АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Катющенко В.П.
справа № 755/3149/17-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року про повернення позовної заяви у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20.03.2017 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з даною ухвалою суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила скасувати ухвалу суду та передати справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що ухвалою суду від 24.02.2017 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме для сплати судового збору протягом п'яти днів з дня отримання ухвали суду. На виконання вказаної ухвали суду позивачу був необхідний час, більший ніж надано судом, оскільки остання замовила звіт про оцінку спірної квартири, який на даний час не був готовий, а тому ОСОБА_1 подала до суду клопотання про продовження строків на усунення недоліків.

Вказувала, що постановлюючи ухвалу про залишення позовної заяви без руху, суд прийшов до висновку, що строк для усунення недоліків позову не може перевищувати п'яти днів і ці строки не можуть бути продовжені відповідно до ст.121 ЦПК України, проте до таких висновків суд першої інстанції дійшов внаслідок порушення ст.73 ЦПК України, оскільки строки можуть бути продовжені чи поновлені за заявою учасника процесу, у разі визнання поважними причин пропуску строку. Відтак процесуальним законодавством не передбачено вичерпний перелік строків які можуть бути продовжені, а тому всі без винятку процесуальні строки можуть бути продовжені або поновлені, і строки на усунення недоліків не є винятком з цього переліку.

Сторони в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24.02.2017 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати трьох днів з дня отримання ухвали суду позивачем, зокрема в ухвалі суду було зазначено, що позивач повинна визначити ціну позову відповідно до реальної вартості майна на день подання позову до суду та відповідно підтвердити таку ціну позову відповідними документами та сплатити судовий збір виходячи з реальної ціни позову. При цьому, у разі не можливості визначити дійсну, реальну вартість майна, позивачем має бути сплачено максимальний судовий збір, з урахуванням ставок судового збору, визначеного Законом України «Про судовий збір».

Вказана ухвала суду була отримана позивачем ОСОБА_1 06.03.2017 року, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.8).

16.03.2017 року на адресу Дніпровського районного суду м. Києва від позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання про продовження строків на усунення недоліків позовної заяви в якому позивач зазначала, що на виконання ухвали суду від 24.02.2017 року їй необхідний час, більший ніж надано судом, оскільки ОСОБА_1 замовила звіт про оцінку спірної квартири, яки ще не готовий. А тому, керуючись ст.73 ЦПК України позивач ОСОБА_1 просила продовжити строки на усунення недоліків позову.

Визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивач не виконала вимоги ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 24.02.2017 року про залишення вказаної позовної заяви без руху. При цьому, в ухвалі суду було зазначено, що подане позивачем клопотання про продовження строків на усунення недоліків не може бути прийнято судом в якості усунення недоліків відповідно до ухвали від 24.02.2017 року, оскільки ч.1 ст.121 ЦПК України передбачено, що строк для усунення недоліків не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали. При цьому позивач не скористалася можливістю сплатити судовий збір в максимальному розмірі за подачу позову майнового характеру. Крім того, позивачем у клопотанні про продовження строків не було наведено необхідного, на думку позивача, часу для усунення позивачем викладених в ухвалі недоліків.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Згідно з роз'ясненнями, які викладені в п.п.15, 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014 рокупунктами 1 і 2 частини першої статті 80 ЦПК передбачено визначення ціни позову у позовах про стягнення грошових коштів та про визнання права власності на майно або витребування майна. Відповідні позовні заяви мають майновий характер, і розмір ставок судового збору за їх подання визначається згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 ЗаконуУкраїни «Про судовий збір».

Розмір судового збору за подання позовної заяви про визнання права власності на майно або його витребування (у тому числі з урахуванням положень, передбачених частиною п'ятою статті 216, статтею 1212ЦК тощо) визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.

При цьому суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки за змістом статті 80, пункту 4 частини другої статті 119 ЦПК такий обов'язок покладається на позивача.

Проте, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд (частина другастатті 80 ЦПК). Остаточне визначення в процесі розгляду справи ціни позову (дійсної вартості спірного майна), а отже, і суми судового збору, здійснюється судом із наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору.

Частиною 1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткого мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява чи скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з ст.4 Закону України «Про судовий збір»за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем справляється судовий збір в розмірі 1 відсоток від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (640 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (8000 грн.).

Як вбачається з матеріалів справи в лютому 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просила провести поділ спільного майна подружжя і визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

А тому вказаний позов є позовом майнового характеру за який позивачем мав бути сплачено судовий збір у відповідному розмірі, згідно з вимогами Закону України «Про судовий збір».

При цьому, позивач на виконання ухвали суду не була позбавлена можливості сплатити судовий збір за подання позовної заяви в максимальному розмірі, встановленому Законом України «Про судовий збір» з подальшим вирішенням питання про повернення зайво сплаченого судового збору, якщо буде встановлено, що позивачем було переплачено судовий збір за подання позову.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що визнаючи позовну заяву неподаною та повертаючи її позивачу суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_1 не виконала вимоги встановлені в ухвалі суду від 24.02.2017 року та не усунула недоліки позовної заяви.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не застосовано положення ст.73 ЦПК України колегія суддів відхиляє, оскільки частиною 1 статті 121 ЦПК України встановлено, що строк для усунення недоліків позовної заяви не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали. При цьому положення ч.5 ст.121 ЦПК України передбачає можливість для позивача який не усунув недоліки у встановлені строки повторно звернутися із позовом до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Крім того, частиною 3 ст.73 ЦПК України визначено, що одночасно з клопотанням про поновлення чи продовження строку належить вчинити ту дію або подати той документ чи доказ, стосовно якого заявлено клопотання.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Таким чином ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог процесуального законодавства, внаслідок чого підстав для її скасування, з мотивів викладених в апеляційній скарзі не вбачається.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 312, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набираєзаконної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді