Троїцький районний суд Луганської області
Справа № 433/942/17
Провадження №2/433/568/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

/заочне/

03.10.2017 року, Троїцький районний суд Луганської області у складі:

Головуючого - судді Певної О.С.,

за участю секретаря - Нехаєва В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Троїцьке цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки (щодо часткового погашення заборгованості за договором позики від 21 грудня 2012 року) та стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Троїцького районного суду Луганської області із позовною заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь частину боргу за договором позики від 21 грудня 2012 року в розмірі 100000,00 грн, а також в рахунок часткового погашення заборгованості в розмірі 730 954,00 грн за договором позики від 21 грудня 2012 року просив звернути стягнення на предмет іпотеки - будинок за адресою: АДРЕСА_1, який належить на праві власності ОСОБА_2, шляхом продажу з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною, що встановлюється на підставі експертної оцінки. Крім того просив стягнути з ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики від 06 січня 2014 року в розмірі 198 986,00 грн.

Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 20 грудня 2016 року позовні вимоги були задоволені частково, однак судом не було вирішено питання про стягнення заборгованості за договором позики від 06 січня 2014 року та про звернення стягнення на предмет іпотеки (щодо часткового погашення заборгованості за договором позики від 21 грудня 2012 року).

У зв'язку з цим вищевказані позовні вимоги були виділені в окреме провадження для розгляду їх по суті.

В судове засідання сторони не з'явились.

Від позивача на адресу суду надійшло письмове клопотання, згідно якого він просив розглядати справу без його участі на підставі наявних у ній матеріалів. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Причина неявки відповідача суду невідома, про дату та час судових засідань ОСОБА_2 повідомлялась завчасно, належним чином. Заяви про розгляд справи без участі відповідача до суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Від позивача заперечень проти розгляду справи за відсутності відповідача не надходило. У зв'язку з наведеним, суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього.

Судом винесено ухвалу про заочний розгляд справи.

Виходячи з вищевикладеного, а також положень ч. 2 ст. 158, ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважає, що судовий розгляд справи можливий за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Статтею 10 ЦПК України встановлено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, подані відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд, дослідивши надані письмові докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Згідно з копією договору позики від 21 грудня 2012 року ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 отримала позику в сумі, еквівалентній 30902,00 доларів США, що за курсом НБУ на час укладення договору становить 247 000,00 грн. Позичальник зобов'язалась повернути позикодавцю суму позики не пізніше 21 березня 2013 року (а.с.5).

Відповідно до копії договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу ОСОБА_3, ОСОБА_2 передала в іпотеку у забезпечення своїх зобов'язань за позикою, отриманою від ОСОБА_1 у сумі, еквівалентній 30902,00 доларів США, належній їй житловий будинок з побутовими будівлями та спорудами №30, розташований на вул.Огнєвая у м.Луганську. Сторони погодили заставну вартість предмета іпотеки в сумі 200 000,00 грн (а.с.6).

Як вбачається з копії договору позики від 06 січня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у простій письмовій формі, позикодавець ОСОБА_1 передав у власність позичальника ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 7400,00 доларів США, а позичальник зобов'язалась повернути такуж суму грошових коштів у строк до 01 березня 2014 року (а.с.10).

У відповідності до п. 4.2 договору іпотеки іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку основного зобов'язання у випадку, якщо у момент настання строку виконання зобов'язань за договором позики вони не будуть виконані, а саме: при повному або частковому неповерненні у встановлений цим договором строк суми позики.

Пунктами 4.4, 4.5 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, за рішенням суду. Реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики від 06 січня 2014 року в сумі 198 986,00 грн та в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_2, в розмірі 730 954,00 грн за договором позики від 21 грудня 2012 року звернути стягнення на предмет іпотеки - будинок за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_2, шляхом продажу з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною, що встановлюється на підставі експертної оцінки».

Суду не надано доказів того, що відповідач - ОСОБА_2 на час звернення позивача до суду з позовною вимогою про стягнення заборгованості виконала свої зобов'язання перед позивачем з приводу повернення суми позики.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Суд враховує правову позицію Верховного Суду України, яка викладена у постановах № 3-71гс14 від 09.09.2014 року, № 6-1080цс15 від 03.02.2016 року, відповідно до якої звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в частині стягнення на суму боргу за договором позики від 06 січня 2014 року.

Вирішуючи позовні вимоги про погашення частини заборгованості ОСОБА_2 в розмірі 730 954,00 гривень за договором іпотеки від 21 грудня 2012 року шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, суд зазначає наступне.

Як роз'яснено в п. 41 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ) № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК).

Крім того, в п. 42 зазначеної постанови ВССУ зазначено, що резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Як зазначено в позовній заяві, позивачем зазначена сума позики 30 902,00 доларів США, яка еквівалентна 830 954,00 грн, яка є сумою заборгованості. Рішенням Апеляційного суду Луганської області були задоволені позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частини боргу за договором позики від 21 грудня 2012 року в сумі 20 000, 00 грн. Поряд з цим, до суду звернені вимоги про стягнення частини боргу в сумі 730 954,00 грн. та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення частини заборгованості. Інших обґрунтувань суми заборгованості та доказів на їх підтвердження позивачем не надано.

На думку суду, сума заборгованості за договором іпотеки 830 954,00 грн., розмір частини якої просить стягнути позивач за рахунок предмета іпотеки - 730 954,00 грн., є співмірною із вартістю іпотечного майна, яка визначена у договорі за погодженням сторін (200 000,00 грн.), тобто складає більше половини вартості іпотечного майна.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 33 вищевказаного Закону, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Вирішуючи питання, щодо ціни предмету іпотеки, суд виходить з того, що, ціна предмета іпотеки встановлюється в самому договорі - відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону № 898-IV вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.

Під час розгляду справи позивачем не заявлялося клопотання про проведення оцінки предмету іпотеки. Ціна об'єкту іпотеки зазначена у договорі іпотеки, тому суд вважає за необхідне зазначити початкову ціну предмета іпотеки, яка визначена в п.1.2. договору іпотеки в сумі 200 000 грн. 00 коп. згідно заставної вартості будинку.

Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що відповідач проживає на території де проводиться антитерористична операція і майно, яке є предметом іпотеки, також знаходиться на території де проводиться антитерористична операція.

15 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Відповідно до ст. 9 вказаного закону протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам - суб'єктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об'єкти), статей 41, 43 - 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України «Про іпотеку».

Зазначеним Законом визначено, що період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» від 13.04.2014 року, Указом Президента України «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року №405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Згідно з додатком до розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р до зазначених населених пунктів належить м. Луганськ.

В подальшому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №1079-р зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція».

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р та розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079-р.

Згідно із додатком до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року до зазначених населених пунктів належить м.Луганськ.

Отже, враховуючи приписи ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VII від 02.09.2014 року, а також норми ст. 217 ЦПК України, суд вважає, що дане рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії заходів щодо збереження майна, що знаходиться в іпотеці, встановлених у статті 9 Закону України № 1669-УП від 02 вересня 2014 року «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

При цьому суд зазначає, що зупинення дії закону не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника).

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача в частині погашення частини заборгованості ОСОБА_2 в розмірі 730 954 гривень за договором іпотеки від 21 грудня 2012 року, звернувши стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки позивачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 3979,72 грн. - тобто 1% ціни позову за подання до суду позовної заяви майнового характеру.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 526, 527, 610, 612, 625, 1049 Цивільного кодексу України, ст. ст. 10, 11, 30, 58-60, 74, 79, 88, 209, 212-215, 224-233 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки (щодо часткового погашення заборгованості за договором позики від 21 грудня 2012 року) та стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 06 січня 2014 року в сумі 198 986 (сто дев'яносто вісім тисяч дев'ятсот вісімдесят шість) гривень 00 копійок.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 в розмірі 730 954 (сімсот тридцять тисяч дев'ятсот п'ятдесят чотири) гривні 00 копійок за договором позики від 21 грудня 2012 року звернути стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно у вигляді житлового будинку за адресою: м. Луганськ, вул. Огнєвая, буд. 30, яка належить на праві власності ОСОБА_2, шляхом продажу з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною 200 000 грн. 00 коп.

Рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки - житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Луганськ, вул. Огнєвая, буд. 30, не підлягає виконанню на час дії заходів щодо збереження майна, що знаходиться в іпотеці, встановлених Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, судовий збір в дохід держави (Отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106; код за ; банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м.Києві; код банку отримувача: 820019; рахунок отримувача: 0001; код класифікації доходів бюджету: 22030106.) у сумі 3979 (три тисячі дев'ятсот сімдесят дев'ять) гривень 72 копійки .

Копію заочного рішення надіслати відповідачу.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному суді Луганської області через Троїцький районний суд Луганської області шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Повний текст рішення виготовлено 09 жовтня 2017 року.

Суддя О.С. Певна

09.10.17