Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Лозко Ю.П.
Справа № 408/7411/16-ц
Провадження № 22ц/782/573/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2017 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого Лозко Ю.П.,

суддів: Єрмакова Ю.В., Орлова І.В.

за участю секретаря Єгорової О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 30 червня 2017 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення втрат від інфляції та 3-х відсотків річних,

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним вище позовом, який неодноразово уточнював, в обґрунтування позовних вимог вказав, що згідно рішення Біловодського районного суду Луганської області від 13.05.2013 року відповідач ОСОБА_2 зобовязаний сплатити на його користь борг в сумі 65947,59 грн., в тому числі 2000,00 грн. моральної шкоди, борг у сумі 61787,00 грн. та 3% річних в розмірі 2160,29 грн. З ОСОБА_2 у примусовому порядку частково стягнуто борг у сумі 6556,04 грн., сума заборгованості становить 59391,25 грн., тому посилаючись на вимоги ст. ст. 625, 1050 ЦК України просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму втрат від інфляції в розмірі 45635,97 грн. та 3% річних від простроченої суми в розмірі 5470,28 грн., а всього 51106,07 грн.

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 30 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 51 106,07 грн.

Вирішено питання стосовно судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просив суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;6) як розподілити між сторонами судові витрати;7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно ч.1 ч.3 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Судом встановлено, що рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 13.05.2013 року з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто борг, моральну шкоду спричинену злочином передбаченим ч.2 ст. 190 КК України та 3% річних у загальному розмірі 65947,29 грн.

Вказане рішення суду у примусовому порядку виконано частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за період з 31.05.2013 р. по 30.09.2016р. - 6556,04 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався вимогами ст. ст. 1049,1050, 599, 625 ЦК України і враховуючи правову позицію в рішенні Верховного Суду України від 02.09.2015 року у справі № 6-3690цс15 дійшов висновку, що між сторонами виникли договірні правовідносини, за якими відповідач ОСОБА_2, не повернув суму позики. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки належним виконанням зобовязання є виконання, у результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання (ст. 599 ЦК України). Зобовязання по сплаті боргу після ухвалення судом рішення та на даний час відповідачем не виконано. В даному випадку борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання; три проценти річних від простроченої суми.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія не погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

В даному випадку, спір виник у зв'язку з тривалим, на думку позивача невиконанням вищевказаного рішення Біловодського районного суду Луганської області від 13.05.2013 року, що призвело до матеріальних втрат позивача як кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 року у справі № 6-2759цс15.

Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги, що правовідносини між сторонами не є зобовязальними, отже, вказаною вище нормою не регулюються (Постанова Верховного Суду України від 13.01.2016 року у справі № 6-3019цс15).

Суд першої інстанції не врахував наведеного вище та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст. ст. 309, 313-314 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Біловодського районного суду Луганської області від 30 червня 2017 рокускасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення втрат від інфляції та 3-х відсотків річнихвідмовити за необґрунтованістю.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак його може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді: