АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3616/17 Справа № 214/3051/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Прасолова В.М. Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2017 рокуАпеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів: Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.,

при секретарі - Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна організація № 35" про визнання наказу незаконним, скасування наказу, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди

за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна організація № 35"

на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 22 жовтня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

28 квітня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 35» про визнання наказу незаконним, скасування наказу, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди, свої вимоги обґрунтовуючи, тим що у керівництва підприємства на час її звільнення, а саме 21 січня 2015 року, не було правових підстав для невиплати нарахованих сум заробітної плати за грудень 2014 року - січень 2015 року. 30 січня 2015 року роботодавець відповідно до довідки про заробітну плату здійснив виплати без врахування річної премії, стверджуючи, що річна премія не є заробітною платою та наказом від 27 лютого 2015 року № 10 скасував наказ від 30 листопада 2014 року № 280 на призначення вказаної премії, не маючи на це жодних законних підстав. Вважає, що Кабакова Т.В., будучи керівником КП «ЖЕО №35» з 22 січня 2015 року, не мала законних прав скасовувати накази минулого періоду, підписані чинним на той час директором Аксьоновою Н.А. Також позивач зазначає, що в наказі від 27 лютого 2015 року № 10 не зазначено жодного доказу та законної підстави для скасування законного та чинного наказу № 280, тим самим порушено права робітника підприємства. Крім того, з 22 січня 2015 року позивач уже не була працівником КП «ЖЕО № 35», а тому наказ від 27 лютого 2015 року № 10 не міг бути на неї розповсюджений у зв'язку із закінченням його дії в часі. Вважає, що утримання з належних їй до виплат сум здійснено із порушенням вимог законодавства та КП «ЖЕО № 35» незаконно утримало з її заробітної плати: річну премію в сумі 15 070,23 грн.; компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1 443,3 грн.; вихідну допомогу в сумі 1 540,26 грн., так як нарахування цих виплат здійснювались із середнього заробітку, з урахуванням річної премії. Всього перерахунок складає 18 053,79 грн., з відрахуванням цільових внесків перерахунок складає 14 276,59 грн. (том 1 а.с. а.с.1-6, 68-74).

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 22 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна організація № 35" про визнання наказу незаконним, скасування наказу, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди - задоволені частково.

Наказ № 10 від 27 лютого 2015 року, виданий комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційна організація №35» «Про скасування наказу №280 від 30 грудня 2014 року» визнано незаконним та скасовано в частині, що стосується ОСОБА_2.

Стягнуто на користь ОСОБА_2 з комунального підприємства «Житлово-експлуатаційної організації №35»: заборгованість по невиплаченій в день звільнення заробітній платі за грудень 2014 року та січень 2015 року - в сумі 14276 грн. 59 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 січня 2015 року по 22 жовтня 2015 року - в сумі 62379 грн. 46 коп.; моральну шкоду - у сумі 5000 грн. 00 коп.

Також вирішено питання щодо судових витрат (том 1 а.с.131-144).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2016 року рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 жовтня 2015 року змінено в частині стягнення з Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 35» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 січня 2015 року по 22 жовтня 2015 року, зменшивши цю суму з 62 379 грн 46 коп. до 5 000 грн.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 жовтня 2015 року змінено в частині стягнення з Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 35» на користь ОСОБА_2 моральної шкоди, зменшивши цю суму з 5 000 грн. до 500 грн.

В іншій частині рішення суду залишено без змін(том 1а.с.192-195).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 лютого 2017 року, касаційні скарги ОСОБА_2 та Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 35» задоволено частково. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. (том 2 а.с.70-73).

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (том 1 а.с.148-154).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_2 працювала на підприємстві відповідача з 1990 року по 21 січня 2015 року, згідно наказу № 3 від 21 січня 2015 року була звільнена з КП «ЖЕО № 35» з посади начальника групи інженерів, у зв'язку із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, що підтверджується трудовою книжкою (том 1 а.с.10-14), наказом (том 1 а.с.42).

Відповідно наказу, виданого директором КП «ЖЕО №35» Аксьоновою Н.А., № 280 від 30 грудня 2014 року, позивачці була призначена та нарахована винагорода за результатами роботи за рік у розмірі 15070,23 грн., із застосуванням коефіцієнту 2,0, що вбачається з наказу (том 1 а.с.15) та інформаційної довідки (том 1 а.с.17). Крім того, у грудні 2014 року позивачці були нараховані: оплата по окладу - 4336,96 грн., відрядження - 611,92 грн., індексація - 210,17 грн., добові - 60 грн. Всього нараховано 20289,28 грн., а за відрахуванням утримань до виплати - 16491,09 грн., що вбачається з інформаційної довідки (том 1 а.с.17).

