Справа № 758/6674/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

29 вересня 2017 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі Калашніковій Л.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, інтереси якої представляє ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до районного суду з позовною заявою, в якій просить надати їй дозвіл на виїзд та в»їзд малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, з/на тимчасово окуповану територію - АР Крим у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, без згоди ОСОБА_3 до досягнення дітьми шістнадцяти років.

Позов мотивований тим, що відповідач є батьком їх сумісних дітей - малолітнії ОСОБА_5 та ОСОБА_6. У 2015 році відповідач покинув сім»ю та з цього часу самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків. Матеріальне забезпечення дітей, їх утримання та виховання повністю лягли на плечі матері. Вказує, що вона разом з дітьми проживає у АР Крим, м. Феодосія, а всі рідні проживають у м. Харкові та у зв'язку з наявною політичною ситуацією, що склалася в Україні, вона не може разом з дітьми приїздити до родичів. Позивачка зазначає, що вона не має відомостей, де знаходиться відповідач, а тому не може у передбаченому законодавством порядку взяти у нього дозвіл на виїзд дітей за кордон.

До початку судового засідання представник позивача надала письмову заяву, в якій просить розглянути справу у її відсутність, підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить їх задоволнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Відповідно до ч. 4 ст. 169 та ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, з ухваленням заочного рішення.

Представник третьої особи у судове засідання не з»явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, відповідно до вимог закону, про причини неявки суд не повідомив.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до таких висновків.

Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або спорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

Частинами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи і гідності.

За Принципом 6 цієї Декларації малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли наявні виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір'ю.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 30 жовтня 2009 р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Гагарінського районного управління юстиції у м. Севастополі, актовий запис №868, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 30.10.2009 р. ( а.с. 11).

Сторони по справі - позивач ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, та відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, є батьками малолітніх дочок ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_8, що підтверджено свідоцтвами про народження ( а.с. 12,13).

Як вказала у своїй позовній заяві позивач, вона разом з дітьми проживає у АР Крим, м. Феодосія, а всі рідні проживають у м. Харкові та у зв'язку з наявною політичною ситуацією, що склалася в Україні, вона не може разом з дітьми приїздити до родичів, відомостей, де знаходиться відповідач вона також не має, а тому не може у передбаченому законодавством порядку взяти у нього дозвіл на виїзд дітей за кордон.

Судом встановлено, що позивач та відповідач мають зареєстроване місце проживання у АДРЕСА_1 діти сторін у справі відвідують шкільний та дошкільний заклад у м.Феодосії.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність v вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Згідно частини 2 статті 154 СК України, батьки дитини мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів неповнолітньої дитини.

Згідно ч.2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 № 367, де зазначено, що в'їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї громадян України, що не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Відповідно до положень частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документу дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або закон них представників. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду.

Правилами оформлення та видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон визначено, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадян України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у якій, відповідно до правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України від 27.01.1995 № 57, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16 років здійснюється лише за згодою батьків /усиновлювачів/ та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду за кордон досягли повноліття. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріальною згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України, до якої належить: сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; повітряний простір над вказаними територіями, - є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Згідно з частиною першою статті 10 цього Закону, громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду - виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Однак, частина перша статті 4 зазначеного Закону передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною Постановою ВР № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною третьою статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов»язані піклуватись про здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно зі ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

В судовому засіданні встановлено, що на час розгляду справи відповідач зареєстрований за адресою: АР Крим, м. Феодосія. Останній не позбавлений батьківських прав відносно дітей - ОСОБА_5, та ОСОБА_6.

Згідно ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

На підставі ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

У витязі з узагальнення судової практики розгляду цивільних справ із застосуванням Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція) зазначено, що відповідно до цілей Гаазької Конвенції, її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання (постанова пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року N 8).

Позивачка вказувала, що всі її рідні проживають у м. Харкові, надала докази цього. Доньки сумують за рідними, однак за відсутності відомостей про місце перебування відповідача, вона не може взяти у останнього згоду на виїзд дітей до України.

Враховуючи наявні у матеріалах справи письмові докази, позивачем не доведено факт ігнорування відповідачем прохання позивача про нотаріальне посвідчення згоди на виїзд їхніх малолітніх дітей.

Разом з тим, суд приймає до уваги, що є необхідність виїзду дітей з тимчасово окупованої територію АР Крим для відвідування та спілкування з родичами, які проживають у Харкові, з метою відпочинку, оздоровлення, всебічного розвитку дітей, з урахуванням неможливості отримання позивачем такої згоди у відповідача, тому вважає позовні вимоги обґрунтованими, такими, що відображають права та інтереси дітей.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, ст.ст.7, 141, 150, 155, 157 Сімейного кодексу України, ст.313 Цивільного кодексу України, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57, керуючись ст.ст.3, 10, 11, 60, 208-209, 212, 213, 214-215, 218, 224-228 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1, інтереси якої представляє ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька - задовольнити.

Надати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди та в»їзди малолітніх дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_10, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_11, з/на тимчасово окуповану територію АР Крим без дозволу (згоди) та супроводу батька дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, ІПН НОМЕР_1, у супроводі матері дітей - ОСОБА_1, або інших уповноважених нею осіб; строком - до досягнення дітьми 16 років.

Заочне рішення може бути переглянуто Подільським районним судом м.Києва за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано до районного суду протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду міста Києва через Подільський районний суд м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги та заяви про перегляд заочного рішення, якщо їх не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н. М. Ларіонова