Провадження №22-ц/784/1590/17
Провадження №22-ц/784/1590/17 Головуючий першої інстанції: Гуденко О.А.
Категорія 44 Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

03 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Гавор В.Б.,

за участі представників: позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засідання в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційними скаргами

ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього

ОСОБА_6,

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 травня 2017 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_6, про виселення,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2016 р. ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про виселення.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2006 р. є власником житлового будинку по вул. Зустрічна, 29А в м. Миколаєві. З відповідачкою він перебував у шлюбі, який було розірвано у 1999 р. Від шлюбу мають малолітнього сина ІНФОРМАЦІЯ_1. З його дозволу відповідачка із сином вселилися до зазначеного будинку на час ремонту у її квартирі, але дотепер відповідачка так і не виселилася, окрім того, не допускає позивача до будинку, чим порушує його права як власника, позбавляючи його користуватися та розпоряджатися вказаним будинком.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідачка має у власності інше житло, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив усунути перешкоди у користуванні власним житлом шляхом виселення ОСОБА_7 з сином ОСОБА_6 без надання іншого житла.

В судовому засіданні представник позивача просила позов задовольнити, а представник відповідача просила позов залишити без задоволення.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 травня 2017 р. позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені частково.

Постановлено виселити ОСОБА_5 з житлового будинку по вул. Зустрічна, 29А в м. Миколаєві та стягнути з неї на користь ОСОБА_4 275 грн. 60 коп. судового збору.

В іншій частині позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, при ухваленні рішення суд неповно зясував фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, обєктивному та неупередженому її розгляду, а тому просить рішення суду змінити в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо виселення ОСОБА_6, ухваливши в цій частині нове про задоволення вказаних позовних вимог.

Відповідачка також подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що рішення суду є неправомірним, ухвалено з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права та просить рішення суду скасувати й ухвалити нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що власником житлового будинку по вул. Зустрічна, 29А в м. Миколаєві на підставі договору дарування, укладеного 30 липня 1996 р. та посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8, є ОСОБА_4

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (прізвище у шлюбі ОСОБА_4) перебували у шлюбі, який розірвано 04 листопада 1999 р. Мають малолітнього сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2. Під час перебування у шлюбі та проживання однією сімєю після його розірвання позивач та відповідачка проживали з 2006 р. у вказаному будинку. Їх син з дня народження також проживає у цьому будинку.

В житлового будинку по вул. Зустрічна, 29А в м. Миколаєві зареєстровано місце проживання ОСОБА_4 (з 1996 р.) та його сина ОСОБА_6 (з 2006 р.).

Таким чином, відповідачі вселилися та проживають у будинку як члені сімї його власника (ч. 2 ст. 64 ЖК України).

В силу положень. 1 ст. 383 ЦК України, ч. 1 ст. 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ст. 405 ЦК України).

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 р. по справі № 6-709/16 і є обовязковою для застосування судами в силу положень ст. 360-7 ЦПК України.

Як вбачається з пояснень представників позивача та відповідачки, сімейні відносини між ними остаточно припинені з 2016 р. Відповідачка разом із сином залишилась проживати в будинку, позивач у звязку із наявними між сторонами конфліктом проживає в іншому місті.

Відповідачка та син сторін на час предявлення позову до суду були колишніми членами сімї позивача.

Як стверджує позивач, він вселив колишню дружину на час їх спільного проживання однією сімєю.

Таким чином, при вселенні ОСОБА_5 у спірний будинок власником було обмежено її проживання будинку часом перебування у сімейних стосунках.

Дані обставини також підтверджуються тим, що ОСОБА_5 (ОСОБА_9І.) на праві власності, як вбачається з інформаційних довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 11, 13) належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1 та однокімнатна квартира АДРЕСА_2. Таким чином, житлом відповідачка забезпечена.

Спірний будинок не є місцем реєстрації проживання ОСОБА_5

За такого, хоча ОСОБА_5 і була вселена у належний позивачеві будинок як член його сімї, але таке проживання було обмежено позивачем певними умовами, а саме підтримання між ними сімейних відносин.

Таким чином, ОСОБА_5 не набула права постійного користування спірним жилим приміщенням, а є тимчасовим мешканцем (ст. 98 ЖК України), а тому у звязку із припиненням сімейних стосунків з позивачем її право користування чужим майном припинилося в силу вимог п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що права позивача підлягають захисту шляхом виселення відповідачки зі спірного житлового будинку на вимогу власника цього майна, що відповідає положенням ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги відповідачки щодо її тривалого проживання у будинку та підтримання довгий час сімейних стосунків з позивачем не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на її правовий статус відносно спірної жилої площі.

Також не можна прийняти до уваги посилання на придбання спірного жилого будинку у період шлюбу, оскільки будинок набуто позивачем за договором дарування, що в силу положень ст. 24 КЗпШС України, яка регулювала такі правовідносини на час виникнення права власності на жилий будинок, відносить таке майно до роздільного майна подружжя, а не до їх спільної сумісної власності, а правомірність набуття позивачем у власність будинку не є предметом даного спору.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 правового значення не мають, а характеризують стан особистих відносин з позивачем.

Колегія суддів також погоджується з вирішенням судом позову в частині виселення сина сторін малолітнього ОСОБА_6

Так, відмовляючи в позові, суд вірно виходив з того, що ОСОБА_6, який вселений у будинок як член сімї батька, зареєстрований у спірному будинку і іншого житла не має, а тому зберігає право користування цим жилим приміщенням.

За такого відсутні передбачені ст.ст. 405, 391 ЦК України підстави для усунення перешкод у користуванні житлом позивачу шляхом виселення дитини.

Доводи апеляційної скарги позивача не заслуговують на увагу і не спростовують правильність висновків суду, тому що припинення сімейних відносин між батьками не припиняє членство дитини у сімї батьків.

До того ж позивачем не надано доказів визначення місця проживання сина разом з матірю.

За такого та з урахуванням обовязків батьків, передбачених ст.ст. 150, 180 СК України щодо забезпечення дитини умовами проживання, суд обґрунтовано відмовив в позові про виселення малолітнього ОСОБА_6

За такого колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_6, відхилити, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

ОСОБА_10