У січні 2015 року позивачці нараховано до виплати: оплата по окладу - 3087,5 грн., індексація - 167,84 грн., компенсація за невикористану відпустку - 9233,72 грн., вихідна допомога - 7003,63 грн., всього - 19492,69 грн., а за відрахуванням утримань до виплати - 15492,07 грн., що вбачається з інформаційної довідки (том 1 а.с.17).

На день звільнення позивачці не були виплачені суми, а саме: заробітна плата за грудень місяць 2014 року в сумі 16491,09 грн.; заробітна плата за січень в сумі 15492,07 грн., а загалом не виплачено 31983,16 грн.

Позивачці відповідачем було виплачено: 30 січня 2015 року - 4175,24 грн., 24 лютого 2015 року - 2466,91 грн., 27 лютого 2015 року - 10719,46 грн., 19 березня 2015 року - 343,96 грн., а загалом виплачено 17705,57 грн., що вбачається з інформаційної довідки (том 1 а.с.17).

Таким чином, позивачці не виплачено суму, належну до виплати при звільненні в розмірі 14 276, 59 грн.

Наказом, виданим директором КП «ЖЕО №35» Кабаковою Т.В., № 10 від 27 лютого 2015 року було скасовано наказ № 280 від 30 грудня 2014 року «про призначення винагороди за результатами роботи за рік», що вбачається з наказу (том 1 а.с.16).

Позивачка 20 січня 2015 року, 30 березня 2015 року, 19 березня 2015 року, 25 березня 2015 року у зв'язку з невиплатою заробітної плати зверталася до КП «ЖЕО №35» а також до Саксаганського РВ КМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області. У відповідь на свої звернення до підприємства отримувала поштою чисті аркуші паперу.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при звільненні позивача було порушено законодавство про оплату праці.

З вказаними висновками суду 1 інстанції, колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи й зроблені судом без порушення норм матеріального та процесуального права, а оскаржуване рішення, є обґрунтованим й відповідає вимогам закону.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, позивачка ОСОБА_2 працювала на підприємстві відповідача з 1990 року по 21 січня 2015 року.

На день звільнення позивачці не були виплачені суми, а саме: заробітна плата за грудень місяць 2014 року в сумі 16491,09 грн.; заробітна плата за січень в сумі 15492,07 грн., а загалом 31983,16 грн.

Позивачці відповідачем було поступово виплачено: 30 січня 2015 року - 4175,24 грн., 24 лютого 2015 року - 2466,91 грн., 27 лютого 2015 року - 10719,46 грн., 19 березня 2015 року - 343,96 грн., а загалом виплачено 17705,57 грн., що вбачається з інформаційної довідки (том 1 а.с.17).

Таким чином, позивачці не виплачено 14 276, 59 грн. Зазначена сума була не виплачена на підставі наказу, виданого директором КП «ЖЕО №35» Кабаковою Т.В., № 10 від 27 лютого 2015 року, яким було скасовано наказ № 280 від 30 грудня 2014 року «про призначення винагороди за результатами роботи за рік».

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди», положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов'язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про колективні договори і угоди» забороняється будь-яке втручання, яке може обмежити законні права працівників та їх представників або заборонити їх здійснення, з боку органів представницької і виконавчої влади та господарського управління, політичних партій, роботодавців при укладенні та виконанні колективних договорів, угод.

Відповідно до п. 4.3. статуту КП «ЖЕО № 35» директор самостійно вирішує питання діяльності підприємства, зокрема, видає накази.

Згідно з п. 7.2. статуту КП «ЖЕО № 35» директор підприємства обирає форми і системи оплати праці, зокрема, встановлює працівникам премії, винагороди, на умовах, передбачених колективним договором та діючим законодавством.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про заробітну плату» до структури заробітної плати відноситься, зокрема, винагорода за підсумками роботи за рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми; при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки.

Таким чином, зі змісту вказаної норми вбачається, що відрахування із заробітної плати можуть бути здійснені стосовно працівників, тобто осіб, які перебувають з підприємством в трудових відносинах.

Зі справи вбачається, що позивач відпрацювала на підприємстві відповідача понад 10 років, у тому числі повний 2014 рік. Тому їй обґрунтовано, відповідно до Положення про порядок і умови виплати винагороди за рік, наказом по підприємству від 30 грудня 2014 року № 280 нарахована винагорода за результатами роботи за 2014 рік, яка є складовою частиною заробітної плати.

Позивачка на час видання оспорюваного наказу була звільнена з підприємства, не знаходилася з ним в трудових відносинах, не отримала сум, які були нараховані на час звільнення.

Таким чином, оспорюваним наказом була зменшена сума заробітної плати, яка належала до видачі позивачу при звільненні, а остання на час видання цього наказу не була робітником підприємства, в трудових відносинах з підприємством не перебувала. А такі дії відповідача щодо зменшення розміру нарахованої звільненому працівнику заробітної плати не передбачені вищезазначеною нормою КЗпП України або будь-якою іншою нормою законодавства.

