Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.09.2017 Справа №607/11704/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

присяжних Левицького П.Р.

Петльованого О.О.

за участю секретаря Буцик О.П.

прокурора Колесник Г.

представника психіатричного закладу, лікаря-психіатра ОСОБА_3

особи, щодо якої вирішується питання

про примусову госпіталізацію ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою лікаря-психіатра Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_3 про госпіталізацію ОСОБА_4 до психіатричного закладу у примусовому порядку, -

ВСТАНОВИВ:

Лікар-психіатр Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_3 звернувся в суд із заявою про госпіталізацію гр. ОСОБА_4 в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню у примусовому порядку.

В судовому засіданні лікар-психіатр, який є також представником Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_3 заяву підтримав і пояснив, що гр. ОСОБА_4 страждає психічним захворюванням - маячний розлад, у зв'язку з чим, хвора не може дати усвідомлену згоду на госпіталізацію в психіатричний стаціонар.

Прокурор заяву про госпіталізацію гр. ОСОБА_4, у примусовому порядку в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню без її згоди не підтримала, зазначивши, що представником Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_3 не наведено підстав, зазначених у ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б дозволяли провести примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку.

ОСОБА_4 в судовому засіданні вважає, що підстави для її примусової госпіталізації відсутні, вона усвідомлює свою поведінку та не несе загрози собі та оточуючим.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив.

Правові та організаційні засади забезпечення громадян України психіатричною допомогою визначаються Законом України «Про психіатричну допомогу» № 1489-III від 22 лютого 2000 року.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», передбачено презумпцію психічного здоров'я, тобто кожна особа важаться такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона:

-вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих;

-або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Статтею 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителка АДРЕСА_1 поступила в стаціонар Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні 18.09.2017 року о 13 год.00 хв. в супроводі сина за направленням амбулаторно - поліклінічного відділення.

ОСОБА_4 не надала своєї згоди на лікування в психіатричному закладі, яке надається в умовах стаціонару.

Як вбачається із висновку комісії лікарів-психіатрів Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні, страждає душевним захворюванням із 2013 року, коли змінилася в поведінці під час перебування на заробітках в Італії. Була доставлена на Україну і лікувалася в 6-му відділенні ТОККПНЛ. Два місяці тому, перебуваючи в Італії, повторно змінилася в поведінці: не спала, вважала, що її отруюють, конфліктувала з оточуючими, відчувала страх, через що була доставлена на Україну, а згодом у 5-те відділення ТОККПНЛ.

На час обстеження: мовному контакту доступна, свідомість ясна, орієнтується всесторонньо. На запитання відповідає по суті. Інструкції виконує вибірково. Негативістична. Хворою себе не вважає. Вимагає відпустити її додому. Заявляє, що її отруюють. Рідний брат та син обкрадають, "навмисне запхали в лікарню". Свої переживання розкриває не повністю. Легко збудлива. Фон настрою знижений. Критика до свого стану хвороблива.

Комісія прийшла до висновку, що ОСОБА_4 страждає на: маячний розлад, який обумовлює шкоду її здоров'ю, внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога. Потребує лікування в закритому психіатричному стаціонарі. В зв'язку з чим направлено подання в суд, для вирішення питання про її лікування без її згоди в закритому психіатричному стаціонарі ТОККПНЛ згідно ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу».

У судовому засіданні ОСОБА_4 заперечила щодо наявності у неї намірів та дій щодо вчинків, які б являли собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих.

Проте, заявником не подано доказів, які б підтверджували, що існують підстави, передбачені ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для примусової госпіталізації ОСОБА_4

Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…».

У своєму рішенні Європейський Суд з прав людини (справа «Анатолій Руденко проти України») від 17.04.2014 року зазначив, що « п.99…суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «Психічно хворою» та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов; по-перше, об'єктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання.

За даних обставин суд вважає, що у нього відсутні підстави, які передбачені ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б давали суду право надати згоду на госпіталізацію ОСОБА_4 та проведення лікування у психіатричній лікарні в примусовому порядку, а тому, вважає, що у задоволенні заяви лікаря-психіатра, слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.279-282 ЦПК України, ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги», суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви лікаря-психіатра Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_3 про госпіталізацію ОСОБА_4 до психіатричного закладу у примусовому порядку - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяВ. В. Ромазан

ПРИСЯЖНІ: П.Р.ЛЕВИЦЬКИЙ

О.О.ПЕТЛЬОВАНИЙ