АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/4649/17 Суддя доповідач Швецова Л.А.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2017 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Швецової Л.А.,

суддів Котелевець А.В., Колтунової А.І.,

за участю секретаря Кучер Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2014 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та просили стягнути заборгованість за кредитним договором.

В обґрунтування позову посилались на те, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір від 22.03.2006 року, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 1422,20 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Зобов'язання ОСОБА_1 за кредитним договором забезпечено порукою - договором поруки від 01.09.2010 року, укладеним з поручителем ТОВ «Українське Фінансове Агенство «ВЕРУС» в особі філії ТОВ «УФА «ВЕРУС» у Дзержинському районі м.Харкова.

Свої зобов'язання відповідач за договором кредиту не виконала, у зв'язку з чим за нею виникла заборгованість станом на 04.04.2014 року у розмірі 27 865,29 грн., яка складається з заборгованості по кредиту - 1422,20 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 7951,61 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 16688,37 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна складова) - 1303,11 грн.

На підставі викладеного позивач просив стягнути солідарно з ТОВ «УФА «ВЕРУС» в особі філії ТОВ «УФА«ВЕРУС» у Дзержинському районі м.Харкова, ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у сумі 10000 грн., з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у сумі 17 865,29 грн. та судовий збір.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 13 листопада 2014 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNH4KP2200443 від 22.03.2006 року у сумі 17 865 грн 29 коп.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ТОВ «УФА «ВЕРУС» в особі філії ТОВ «УФА «ВЕРУС» у Дзержинському районі м.Харкова на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNH4KP2200443 від 22.03.2006 року у сумі 10000 (десять тисяч) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1, ТОВ «УФА «ВЕРУС» в особі філії ТОВ «УФА «ВЕРУС» у Дзержинському районі м.Харкова на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати у розмірі 139 грн 33 коп. з кожного.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 травня 2017 року заяву ОСОБА_1 про скасування заочного рішення районного суду, в якій було заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності, було залишено без задоволення.

Не погодившись з заочним рішенням ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у зв'язку із пропуском строків позовної давності.

В обґрунтування скарги посилалась на те, що рішення незаконне, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не повно з'ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Також зазначала, що районний суд безпідставно їй відмовив у скасуванні заочного рішення районного суду, суд не зважив на необхідність розгляду її заяви про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, який сплив 22 квітня 2009 року, а також те, що відповідач не була належним чином повідомлена про судовий розгляд справи, оскільки не отримувала повісток та рішення. Внаслідок цього відповідач була позбавлена процесуальної можливості надати свої заперечення проти позову, який був заявлений поза межами загального трирічного строку позовної давності, а позивачем не було надано належних та допустимих доказів на обґрунтування суми заборгованості.

Судова колегія, вислухавши суддю доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» районний суд виходив з того, що відповідач, яка не з'явилась в судове засідання, про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, причину неявки не повідомляла, заперечень на позов не надала. Суд вважав встановленим, що відповідач не виконала взяті на себе за укладеним сторонами договором кредиту зобов'язання, внаслідок чого станом на день розгляду справи існує заборгованість, яка підлягає стягненню

Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна.

Відповдіно до п. 1 ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Однак при ухвалені заочного рішення районний суд всупереч вимог вказаної норми п. 1 ч. 1 ст. 224 ЦПК України не з'ясував, що в матеріалах справи відсутнє підтвердження про вручення відповідачу судової повістки (зворотна розписка) або поштове повідомлення про відмову адресата від одержання судової повістки чи відсутності адресата за адресою її проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку, що вимагається нормами ст. 74 ЦПК України.

При таких даних у районного суду були відсутні передбачені вказаною нормою цивільного процесуального права умови для проведення заочного розгляду справи, що порушило передбачені ст. 27 ЦПК України права сторони на участь у судовому засіданні та подання заяв, клопотань, заперечень проти позову та подання доказів на їх підтвердження, та визначені у п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантії кожної особи при розгляді цивільної справи на доступ до суду.

Стаття 267 ЦК України передбачає такі наслідки спливу позовної давності.

1. Особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

2. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

3. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

4. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

5. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, оскільки відповідач з поважних причин не з'явилася у судове засідання, її заява про застосування позовної давності та докази, на які вона посилалася на обґрунтування своєї заяви мають істотне значення для правильного вирішення справи, у районного суду були передбачені у ч. 1 ст. 232 ЦПК України підстави для скасування заочного рішення і доводи апеляційної скарги з цього приводу є обґрунтованими.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

У світлі встановлених обставин та наведеного правового обґрунтування, колегія суддів в контексті позитивного обов'язку забезпечення відповідачу права на доступ до суду, передбаченого п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950р. вважає за необхідне розглянути її заяву про застосування позовної давності, в чому їй помилково, з порушенням вказаних норм ЦПК України було відмовлено районним судом при розгляді справи по суті.

З цих же мотивів колегія суддів відповідно до ст. 360-7 ЦПК України відступає від правової позиції,яка була викладена в постановах Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року по справі № 6-780цс15 та від 02 березня 2016 року по справі № 6-2307цс15, згідно до якої відсутність сторони у розгляді справи судом першої інстанції не надає апеляційному суду права розглядати її заяву про застосування строків позовної давності, яка має матеріально-правовий характер.

Так, Верховний суд України у вказаних постановах обґрунтував свою правову позицію наступним.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права Верховний суд України дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

У даній справі, яка розглядається апеляційний судом, передбачена ст. 267 ЦК України вимога про застосування позовної давності, на відміну від досліджених Верховним судом випадків,вже була заявлена відповідачем до районного суду при розгляді заяви про скасування заочного рішення, яка не була розглянута районним судом всупереч наведених вимог ЦПК України.

Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, мають, зокрема, право заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення судові.

Згідно зі статтею 31 ЦПК України сторони мають рівні процесуальні права і обов'язки.

Відтак заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства.

Ця правова позиція обґрунтована у постанові Верховного суду України №6-2667цс16 від 16.08.2017 року.

Так, судовим розглядом встановлено, що 22 березня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого згідно статуту є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DNH4KP2200443, відповідно до умов якого Банком наданий Позичальникові кредит у розмірі 1422,20 грн. зі сплатою відсотків за користування у розмірі 25,08 % річних на суму залишку заборгованості по кредиту з кінцевим терміном повернення до 22.03.2007 року включно.

Банком виконані взяті на себе зобов'язання за кредитним договором № DNH4KP2200443 від 22.03.2006 року щодо видачі кредиту.

Відповідно до заяви кредит надається за умови сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 2,09 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, в обумовлених у заяві та умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки, а також сплати комісії, яка зазначена в умовах.

Згідно заяви позичальник зобов'язується повернути суму кредиту, відсотків, винагороди відповідно до заяви та умов. Згідно заяви погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати, за який приймається період з 21 по 28 число кожного місяця шляхом надання коштів у сумі 135,47, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами.

Умовами надання кредиту у п. 5.1 передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених заявою та умовами, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу. При цьому відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищезазначеної пені Банком не нараховується. При порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. та 5% від суми заборгованості.

Також згідно п.6.1 Умов при невиконанні Позичальником умов, передбачених п.2.2.12 Договору, Банк зобов'язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту. При цьому Позичальник сплачує Банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими Позичальником на день здійснення моніторингу коштами Позичальником і нарахованими Банком на останній термін сплати.

Внаслідок невиконання відповідачем ОСОБА_1 своїх зобов'язань за кредитним договором станом на 04 квітня 2014 року утворилась заборгованість (у тому числі кредит, відсотки та штрафні санкції) у розмірі 27 865,29 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком.

За змістом частин четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється у ст. 257 ЦК України тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України встановлені наступні наслідки порушення договору позичальником.

1. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

2. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно заяви позичальника банк надає строковий кредит на строк 12 місяців по 22 липня 2007 року включно.

Відповідно до п. 3.2.9 умов надання споживчого кредиту фізичним особам укладеного сторонами позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в строки, зазначені в заяві.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Таким чином, оскільки на день звернення до суду з цим позовом, 25 липня 2014 року, вже сплив передбачений законом трирічний строк позовної давності, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України у задоволенні позову з цих підстав необхідно відмовити.

При цьому колегія суддів у даній справі не враховує висновок щодо застосування абз. 2 ч. 5 ст. 261, ст.ст. 599, 1048, 1054 ЦК України, викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року по цивільній справі № 6-249цс15 про стягнення заборгованості за договором кредиту, в якому внаслідок невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених умовами договору протягом більше ніж 60 календарних днів строк користування кредитом вважався таким, що сплив, та, відповідно, позичальник був зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Виходячи з таких обставин, Верховний Суд України дійшов висновку, що оскільки кошти за кредитним договором на день виконання основного зобов'язання в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

У даній справі дія зобов'язань закінчилася відповідно до умов договору кредиту у конкретний строк, 22 липня 2007 року, оскільки саме в цей день позичальник згідно заяви та умов був зобов'язаний повернути суму кредиту та нараховані проценти.

Оскільки строк виконання зобов'язання визначений договором кредиту відповідною датою, тому у даній справі підлягає застосуванню положення абзацу першого ч. 5 ст. 261 ЦК України: за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, а не абзац другий ч. 5 ст. 261 ЦК України, згідно до якого за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Згідно до ч. 1 ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Оскільки таким чином районний суд помилився із застосуванням наведених норм матеріального і процесуального права, якими врегульовано розгляд заяви сторони про застосування спливу позовної давності та її матеріально-правових наслідків для заявленого позову, внаслідок чого помилково задовольнив позов, то з передбачених п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підстав рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.1,3,4 ст. 309, ст. ст. 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2014 року скасувати.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді