванням того, що споживач банківських послуг ОСОБА_6 своїм підписом підтвердила, що отримала повну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, суд не знайшов підстав і для визнання недійсною Додаткової угоди №3. Крім того, районним судом вірно застосовано до вказаних вимог строк позовної давності, в зв'язку з чим відмовив в задоволенні позову у вказаній частині з даної підстави.

У забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_6 за кредитним договором 8 серпня 2006 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_7В, укладено договір поруки. (Т.1 а.с. 21-22)

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем.

Також порука припиняється, якщо кредитор в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. (п.4 ст. 559 ЦК України).

Разом з цим, позивачами за зустрічним позовом заявлено вимогу не про припинення поруки, а про припинення договору поруки, що за своєю юридичною природою є різними поняттями та передбачає різні підстави їх припинення.

Судом встановлено, що 8 серпня 2006 року між АППБ "Аваль" як іпотекодержателем, а також ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_9, як іпотекодавцями, укладено договір іпотеки № 354411/3705/1601-6і, відповідно до якого останні у забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_6 за кредитним договором від 8 серпня 2006 року передали в іпотеку банку належний їм житловий будинок з прибудовами по АДРЕСА_1 (Т. 1 а.с. 223-226).

Відповідно до п. 2.2.1 Договору іпотеки іпотекодержатель гарантує, що інформація, яка стала йому відома у зв'язку із укладенням та виконанням цього Договору, щодо якої іпотекодавцями було вказано на її конфіденційність, не буде розголошена третім особам, за виключенням випадків, прямо передбачених чинним законодавством, а також випадків, коли надання такої інформації третім особам повинно відбутися у зв'язку із необхідністю забезпечення інтересів іпотекодержателя, пов'язаних із збереженням предмета іпотеки.

Посилаючись на порушення працівниками Банку п. 2.2.1 Договору іпотеки, позивачі за зустрічним позовом просили визнати такий договір недійсним.

Проте ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не надали суду належних доказів на підтвердження факту порушення Банком п.2.2.1 вказаного договору іпотеки, а також тієї обставини, що порушення цього пункту призвело до недійсності всього договору іпотеки.

Також районним судом була надана належна правова оцінка і доводам позивачів за зустрічним позовом щодо відсутності у банківської установи, з якою ними були укладені оспорюванні договори, ліцензії на здійснення банківської діяльності, а також дозволів на здійснення такої діяльності. Встановивши обставини справи, районним судом була встановлена наявність такої ліцензії та дозволів на здійснення банківських операції на кожному з етапів діяльності Банку, в якому ОСОБА_6 отримала кредит.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст. ст. 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

У п. 29 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення ст. ст. 1050, 1054 ЦК України і виходити із того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту.

Первісна позовна заява свідчить про те, що позивач вважає, що у нього на підставі ст.1050 ЦК України виникло право на дострокове солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором.

Задовольняючи позов Банку про дострокове солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором із ОСОБА_6 та ОСОБА_7, районний суд виходив з того, що відповідачі за первісним позовом не надали доказів на підтвердження того, що Банк не приймав платежів на погашення кредиту, як і не надали доказів про те, що вони вносили кошти у рахунок погашення боргу за кредитним договором на депозитний рахунок нотаріуса відповідно до ст. 537 ЦК України та прийшов до висновку про те, що прострочення виконання зобов'язання позичальником ОСОБА_6 розпочалось з листопада 2015 року з її вини.

Проте, колегія суддів не погоджується з даним висновком суду.

Колегія суддів не погоджується з критичною оцінкою суду щодо пояснень ОСОБА_6 та ОСОБА_7 стосовно припинення сплати останніми необхідних платежів за кредитним договором пов'язане із відмовою Банку після березня 2015 року приймати платежі на їх позичковий рахунок для погашення заборгованості, а також у зв'язку з відмовою Банку з листопада 2015 року приймати платежі і на транзитний рахунок Банку, який їй був відомий як колишньому працівнику цього Банку.

Відповідно до п.6.5. Кредитного договору № 354411/3705/1601-6 від 8 серпня 2006 року, Кредитор має право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані відсотки за користування кредитом та штрафні санкції, у випадках невиконання Позичальником умов цього Договору та/або договорів застави, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту.

Відповідно до п.5.5. зазначеного кредитного договору позичальник зобов'язується достроково здійснити повернення кредиту, відсотків та інших платежів, що визначені цим кредитним договором у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником умов цього Договору та/або договорів застави, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту.

З огляду на зазначену вимогу кредитного договору, у кредитора настає право достроково стягувати заборгованість за кредитом, а у позичальника обов'язок достроково здійснити повернення кредиту лише у тому випадку, коли позичальник не виконує умов кредитного договору.

Статті 611 та 615 ЦК України щодо правових наслідків, на які посилається в своєму позові Банк, настають лише в тому випадку, коли є порушення умов кредитного договору з боку позичальника.

Вивчивши обставини справи, наявні матеріали справи та оцінивши доводи ОСОБА_6 з даного приводу, колегія суддів таких порушень з боку ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не вбачає, виходячи з наступного.

Доказом того, що ОСОБА_6 не відмовлялася від сплати кредиту після того, як Банк у березні 2015 року донарахував ОСОБА_6 невідому їй суму процентів та почав вимагати сплату штрафних санкцій та пені є той факт, що протягом 8 місяців, починаючи з березня 2015 року по жовтень 2015 року ОСОБА_6 сплачувала кредит в чіткій відповідності до Графіку погашення заборгованості.

Неспростованими Банком є також твердження ОСОБА_6 про те, що остання мала намір і бажання сплачувати кредит і в листопаді 2015 року та в подальшому, коли Банк відмовився приймати кошти на сплату заборгованості по кредиту як через касу Банку, так і через транзитний рахунок, який позичальник знала, оскільки працювала з цим рахуноком в Банку.

Починаючи з листопада 2015 року і по теперішній час ОСОБА_6 не сплачує щомісячні платежі по кредиту лише тому, що не має можливості здійснити ці платежі через дії Банку, оскільки Банк відмовляє позичальнику в прийнятті коштів на погашення кредиту та відсотків по ньому.

9 листопада 2015 року, ОСОБА_6 мала намір оплатити в Базовому відділенні Черкаської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен банк Аваль» черговий щомісячний

платіж по кредиту та відсоткам по ньому, який повинна, відповідно до Додатку №1 від

9 червня 2009 року до кредитного договору №354411/3705/1601-6і від 8 серпня 2006 року

сплатити до 15 листопада 2015 року в розмірі 84,03 долари США.

Проте, в прийняті коштів для сплати щомісячного платежу по тілу кредиту та відсотків по ньому їй було відмовлено, що виключає можливість виконувати нею взяті на себе обов'язки по виконанню умов кредитного договору №354411/3705/1601-6 від 8 серпня 2006 року.

10 листопада 2015 року ОСОБА_6 повторно звернулась до Банку

з бажанням оплатити щомісячний платіж по кредиту та відсоткам по ньому, але повторно

отримала відмову.

Того ж дня, 10 листопада 2015 року ОСОБА_6 звернулась з письмовою заявою до начальника Базового відділення Черкаської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» стосовно відмови працівників Банку приймати від неї кошти на оплату щомісячного платежу по кредиту. (Т.1. а.с. 83)

Після цього, ОСОБА_6 ще двічі (21 листопада 2015 року та 24 березня 2016 року) письмово зверталась до начальника Базового відділення Черкаської обласної дирекції ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" з проханням вжити заходів невідкладного реагування направлених на те, щоб Банк надав ОСОБА_6 можливість оплатити щомісячний платіж по тілу кредиту та відсоткам по цьому кредиту за листопад 2015 року та всі інші майбутні платежі в чіткій відповідності до Додатку №1 від 9 червня 2009 року до кредитного договору №354411/3705/1601-6і від 8 серпня 2006 року. (Т.1 а.с. 85-87).

Проте, відповіді ОСОБА_6 не отримала, не містяться такі відповіді і в матеріалах справи та не надано Банком з цього приводу спростувань в суді.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто.

Відповідно до п.1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Викладене не вбачає в діях ОСОБА_6 ухилення від взятих на себе зобов'язань за укладеним кредитним договором.

Відповідно до ч.4 ст. 612 ЦК України, прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 613 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Відповідно до п.4 ст. 613 ЦК України, боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

З огляду викладене, колегія суддів вважає, що вимога Банку про дострокове солідарне стягнення заборгованості за Кредитним Договором №354411/3705/1601-6 від 8 серпня 2006 року з ОСОБА_6, та ОСОБА_7 є безпідставною, оскільки, за вказаних умов у Банку не виникло право на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором на підставі ст.1050 ЦК України.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору не в повній мірі врахував всі обставини справи і, зокрема, зазначені вище норми матеріального права, які підлягали застосуванню до даних правовідносин.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісних позовних вимог Банку про дострокове солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовивши у вказаній частині позовних вимог.

В решті підстав для зміни чи скасування рішення суду за наведеними у скарзі доводами і задоволення зустрічних позовних вимог, колегія та суддів не вбачає, оскільки вони носять суб'єктивний характер, ґрунтуються на неправильному трактуванні норм матеріального та процесуального права і правильності висновків суду не спростовують.

Також, в апеляційній скарзі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ставлять питання стосовно скасування ухвали судді Соснівського районного суду м.Черкаси від 16 травня 2017 року про прийняття заяви ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про збільшення позовних вимог в тій частині, що стосується стягнення пені відповідачів по первісному позову, як незаконну та таку, що не є заявою про збільшення розміру позовних вимог; ухвали судді Соснівського районного суду м.Черкаси від 6 червня 2017 року про витребування розрахунку заборгованості ОСОБА_6 за кредитним договором, як незаконну та безпідставну; ухвали Соснівського районного суду м.Черкаси від 16 травня 2017 року в частині прийняття судом нової позовної вимоги Банку щодо пені після початку розгляду справи по суті, як незаконну.

З даного приводу колегія суддів зазначає, що всі вищенаведені ухвали носять процесуальний характер, постановлення яких є правом суду під час розгляду справи.

В зв'язку з відмовою Банку в задоволенні позову про дострокове солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вказаних ухвал, оскільки скасування рішення у наведеній частині та відмова Банку у позові є достатнім та ефективним способом захисту порушеного права ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Колегія суддів не вбачає у діях судді Пересунька Я.В. під час розгляду справи порушень норм матеріального чи процесуального права, які б давали підстави для постановлення відносно нього окремої ухвали за наведеними, з цього приводу, у скарзі доводами.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь держави необхідно стягнути судовий збір, що підлягав сплаті при подачі апеляційної скарги пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 1219 грн. 80 коп.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 309, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 червня 2017 року у даній справі змінити, скасувавши його в частині стягнення із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 354411/3705/1601-6 від 8 серпня 2006 року, що утворилась станом на 17 лютого 2017 року, а саме: тіло кредиту - 3 034,42 долари США, заборгованість за процентами - 579,30 доларів США, пеню - 855,95 доларів США, а всього - 4 469,67 доларів США та в частині стягнення судових витрат.

Ухвалити в цих частинах нове рішення.

Публічному акціонерному товариству «Райффайзен Банк Аваль» в позові до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про дострокове солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № 354411/3705/1601-6 від 8 серпня 2006 року відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на користь держави судовий збір в розмірі 1219 грн. 80 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :