Справа № 405/641/12
Провадження № 2/172/16/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.10.2017 року Васильківський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Філіппова Є.Є.,

секретаря - Лук'яненко О.В.

за участю:

позавача - ОСОБА_1

представників позивачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3

відповідача - ОСОБА_4

представника відповідача - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в сел. Васильківка цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Васильківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, Дніпропетровського обласного комунального підприємства "Васильківський комбінат комунального господарства", ОСОБА_4, ОСОБА_8 третя особа - Васильківська селищна рада Дніпропетровської області, про поновлення строку позовної давності, визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання дій державного нотаріуса незаконними та визнання права власності на 3/4 частки квартири,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулись до суду з зазначеним позовом. В обгрунтування своїх вимог зазначають, що 23 липня 2011 року померла ОСОБА_9 - мати позивача ОСОБА_1, бабуся позивачів ОСОБА_6, ОСОБА_7.

04 серпня 1993року ОСОБА_9 посвідченим державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори договором купівлі-продажу викупила у Васильківського комбінату комунального господарства квартиру АДРЕСА_1, селища Васильківка Васильківського району Дніпропетровської області.

За життя ОСОБА_9 ніколи не піднімала питання права власності на спірну квартиру і тому позивач ОСОБА_1 нічого не знала про те, що квартира викуплена. 28 лютого 2012 року позивач ОСОБА_1 отримала копію вказаного договору купівлі-продажу і тому питання набуло актуальності.

Позивачі вважають, що договір купівлі-продажу є незаконним, оскільки при його укладенні були порушені права ОСОБА_1 та її, на той час неповнолітніх дітей, ОСОБА_6, ОСОБА_6

Так, на підставі ордеру № 340 від 02 червня 1981року сім"я, яка складалась з бабусі позивачки - ОСОБА_10, мами-Демури ОСОБА_11 та позивачки ОСОБА_1 отримала замість знесеного приватного будинку, зазначену трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2. В ордері на квартиру були вписані зазначені 3 особи.

Квартира знаходилась у державному житловому фонді та перебувала у власності (у повному господарському віданні чи оперативному управлінні) Васильківської селищної ради Васильківського району Дніпропетровської області.

Позивачі вважають, що при продажі квартири були порушені норми ст.ст.113-114 ЦК України в редакціїї 1963 року чинного на час здійснення договору купівлі-продажу щодо володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності та право на відчудження іншій особі своєї частки в спільному майні та обов"язку повідомлення продавцем частки в спільній власності решту учасників спільної часткової власності про намір продати свою частку сторонній особі з зазначенням ціни та інших умов, на яких продає її, тобто порушення права привілеєвої купівлі.

На час складання договору купівлі-продажу квартири позивачка разом з сином ОСОБА_6 були прописані та проживали в спірній квартирі (1988-1996рр). Малолітній син ОСОБА_7 відповідно до ст.161 ЖК України також був зареєстрований за місцем проживання реєстрації (проживання) ОСОБА_1 в зазначеній квартирі.

Про викуп квартири позивачці ОСОБА_1 не було відомо і своєї згоди на її купівлю-продаж вона не давала. Даним договором купівлі-продажу були порушені права та інтереси неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_6, при купівлі-продажу квартири не додержані вимоги ст.65-1 ЖК України, де зазначено, що наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім"ї, які проживають разом з ним, придбати у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.

Позивачі вважають, що сама дана угода укладена внаслідок обману. Оскільки ст.6 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачена безоплатна передача у власність громадянам займаних ними квартир, незалежно від розміру загальної площі. В тому числі й квартир, одержаних у разі знесення або відселення всіх сімей з будинків, які належали їм на праві власності, якщо колишні власники не одержали за ці будинки компенсації.

Відповідно до вимог ст.58 ЦК України (1963р.) - угода укладена внаслідок обману може бути визнана недійсною за позовом потерпілого. Якщо угода визнається недійсною з підстав обману, то потерпілому повертається другою стороною все одержане за угодою. Позивачі вважають себе потерпілими за данною угодою, так як спірна квартира підлягала приватизації шляхом безплатної передачі згідно ст.3 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Крім того, позивачі вважають, що продавець в зазначеному спірному договорі купівлі-продажу не мав на те достатніх юридичних прав, так як не був власником даної квартири і тому норма ст.65-1ЖК України була порушена також і державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори на момент складання договору купівлі-продажу №1302 від 04.08.1993року. Позивачі вважають, що всі мешканці квартири мали право на купівлю своєї частки в ній, а тому вони мають право на 3/4 частки даної квартири.

Позивачі зазначають, що ними пропущений строк позовної давності на оскарження договору купівлі-продажу квартири, причиною чому стало те, що про продаж квартири вони дізналися лише 28 лютого 2012 року з листа та доданого до нього спірного Договору, який вони отримали з Синельниківського МБТІ за №33 від 24.02.2012 року. Крім того позивач ОСОБА_6 на час складання спірного договору був малолітньою особою і не міг знати законодавства про приватизацію житла.

Позивачі просять суд: визнати недійсним завірений державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори та укладений між ОСОБА_9 та Васильківським комбінатом комунального господарства договір купівлі-продажу від 04 серпня 1993 року квартири АДРЕСА_3; визнати дії нотаріуса незаконними, визнати право власності за ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на 3/4 частки квартири №8, що знаходиться в будинку №20 по вул. Крупської в селищі Васильківка Васильківського району Дніпропетровської області, судові витрати у справі стягнути з відповідачів на користь позивачів.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, представники позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Представник Васильківської державної нотаріальної контори - ОСОБА_12 в попередньому судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, під час судового розгляду участі не приймала.

Відповідач у справі ОСОБА_4 та її представник адвокат ОСОБА_5 позов не визнали, в судовому засіданні пояснили, що ОСОБА_1 було відомо про договір купівлі-продажу квартири, вона на час укладення договору проживала ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з дітьми. Власник квартири ОСОБА_9 неодноразово робила заповіт, якими заповідала квартиру в тому числі: ОСОБА_1та ОСОБА_6 Заповітом від 01.07.2011 року ОСОБА_9 заповіла квартиру доньці Шаталовій Т,М., онукам ОСОБА_6 та ОСОБА_4, від спадщини усунена ОСОБА_1 На комісійному акті оцінки квартири стоїть підпис також ОСОБА_1 Отже вимоги позивачів безпідставні та подані з пропуском строку позовної давності без поважних причин.

Відповідач ОСОБА_8 в судове засідання не з"явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши надані сторонами докази, а також матеріали справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Позивач ОСОБА_1 08 вересня 1962року народження є донькою ОСОБА_9 що підтверджується копіями свідоцтв про народження та укладення шлюбу (а.с.13-14), позивачі ОСОБА_6 17 жовтня 1983року народження та ОСОБА_7 19 серпня 1989року народження є синами ОСОБА_1 та онуками ОСОБА_9 ( Т.1 а.с. 13,75).

Згідно Ордера № 340 від 02 червня 1981року виданого виконавчим комітетом Васильківської районної ради депутатів трудящих ОСОБА_9, сім"я якої складається з 3(трьох) чоловік надано право на зайняття окремої квартири №8 загальною площею 41,61кв.м в будинку №20 по вул.Крупській. Склад сім"ї: ОСОБА_9 - голова сім"ї, ОСОБА_13 Миколаївна- донька, ОСОБА_10 - мати (Т.1 а.с.11).

20 жовтня 2003року ОСОБА_10 померла, що підтверджується актовим записом про смерть (Т.1 а.с.91).

З довідки Дніпропетровського обласного комунального підприємства "Васильківський комбінат комунального господарства" відомо, що " За період з 1981 по 1993рік за даною адресою були прописані ОСОБА_9 з 20.07.1981року - основний квартиронаймач, ОСОБА_13 - донька, з 11.06.1988року перепрописана у зв"язку зі зміною прізвіща на ОСОБА_1, ОСОБА_6 онук ОСОБА_9. Квартира є викупленою ОСОБА_9."(Т.1 а.с.12).

З записів в "Домовій книзі для прописки громадян, що проживають ІНФОРМАЦІЯ_2 по вул.Крупської в селищі Васильківка" вбачається, що ОСОБА_1 26.02.1996року виписана з квартири АДРЕСА_4. (Т. 1 а.с.144-146).

ОСОБА_9 за нотаріально посвідченим Договором купівлі - продажу купила у Васильківського комбінату комунальних підприємств займану нею квартиру АДРЕСА_5. В матеріалах нотаріальної справи наявні заяви ОСОБА_9 до виконкому Васильківської районної ради про надання дозводу на приватизацію квартири, "так як вона не отримала компенсації за знесені належні їй хату, сарай та погріб у 1981році за рішенням виконкому, де збудовано приміщення Держбанку." (Т. 1 а.с .109-119).

При вирішенні спору по суті суд керується положеннями ч.3 ст.2 ЦПК України відповідно до якої провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; однак якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Крім того, пунктом 4 "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України передбачено, що положення зазначеного Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, які виникли після набрання ним чинності.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір купівлі-продажу укладено у 1993 році, тобто до набрання чинності ЦК України, та під час дії норм ЦК УРСР 1963 року.

Позивач ОСОБА_1 в позовній заяві визнає факт віднесення спірної квартири до державного житлового фонду.

Згідно реєстраційного свідоцтва виданого Синельниківським БТІ 29 червня 1992 року житловий будинок № 20 по вул.Крупської в селищі Васильківка зареєстровано за Васильківським комбінатом комунального господарства (Т.1 а.с.109), тобто ні позивач ОСОБА_1, ні ОСОБА_9 на час купівлі квартири не були її власниками, а отже до угоди купівлі-продажу квартири не могли бути застосовані положення ст.ст.113-114ЦК України (в ред.1963р.) щодо володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності та право відчудження іншій особі своєї частки в спільному майні та обов"язку повідомлення продавцем частки в спільній власності решту учасників спільної часткової власності про намір продати свою частку сторонній особі з зазначенням ціни та інших умов, на яких продає її, тобто порушення права привілеєвої купівлі.

В своїх позовних вимогах позивачі просять визнати незаконними дії державного нотаріуса Васильківської державної нотаріальної контори при посвідченні договору купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Як установлено судом, підставою для визнання незаконними дій та договору купівлі-продажу нерухомого майна, позивачі зазначили неврахування їх прав на приватизацію спірного майна, а також посвідчення оскаржуваного договору на підставі законодавчих норм, що втратили чинність, тобто ст. 48 ЦК УРСР .

В ЦК УРСР відсутні способи захисту порушених прав, які закріплені в п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, а саме: визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Разом з тим, згідно з ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Виходячи з викладеного позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

Також, позивач ОСОБА_1, представники позивачів ОСОБА_3, адвокат ОСОБА_2 вважають себе потерпілим за оспорюваним договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6, так як квартира підлягала приватизації шляхом безоплатної передачі у власність наймачів та членів їх сім"ї згідно ст.3 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Крім того, при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_9 не додержані вимоги ст.65-1ЖК України, яка передбачає, що наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.

Відповідно до ст. 65-1 ЖК Української РСР наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.

На час укладення договору купівлі-продажу таким законодавством, яким була передбачена можливість придбання займаних жилих приміщень у власність, був Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Цим Законом не було встановлено, що право власності наймачем жилого приміщення у будинку державного чи громадського житлового фонду на це приміщення могло набуватись за договором купівлі-продажу.

Положення про продаж громадянам в власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт, затверджене постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 19 травня 1989 року № 142, яким було передбачено продаж квартир державного і громадського фонду, на час укладення оспорюваного договору втратило чинність.

В обґрунтування вимог про визнання цього договору недійсним позивачі, зокрема, вказували на порушення при його укладенні ст. 65-1 ЖК Української РСР та неможливість проведення відчуження квартири шляхом її продажу всупереч порядку, встановленому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», а також порушення їх права на приватизацію житла.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині є доведеними і могли б слугувати підставою для визнання оспорюваного договору недійсним відповідно до ст. 48 ЦК Української РСР.

Що ж стросується позовних вимог в частині визнання права власності, то вони не підлягать задоволенню виходячи з наступного.

В ст.ст.1-2 Закону "Про приватизацію державного житлового фонду" визначено поняття приватизації державного житлового фонду та об"єкти приватизації. Приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

До об'єктів приватизації (далі - квартири (будинки) належать: квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму.

В ст.7 Закону передбачені права наймачів, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло а саме: за громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму.

Таким чином, у цьому конкретному випадку, визнання за позивачами права власності не грунтується на нормах закону.

Звертаючись до суду із позовом, позивачі просять суд поновити строк позовної давності з підстав поважності його пропуску.

Суд, з урахуванням наданих позивачами доказів, пояснень учасників судового розгляду, приходить до висновку про відмову взадоволення позовних вимог в цій частині, з урахуванням наступного.

Відповідно до статті 71 ЦК УРСР, що був чинним до 1 січня 2004 року, позовна давність - це строк, у межах якого особа, право якої порушено, може звернутися до суду з вимогою про його захист. Згідно зі статтею 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Аналогічні положення містяться й у статтях 256, 257, 267, 268 ЦК України.

Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79цього Кодексу.

Як уже зазначалося, ч.3 ст. 267 ЦК України, ст. 80 ЦК УРСР передбачають, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Однак, виходячи із змісту ч. 5 ст. 267 ЦК України, ст. 80 ЦК УРСР суд може поновити строк позовної давності за наявності відповідного клопотання сторони та у разі визнання причин його пропуску поважними.

Разом з тим, у своєму листі за № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 28.01.2013 року ВССУ дав роз'яснення, що якщо суд, встановить те, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови.

Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв'язку із закінченням строку позовної давності.

Позовні вимоги про визнання угод недійсними не належали до вимог, на які відповідно до статті 83 ЦК УРСР не поширювалася позовна давність, до них застосовувався загальний строк позовної давності - три роки (стаття 71 ЦК УРСР).

Нормами ст.57 Конституції України кожному гарантуєься право знати свої права і обов"язки. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов"язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом.

Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду" був оприлюднений в засобах масової інформації, опублікований в офіційних виданнях- газетах: "Голос України" від 22.07.1992року, "Урядовий кур"єр" від 07.08.1992року, Відомостях Верховної Ради України № 36 від 08.09.1992року, тобто доведений до невизначеного кола осіб. Опублікування нормативно-правового акту є юридичною підставою презумпції знання законодавства. Ніхто не може посилатись на незнання закону, якщо він був опублікований у встановленому законом порядку.

Згідно ч.1ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду" в редакції, чинній на час укладення договору, визначає правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, його подальшого використання і утримання. Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Відповідно до ч.2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов"язковим для неї.

Таким чином, приватизація житла здійснюється за ініціативою наймачів такого житла. Використати своє право на приватизацію житла чи утриматись від таких дій вирішує кожна особа вільно, на власний розсуд.

Отже, позивач ОСОБА_1 як член сім"ї наймача ОСОБА_9, разом з своїми неповнолітніми дітьми ОСОБА_6ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 мала можливість під час проживання в спірній квартирі протягом 1993-1996 років звернутись до уповноважених органів з заявою щодо приватизації частини займаною ними житлової площі в квартирі АДРЕСА_7. Звернення позивача ОСОБА_1 до відповідних органів за приватизацією займаного нею житла в 1993-1996 роках не пов"язане з оформленням купівлі-продажу спірної квартири та не залежало від дій чи бездіяльності ОСОБА_9.

Позивачка ОСОБА_1 не надала суду доказів, що виписка її з спірної квартири проведена ОСОБА_9 без її відома та згоди.

Таким чином, суду не надано належних та допустимих доказів того, що строки позовної давності пропущено з поважних причин.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі").

З урахуванням вищенаведеного, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в зв'язку з пропуском строків позовної давності.

Згідно ст.88 ЦПК України судові витрати по справі віднести на позивачів.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 48, 71-80 ЦК УРСР, 3, 15,16, 21, 203, 215, 256-268 ЦК України, ст. 9, 48 ЖК УРСР, ст. 3, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 3, 5 ст. 1, 3, 10, 11, 15, 57-61, 88, 179, 208-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Васильківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, Дніпропетровського обласного комунального підприємства "Васильківський комбінат комунального господарства", ОСОБА_4, ОСОБА_8 третя особа - Васильківська селищна рада Дніпропетровської області, про поновлення строку позовної давності, визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання дій державного нотаріуса незаконними та визнання права власності на 3/4 частки квартири- відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Васильківський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 06 жовтня 2017 року

Суддя Філіппов Є.Є