Справа № 145/1181/16-ц Провадження № 22-ц/772/2234/2017Головуючий в суді першої інстанції Мазурчак А. Г.
Категорія 39Доповідач Войтко Ю. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Войтка Ю.Б.,

Суддів: Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

При секретарі: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 06 липня 2017 року у справі за позовом

ОСОБА_2 до Черемошненської сільської ради Тиврівського району Вінницької області, треті особи на стороні відповідача без самостійних вимог: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, про визнання права користування земельною ділянкою в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и л а:

В липні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним вище позовом. В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що 15 лютого 1985 року між нею та ОСОБА_29 було укладено шлюб. 19 лютого 1992 року рішенням Тиврівської районної ради народних депутатів ОСОБА_30 було надано у довічне успадковуване володіння (як форму власності) 20,65 гектара землі в межах Черемошненської сільської ради для організації селянського (фермерського) господарства. 19 лютого 1992 року видано відповідний державний акт.

ІНФОРМАЦІЯ_4 її чоловік помер. Вищезазначена земельна ділянка фактично входила до складу спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_30, вона успадкувала фермерське господарство та продовжила користуватися вказаною вище земельною ділянкою, тобто, відповідно ст. 549 Цивільного кодексу УРСР, який діяв на час відкриття спадщини, вона фактично прийняла спадщину. На теперішній час намагається переоформити право власності на належну їй земельну ділянку, однак Черемошненська сільська рада Тиврівського району Вінницької області на свій розсуд намагається користуватися належною їй земельною ділянкою та право користування землею в порядку спадкування за нею не визнає.

Право довічного успадковуваного володіння землею було введено Земельним кодексом Української РСР від 18 грудня 1990 р. Таке право законодавчо визнавалось у період з 15 березня 1991 р. до 13 березня 1992 р. Так, відповідно до ст. 6 Земельного кодексу Української РСР 1990р. у довічне успадковуване володіння земля надавалася громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського) господарства.

Пунктом 8 постанови Верховної Ради України "Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі" від 13 березня 1992 р. встановлено, що громадяни, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України.

Відповідно до Постанови Верховної Ради Української РСР від 05.12.1990 року №511 «Про вирішення питань, пов'язаних із правом власності на землю» громадянам надавалися земельні ділянки для ведення селянського особистого господарства, садівництва, будівництва та обслуговування жилих будинків, задоволення інших потреб, передбачених законом, у довічне успадковуване володіння.

На виконання Закону України від 13 березня 1992 року «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» видано Декрет Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» та наказ Державного комітету України по земельним ресурсам від 15 лютого 1993 року за №10 «Про затвердження порядку передачі земельних ділянок в приватну власність громадян України». Вказаними нормативними актами були врегульовані питання процедури надання земельних ділянок у власність громадян та користування. Ці нормативні акти діяли і на час вирішення питання про передачу у володіння ОСОБА_30 земельної ділянки.

Сам процес передачі земельної ділянки складався з декількох етапів, які передбачали прийняття рішення органом місцевого самоврядування про передачу конкретної земельної ділянки, винесення на місцевості і закріплення меж виділеної земельної ділянки та виготовлення і отримання державного акту на право власності, володіння на земельну ділянку.

Ця процедура відповідала повністю вимогам ст. ст. 17, 22, 23 Земельного кодексу України в редакції 1990 року, яким передбачалося, що передача земельних ділянок у власність громадян, володіння здійснюється радами, на території яких розташовані земельні ділянки, право власності, володіння на землю виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і отримання документу, який посвідчує це право. Право власності, володіння посвідчується державними актами, які видаються і реєструються, в тому числі, і районною радою. ОСОБА_30 на час своєї смерті набув право володіння на земельну ділянку, таким чином земельна ділянка є спадковим майном.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 06 липня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Знято арешт з земельної ділянки, накладений ухвалою Тиврівського районного суду 01.02.2017 року.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Вказала, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального і процесуального права. При цьому вказується на ті ж підстави, що і в позовній заяві.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Державного акту на право довічного успадкованого володіння землею ОСОБА_30 на підставі рішення Тиврівської районної Ради № 19 від 19.02.1992 року передано 39,65 га землі для організації селянського (фермерського) господарства. Згідно зазначеного Акту передана у довічне успадковане володіння земля складається із трьох земельних ділянок: № 1 - площею 3 га, №2 - площею 17,65 га , №3 - площею 18,6 га (т.2 а.с.65-68).

06.12.1995 року до сесії Черемошенської сільської ради народних депутатів звернувся із письмовою заявою голова фермерського господарства «Віктор» ОСОБА_30 (т.1 а.с.102), в якій просив вилучити із фермерського господарства «Віктор» земельну ділянку №3 площею 18.6 га, яка надавалась йому для розширення фермерського господарства і якою, згідно його заяви, він користувався протягом двох років.

Рішенням 4 сесії 22 скликання Черемошенської сільської ради народних депутатів Тиврівського району від 13.03.1996 року (т.1, а.с. 101) вказану заяву ОСОБА_30 задоволено і у відповідності до п.1, ст. 27 діючого на той час Земельного Кодексу України в редакції від 13.03.1992р. із фермерського господарства «Віктор» вилучено земельну ділянку №3 площею 18, 6 га та передано до земель запасу.

02.10.1997 року до сесії Черемошенської сільської ради народних депутатів звернувся із письмовою заявою голова фермерського господарства «Віктор» (т.1 а.с.104), в якій просив вилучити із земельної ділянки №2 площею 17.65 га. фермерського господарства «Віктор» в фонд земель запасу сільської ради 13 га, залишивши йому 4.65 га землі і внести зміни в Державний акт.

Рішенням 12 сесії 22 скликання Черемошенської сільської ради народних депутатів Тиврівського району від 04.02.1998 року (т.2 а.с.84), вказану заяву ОСОБА_30 задоволено і у відповідності до п.1, ст. 28 діючого на той час Земельного Кодексу України вилучено із фермерського господарства «Віктор» земельну ділянку площею 13 га та передано її в фонд земель запасу сільської ради, залишивши в користуванні СФГ «Віктор» 7,40 га.

25.12.1998 року до сесії Черемошенської сільської ради народних депутатів звернувся із письмовою заявою голова фермерського господарства «Віктор» (т.1 а.с.106), в якій просив вилучити земельну ділянку №2 площею 4.40 га. з користування фермерського господарства «Віктор».

Відповідно до рішення 3 сесії 23 скликання Черемошенської сільської ради народних депутатів Тиврівського району від 25.12.1998 року (т.1, а.с. 105), вирішено: «Відібрати у фермерського господарства «Віктор» земельну ділянку в розмірі 4.40 га».

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_30 помер, що стверджується ксерокопією свідоцтва про смерть (т1 а.с.11), позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з померлим, що стверджується ксерокопією свідоцтва про одруження (т.1 а.с.10). Згідно довідки Черемошенської сільської ради Тиврівського району №366 від 27.10.2016 року (т.2, а.с.77), на момент смерті ОСОБА_30 з ним проживали дружина - ОСОБА_2, син ОСОБА_32 ІНФОРМАЦІЯ_1, син ОСОБА_33 ІНФОРМАЦІЯ_2, дочка ОСОБА_34,ІНФОРМАЦІЯ_3 До нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_30 ніхто не звертався і спадкова справа не заводилась, що стверджується інформаційною довідкою із спадкового реєстру (т 1.а.с. 54).

Позивачка із 04.07.2001 року рахується керівником СФГ «Віктор», що стверджується свідоцтвом про перереєстрацію господарства, його статутом та витягом із ЄДР (т2 а.с.58-64). Відповідно до довідки Черемошенської сільської ради Тиврівського району №376 від 22.11.2016 року (т.2 а.с.56), за фермерським господарством «Віктор» рахується земельна ділянка площею 2,75 га».

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, районний суд виходив з того, що доказів того, що ОСОБА_30 за життя вчиняв будь - які дії щодо оформлення права власності чи оренди на земельну ділянку,ч отриману ним на підставі рішення Тиврівської районної ради № 19 від 19.02.1992 року у довічне успадковане володіння для ведення селянського (фермерського) господарства площею 39, 65га, суду не надано і в ході судового розгляду не здобуто.

Доводи представника позивача про те, що при розгляді справи необхідно приймати до уваги рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року, яким визнано неконституційними положення п.6 розділу 9 «Перехідні положення» в частині щодо втрати громадянами після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою, не впливають на правильність рішення, оскільки за рішенням Конституційного Суду громадяни, які набули право постійного користування земельною ділянкою в порядку встановленому законом, але за нині діючим законодавством не можуть мати їх на такому праві, не обмежені строком за свого життя переоформити право користування земельною ділянкою на право власності або право оренди. Спадкодавець втратив надане йому право не у зв'язку з тим, що сплив строк встановлений законом для переоформлення права постійного користування земельною ділянкою наданою йому у довічне успадковане володіння, а тому що він не встиг, чи не бажав реалізувати своє право за життя. Так, згідно з рішенням Конституційного Суду України за громадянами зберігається право щодо оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою, яке може бути ними реалізоване за життя.

Права спадкоємців є похідними від прав спадкодавця, які належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Оскільки на момент відкриття спадщини Закон України «Про селянське (фермерське) господарство», який передбачав надання громадянам земельних ділянок за їх бажанням у довічне успадковане володіння для ведення селянського (фермерського) господарства та відповідно до якого права володіння земельною ділянкою підлягали спадкуванню, втратив чинність, а Закон України «Про фермерське господарство» від 19.06.2003 року та чинний Земельний кодекс України прийнятий 25 жовтня 2001 року не передбачають набуття такого права громадян на землю як довічне успадковане володіння та порядку успадкування такого володіння, то суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про визнання права користування земельною ділянкою площею 20,65 га в порядку спадкування за законом згідно Державного акту на право довічного успадкованого володіння землею виданого ОСОБА_30 19.02.1992року не підлягають задоволенню.

Право тимчасового користування землею припиняється шляхом

розірвання договору. Згідно ст. 29 земельного кодексу України в редакції 13.03.1992 року припинення права власності на землю або права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови власника землі або землекористувача провадиться за його заявою на підставі рішення відповідної Ради народних депутатів. А тому сесія сільської ради в межах своїх повноважень вирішувала питання щодо вилучення земельних ділянок за заявами ОСОБА_30

Спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_35 є також його діти: син ОСОБА_32, ІНФОРМАЦІЯ_1, син ОСОБА_33, ІНФОРМАЦІЯ_2, дочка ОСОБА_34, ІНФОРМАЦІЯ_3, які на час відкриття спадщини проживали разом з ним (т.2 а.с.77), тобто даний позов зачіпає їх інтереси.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до Державного акту на право довічного успадкованого володіння землею ОСОБА_30 на підставі рішення Тиврівської районної Ради № 19 від 19.02.1992 року передано 39, 65 га землі для організації селянського (фермерського) господарства. Згідно зазначеного Акту передана у довічне успадковане володіння земля складається із трьох земельних ділянок: №1 - площею 3 га, №2 - площею 17,65 га, №3 - площею 18,6 га.

Відповідно до ст. 6 Земельного кодексу Української РСР 1990р. у довічне успадковуване володіння земля надавалася громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського) господарства

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12.1991 року №2009-ХІІ, яка була чинною на час надавання земельної ділянки спадкодавцю, земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства надавалися громадянам за їх бажанням у довічне успадковане володіння, приватну власність або в оренду. Право приватної власності на земельну ділянку селянським (фермерським) господарством могло набуватися після шести років володіння нею.

Земельний кодекс України (в редакції від 13 березня 1992 року) передбачав право колективної і приватної власності громадян на землю, зокрема право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства і не передбачав такої форми володіння землею як довічне успадковане володіння, то п.6 Перехідних положень надавалося громадянам право, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві до 1 січня 2005 року, та продовжено до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право користування земельними ділянками, наданих для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду.

Пунктом 8 Постанови Верховної ради України «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» від 13.03.1992 року №2200-ХІІ встановлено, що громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковане або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України.

Прийняттям Закону України «Про фермерське господарство» від 19.06.2003 року визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про селянське (фермерське) господарство». Закон України «Про фермерське господарство» не містить такої форми володіння землею як довічне успадковане володіння.

За життя ОСОБА_30, згідно заяв від 05.12.1995 року, 02.10.1997 року та 25.12.1998 року відмовився від частини земельних ділянок, та на підставі поданих заяв рішеннями Черемошенської сільської ради від 13.03.1996 року, від 04.02.1998 року, 25.12.1998 року вилучено земельні ділянки у селянсько-фермерського господарства «Віктор» площею 18,6 га., 13 га., 4,40 га. та передано їх в фонд земель запасу сільської ради. Відповідно до довідки Черемошенської сільської ради Тиврівського району № 376 від 22.11.2016 року за СФГ «Віктор» рахується земельна ділянка площею 2,75 га.

Вказані рішення Черемошенської сільської ради Тиврівського району в судовому порядку не оскаржувалися, а тому є чинними.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано суду і в ході судового розгляду не здобуто доказів того, що ОСОБА_30 скористався своїм правом, наданим йому законом й за життя вчиняв будь-які дії щодо оформлення права власності чи землекористування на земельну ділянку отриману ним на підставі рішення Тиврівської районної ради №19 від 19.02.1992 року у довічне успадковане володіння для ведення селянського (фермерського) господарства площею 20,65 га.

Правова позиція, що сформульована Верховним Судом України в постанові від 23.11.2016 року по справі №6-3113цс15, а також в постанові від 05.10.2016 року в справі №6-2329цс16 вказує на те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

Таким чином, земельна ділянка, яка належала померлій особі на праві постійного користування на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, державного акту на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою чи державного акту на право постійного володіння земельною ділянкою - спадкуванню не підлягає.

Також позивачем не доведено, що на час відкриття спадщини після померлого ОСОБА_30 останній користувався земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства площею 20,65 га.

Крім того, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання права користування земельною ділянкою в порядку спадкування за законом та у якості відповідача в даній справі було залучено Черемошненську сільську раду Тиврівського району Вінницької області, тоді як відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» внесено зміни до Земельного кодексу України, зокрема до статті 122 ЗК України, згідно з якою з 01 січня 2013 року передача у власність або у користування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності належить до компетенції Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та її територіальним органам. А враховуючи довідку Черемошненської сільської ради від 27.10.2016 року № 306 вбачається, що на момент смерті 2001 року ОСОБА_30 з ним проживала не тільки позивач ОСОБА_2, але й троє неповнолітніх дітей ОСОБА_32, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_34, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_33, ІНФОРМАЦІЯ_2, які позивачем в якості відповідачів в позовні заяві не вказані.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тобто ухвалене рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування немає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 06 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: (підпис) Войтко Ю.Б.

Судді: (підпис) Міхасішин І.В.

(підпис) Стадник І.М.

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду Войтко Ю.Б.