Отже, суд 1 інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо визнання незаконним та скасовання Наказу № 10 від 27 лютого 2015 року, виданого комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційна організація №35» «Про скасування наказу №280 від 30 грудня 2014 року» в частині, що стосується ОСОБА_2, оскільки він був виданий з порушенням діючого законодавста.

Крім того, враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, відповідно до ст. 47 КЗпП України, про стягнення з відповідача на користь позивачки сум, які належали до сплатити в день її звільнення в розмірі 14276 грн. 59 коп., які не були їй виплачені з урахуванням Наказу № 10 від 27 лютого 2015 року, виданого комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційна організація №35» «Про скасування наказу №280 від 30 грудня 2014 року», який судом визнано незаконним.

Так, відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Також, відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день прийняття рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 6-2405цс16.

Вбачається, що позивачці при звільнені не виплачено частину належної до виплати заробітної плати в сумі 14 276, 59 грн., про стягнення якої нею було заявлено в позові, яка стягнута судом і яка є істотною порівняно із середнім заробітком позивачки. Зазначена сума не була виплачена відповідачем по час ухвалення рішення судом, тому суд 1 інстанції, врахувавши середньоденну заробітну плату позивачки, обґрунтовано стягнув на її користь з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 січня 2015 року по 22 жовтня 2015 року - в сумі 62379 грн. 46 коп.

Обставин для зменшення суми середнього заробітку не встановлено.

Також, врахувавши конкретні обставини справи, вимоги ст.. ст.. 23, 1167 ЦК України, роз'яснення, надані в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зважаючи на характер і обсяг душевних страждань, яких зазнала позивачка, тривалість немайнових втрат та можливість їх відновлення, інші обставини справи, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд 1 інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача 5000,00 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Таким чином, суд 1 інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не вбачає.

Посилання апелянта на те, що оспорюваний наказ виданий за результатами проведеної перевірки, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони суперечать вимогам ст. ст. 47, 116, 127 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги відповідача стосовно того, що стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні є безпідставним, оскільки відповідач, на його думку, обґрунтовано не виплатив позивачу річну премію, яка була скасована Наказом № 10 від 27.02.2015 року, тобто підстави для виплати винагороди були відсутні, колегія суддів до уваги не приймає.

Так, оспорюваний наказ суперечать вимогам ст. ст. 47, 116, 127 КЗпП України і визнаний судом незаконним. Відрахування із заробітної плати можуть бути здійснені стосовно працівників, тобто осіб, які перебувають з підприємством в трудових відносинах. Позивачка на час видання оспорюваного наказу була звільнена з підприємства, не знаходилася з ним в трудових відносинах, не отримала сум, які були нараховані на час звільнення. Таким чином, оспорюваним наказом від 27.02.2015 року була зменшена сума заробітної плати, яка належала до видачі позивачці при звільненні, тобто ще 21.01.2015 року, а остання на час видання цього наказу не була робітником підприємства, в трудових відносинах з підприємством не знаходилася, і зменшення розміру вже нарахованої і не виплаченої звільненому працівнику заробітної плати, не передбачені діючим законодавством.

Доводи відповідача про те, що позивач звернулась з позовом з пропуском тримісячного строку, встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України не можуть бути підставою для відмови в задоволенні її позовних вимог, оскільки, відповідно до вимог ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права

Проте відповідно до вимог ч.2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України підтверджує те, що при розгляді в позовному провадженні трудового спору про стягнення належної працівникові заробітної плати положення частини другої статті 233 Кодексу підлягає застосуванню у випадках пред'явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати.

Строки оплати праці передбачені ст. 115, 116 Кодексу законів про працю України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Рішенням Конституційного суду України (на яке посилюється Апелянт) від 22.02.2012р. №4-рп/2012 дано офіційне тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 117, 231-1 КЗпП України. Конституційний суд України визначив, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та при відшкодуванні завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, а з позивачем відповідач не розрахувався в повному обсязі і по теперішній час, тому строки позовних вимог позивачем не порушені.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що суд допустив заміну підстав та предмету позову після початку розгляду справи по суті та за власним переконанням вийшов за межі позовних вимог з огляду на наступне.

Предметом позовних вимог позивача є захист її прав при звільненні, про існування наказу № 10 від 27 лютого 2015 року позивачу стало відомо під час розгляду справи в суді, відповідачем не доведено факт ознайомлення позивача, або вручення вказаного наказу позивачу, тому, відповідно до вимог ч.2 ст. 31 ЦПК України, позивач скористалась своїм правом збільшення позовних вимог протягом усього часу розгляду справи.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна організація № 35" - відхилити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 22 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: