Справа № 367/1869/15-ц Головуючий у І інстанції Саранюк Л. П.
Провадження № 22-ц/780/3944/17 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 54 28.09.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

28 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Савченка С.І., Білоконь О.В.,

за участю секретаря - Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Ірпінського місього суду Київської області від 27 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до виробничо - комерційної фірми «Рута» про забезпечення законного звільнення з роботи, зміну підстав та формулювання звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що у вересні 2014 року вона була прийнята на роботу у виробничо-комерційну фірму «Рута» (далі - ВКФ «Рута») на посаду касира. Позивач зазначала, що з моменту її працевлаштування у даному підприємстві керівництвом останнього систематично порушувалися вимоги трудового законодавства, зокрема, її не було ознайомлено з наказом про прийом на роботу, умовами колективного договору; їй не було визначено коло посадових обов'язків та не виділено конкретне робоче місце. Крім того, її постійно зобов'язували виконувати іншу роботу, ніж передбачено трудовими обов'язками. При цьому виплата заробітної плати проводилася нерегулярно та у неналежному розмірі.

З урахуванням неодноразових збільшень позовних вимог позивач просила суд визнати незаконними дії (бездіяльність) ВКФ «Рута» щодо небажання звільняти її та виплачувати розрахунок при звільненні; визнати нечинним та незаконним наказ ВКФ «Рута» №4-к від 06 жовтня 2014 року; визнати нечинним та незаконним наказ ВКФ «Рута» і штатний розпис, згідно з яким їй з 01 грудня 2014 року зменшено посадовий оклад з 3 000 грн. до 1 550 грн. в частині, що її стосується; стягнути з відповідача на її користь невиплачений середній заробіток при звільненні з роботи в сумі 88 039 грн. 57 коп.; стягнути з відповідача на її користь невиплачену при звільненні з роботи індексацію заробітної плати у розмірі 22 268 грн. 28 коп.; стягнути з відповідача на її користь невиплачені при звільненні з роботи компенсації за щорічну основну і додаткову щорічні відпустки, включаючи повний розрахунок при звільненні в розмірі 11 418 грн. 22 коп.; стягнути з відповідача на її користь суму вихідної допомоги при звільненні у розмірі 3 000 грн., стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 7 846 грн. 88 коп.; визнати незаконними дії відповідача щодо небажання надати їй подвійну податкову соціальну пільгу, встановлену п.п.1.2. п.1 ст. 169 Податкового кодексу України; стягнути з відповідача на її користь суму надлишково і безпідставно утриманого податку з доходів фізичних осіб за період з 23 вересня 2014 року по 28 лютого 2015 року у сумі 470 грн. 63 коп.; зобов'язати відповідача протягом трьох календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили провести перерахунок нарахованого і утриманого податку з доходів фізичних осіб з моменту прийому на роботу по день фактичного розрахунку із застосуванням подвійної податкової соціальної пільги, встановленої п.п.1.2. п.1 ст. 169 Податкового кодексу України; зобов'язати відповідача протягом трьох календарних днів з дня набрання рішення суду законної сили, внести відповідний запис до її трудової книжки про її звільнення з посади касира згідно з п.6 ст.36 КЗпП України у зв'язку з відмовою працівника від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці; зобов'язати відповідача надати довідку про нараховану та виплачену заробітну плату за період з 01 вересня 2014 року по день фактичного розрахунку при звільненні; зобов'язати відповідача надати довідку про доходи за останні 6 місяців перед місяцем фактичного звільнення на біржу труда (центр зайнятості населення).

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 27 червня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Зобов'язано ВКФ «Рута» протягом трьох календарних днів з дати набрання рішенням законної сили внести відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_2 про її звільнення з посади касира згідно з п.6 ст.36 КЗпП України у зв'язку з відмовою працівника від продовження роботи у зв'язку зі змінами істотних умов праці.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її позовних вимог та ухвалити нове рішення в цій частині, яким задовольнити її позовні вимоги про визнання незаконними дій (бездіяльності) ВКФ «Рута» щодо небажання звільнити її та виплатити розрахунок при звільненні, визнання незаконними дій відповідача щодо небажання надати їй подвійну податкову соціальну пільгу, встановлену п.п.1.2. п.1 ст. 169 Податкового кодексу України, стягнення з відповідача на її користь невиплачені при звільненні з роботи: середній заробіток у сумі 88 039 грн. 57 коп., індексацію із заробітної плати у розмірі 22 268 грн. 28 коп., компенсації за щорічну основну і додаткову щорічні відпустки, включаючи повний розрахунок при звільненні в розмірі 8 408 грн. 22 коп. (за виключенням суми 2 508 грн. за період з 23 вересня 2014 року по 26 лютого 2016 року, яка була стягнута у справі за іншим позовом), вихідну допомогу при звільненні у розмірі 3 000 грн., моральну шкоду у розмірі 7 846 грн. 88 коп., надлишково і безпідставно нарахованого податку з доходів фізичних осіб за період з 23 вересня 2014 року по 28 лютого 2015 року в сумі 470 грн. 63 коп., зобов'язання надати довідку про нараховану та виплачену заробітну плату за період з 01 вересня 2014 року по 11 березня 2015 року, зобов'язання надати довідку про доходи за останні 6 місяців перед місяцем фактичного звільнення на біржу труда (центр зайнятості населення). В обґрунтування вимог скарги позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь - судді доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону заочне рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 01 вересня 2014 року між ВКФ «Рута» в особі директора ОСОБА_3 і працівником столової «Академія» ОСОБА_2 було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно з п. 1 якого працівник, що обіймає посаду касира, безпосередньо пов'язану зі збереженням, обробкою та застосуванням у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей, бере на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення, збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей.

Згідно з наказом (розпорядженням) ВКФ «Рута» від 23 вересня 2014 року № 6- ОСОБА_2 була прийнята на роботу у ВКФ «Рута» з 23 вересня 2014 року у структурному підрозділі Ірпінь на посаду касира з окладом (тарифною ставкою) 1 550 грн. (а.с. 0, т.1). Із цим наказом позивач була ознайомлена того ж дня, про що свідчить її підпис на копії даного наказу. Також 23 вересня 2014 року ОСОБА_2 надала заяву ВКФ «Рута» про застосування податкової соціальної пільги.

Зі змісту доповідних адміністратора ВКФ «Рута» ОСОБА_4 від 5 та 6 жовтня 2014 року на ім'я директора ВКФ «Рута» ОСОБА_3 вбачається, що він просив перевести ОСОБА_2 на іншу посаду у зв'язку з тим, що вона у двотижневий термін не надала документів, що підтверджують кваліфікацію на касовому апараті, не може навчитись працювати на касовому апараті та безвідповідально ставиться до своїх обов'язків.

Згідно з наказом директора ВКФ «Рута» ОСОБА_3 від 06 жовтня 2014 року № 4-к ОСОБА_2 була переведена з посади касира на посаду буфетника (працівника лінії роздачі) з 6 жовтня 2014 року з посадовим окладом 1 550 грн. на місяць (а.с.64, т. 1).

Відповідно до акта від 06 жовтня 2014 року комісія у складі директора ОСОБА_3, бухгалтера ОСОБА_5, начальника громадського харчування ОСОБА_6, завідуючого виробництвом ОСОБА_7 склали акт про те, що згідно з наказом від 06 жовтня 2015 року № 4-к працівник ОСОБА_2 була переведена з посади касира на посаду буфетника, з наказом була ознайомлена, до роботи на посаді буфетника стала того ж дня, але наказ підписувати відмовилась (а. с. 65, т. 1).

Згідно з доповідною на ім'я директора ВКФ «Рута» ОСОБА_3 від 06 жовтня 2015 року заступник головного бухгалтера ОСОБА_8 доводила до відома директора, що співробітник ОСОБА_2 у присутності бухгалтера ОСОБА_9 та адміністратора ОСОБА_12 відмовилась від підпису про ознайомлення з наказом про переведення її з посади касира на посаду буфетника.

Відповідно до запису від 23 вересня 2014 року № 23 в трудовій книжці ОСОБА_2 прийнята на посаду касира на підставі наказу від 23 вересня 2014 року № 6- та згідно із записом від 6 жовтня 2014 року № 24 переведена на посаду буфетника.

Згідно із заявами ОСОБА_2 від 18 23 лютого та 4 березня 2015 року (а. с. 11 - 15, т. 1) вона направляла директору ВКФ «Рута» ОСОБА_3 заяви про її звільнення в порядку та на умовах, передбачених п. 6 ст. 36 ЗКпП України, та просила повідомити їй конкретну календарну дату її звільнення. Дані заяви згідно із підписом у рекомендованих повідомленнях були отримані невстановленою особою на прізвище ОСОБА_13.

Також встановлено, що 26 лютого 2015 року ОСОБА_2 звернулася до начальника Територіальної державної інспекції з питань праці у Київській області ОСОБА_10, в якій повідомляла про порушення керівництвом ВКФ «Рута» трудового законодавства та просила захистити її права, у відповідь на цю заяву її повідомлено про те, що за відсутності дозволу Кабінету Міністрів України (заявки суб'єкта господарювання, рішення суду, постанови слідчого) проведення перевірки додержання законодавства про працю на даний час неможливо та рекомендовано звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

25 лютого 2015 року ОСОБА_2 зверталася із аналогічною заявою до прокурора м. Ірпеня Київської області, однак відповіді не отримала.

Відповідно до листа Головного управління Держпраці у Київській області від 22 лютого 2016 року №2/4.3-Л-1173 під час перевірки звернення ОСОБА_2 щодо можливого порушення трудових прав ВКФ «Рута» встановлено порушення ч.2 ст.30 Закону України «Про оплату праці» щодо забезпечення достовірного обліку виконуваної працівником роботи і бухгалтерського обліку витрат на оплату праці у встановленому порядку. Встановлено порушення ст.43 Конституції України, ст.24 Закону України «Про оплату праці», ч.ч.1,2 ст.115 КЗпП України шодо дотримання строків виплати заробітної плати працівникам. Головним управлінням Держпраці у Київській області зроблено висновок, що ОСОБА_2 могла бути переведена на посаду буфетника без її згоди та можна вважати дане переведення порушенням трудового договору, якщо буде надано докази відсутності згоди на таке переведення (а.с.157-159, т.2).

Згідно листа Головного Управління Дердавної фіскальної служби у Київській області від 11 квітня 2016 року № 657/14/10-36-17-01 ВКФ «Рута» було враховано заяву ОСОБА_2 про застосування податкової соціальної пільги відповідно до ст.169 Податкового кодексу України, зроблено перерахунок за весь період застосування пільги та повернуто кошти на банківську картку (а.с. 200, т.2).

Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

По справі встановлено, що ОСОБА_2 18, 23 лютого, а також 04 березня 2015 року направляла поштою на адресу директора ВКФ «Рута» ОСОБА_3 заяви про її звільнення в порядку та на умовах, передбачених п. 6 ст. 36 ЗКпП України, та просила повідомити їй конкретну календарну дату її звільнення. Дані заяви згідно із підписом у рекомендованих повідомленнях були отримані невстановленою особою на прізвище «ОСОБА_13».

Разом з тим, згідно довідки ВКФ «Рута» від 14 вересня 2015 року, підписаної директором ОСОБА_3, особа з прізвищем ОСОБА_13 ніколи не працювала на ВКФ «Рута» та не уповноважена отримувати жодні документи та пошту від імені підприємства та згідно списку працівників ВКФ «Рута», які працювали на підприємстві у період з 01 лютого по 15 березня 2015 року працівник ВКФ «Рута» з прізвищем «ОСОБА_13» не значиться, а відповідачем категорично заперечується факт отримання заяв ОСОБА_2 про звільнення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено факту отримання відповідачем заяв позивача про звільнення, направлених нею 18 лютого 2015 року, 23 лютого 2015 року та 04 березня 2015 року на адресу директора ВКФ «Рута» ОСОБА_11, а відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання незаконними дій (бездіяльності) ВКФ «Рута» щодо небажання звільняти позивача та виплачувати їй розрахунок при звільненні.

Обґрунтовуючи вимоги позову про визнання незаконними дій відповідача щодо небажання надати їй подвійну податкову соціальну пільгу, встановлену п.п.1.2. п.1 ст. 169 Податкового кодексу України та стягнення надлишково і безпідставно нарахованого податку з доходів фізичних осіб за період з 23 вересня 2014 року по 28 лютого 2015 року у сумі 470 грн. 63 коп., ОСОБА_2 вказувала, що ВКФ «Рута» безпідставно відмовила їй у наданні подвійної соціальної пільги відповідно до її письмової заяви та не провела з нею повний розрахунок податку на доходи фізичних осіб.

Однак матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_2 зверталася до ВКФ «Рута» із заявою про надання їй подвійної податкової соціальної пільги та останнім їй було відмовлено у прийнятті такої заяви і таких доказів ОСОБА_2 відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України суду не надала.

Тому суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання незаконними дій відповідача щодо небажання надати їй подвійну податкову соціальну пільгу та стягнення надлишково і безпідставно нарахованого податку з доходів фізичних осіб за період з 23 вересня 2014 року по 28 лютого 2015 року у сумі 470 грн. 63 коп.

По справі встановлено, що ОСОБА_2 у березні 2016 року зверталася до суду з позовом до ВКФ «Рута» в якому просила, зокрема, стягнути з ВКФ «Рута» на її користь залишок невиплаченого повного розрахунку при звільненні, середній заробіток за період вимушеного прогулу, суму вихідної допомоги.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 24 листопада 2016 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 22 березня 2017 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто з ФКФ «Рута» на користь позивача залишок невиплаченого повного розрахунку при звільненні в сумі 2 726 грн. В інший частині позов залишено без задоволення (а.с.241-249, т.2; а.с.1-7, т.3)

Тобто, позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача належних їй при звільненні сум вже були предметом судового розгляду, рішення суду набрало законної сили, тому вказані обставини відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на її користь невиплачених при звільненні середнього заробітку, індексації із заробітної плати, компенсації за щорічну основну і додаткову щорічні відпустки та вихідної допомоги при звільненні.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про зобов'язання надати довідку про нараховану та виплачену заробітну плату про доходи за останні 6 місяців перед місяцем фактичного звільнення на біржу труда (центр зайнятості населення), оскільки зазначені вимоги стосуються виконання судового рішення після набрання ним законної сили, для яких встановлений інший порядок розгляду, а тому позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 наведених вище висновків суду не спростовують та не можуть бути підставою для скасування рішення суду в цій частині.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, ОСОБА_2 зазначала, що серед іншого, дії відповідача щодо небажання звільнити її з роботи згідно з п.6 ст.36 КЗпП України призвели до моральних страждань та інших негативних наслідків морального характеру, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Завдану їй відповідачем моральну шкоду позивач оцінила у розмірі 7 846 грн. 88 коп.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про зобов'язання ВКФ «Рута» протягом трьох календарних днів з дати набрання рішенням законної сили внести відповідний запис до трудової книжки про її звільнення з посади касира згідно з п.6 ст.36 КЗпП України у зв'язку з відмовою працівника від продовження роботи у зв'язку зі змінами істотних умов праці, суд першої інстанції у порушення ст.ст.213, 214 ЦПК України на наведене уваги не звернув, внаслідок чого дійшов неправильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Оскільки права позивача були порушені відповідачем у зв'язку з відмовою звільнити її з роботи згідно з п.6 ст.36 КЗпП України, що призвело до її моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя, колегія суддів з урахуванням принципів справедливості та розумності вважає, що з відповідача на користь повивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 5 000 грн.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню на підставі ст.309 ЦПК України, у зв'язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, тому відповідно до положень ст.303 ЦПК України апеляційним судом не перевіряється.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Ірпінського місього суду Київської області від 27 червня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з виробничо - комерційної фірми «Рута» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 5 000 (п'ять тисяч) грн.

В іншій частині заочне рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді