АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області в складі:

головуючого Міцнея В.Ф.

суддів: Владичана А.І., Перепелюк І.Б.,

секретар Костюк Л.С.

за участю:представника ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3

та його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 22 травня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики.

Вказувала на те, що 12 лютого 2007 року між нею та її матірю - ОСОБА_5 було укладено договір позики, за яким остання отримала грошові кошти в розмірі 30000 доларів США для проведення будівельно-ремонтних робіт у житлових будинках по вулиці Молодіївській № 31 та вулиці Джамбула №23 у м. Чернівці і зобовязалася повернути позику на її першу вимогу.

11 травня 2009 року між нею та ОСОБА_5 було укладено ще один договір позики, за яким остання отримала 30000 доларів США для проведення будівельно-ремонтних робіт у житловому будинку по вулиці Молодіївській №31 у м. Чернівці і зобовязалася повернути позику на її першу вимогу.

На момент укладення договорів позики ОСОБА_5 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 і в цих договорах міститься відмітка про те, що вони укладені в інтересах сімї.

-------------------------------------------------------------------------------------------------------

справа №725/5206/16-ц головуючий у І-й інстанції Галичанський О.І.

провадження 22-ц/794/741/17 суддя-доповідач: ОСОБА_7Ф

категорія:19/27

Житловий будинок по вулиці Молодіївській,31 у м. Чернівці належав її батькам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності подружжя.

17 травня 2015 року ОСОБА_6 помер і після його смерті відкрилася спадщина на належну йому частку у спільному майні подружжя, яку прийняли відповідачі.

Відповідачка ОСОБА_5 успадкувала 1/6 частину належного спадкодавцю майна, а ОСОБА_3 5/6 частин.

10 січня 2016 року відповідно до положень ч.2 ст.1281 ЦК України нею було передано особисто ОСОБА_5 та для вручення ОСОБА_3 письмову вимогу про повернення позики в розмірі 60000 доларів США не пізніше 1 березня 2016 року, однак відповідачі не повернули їй вказану суму грошових коштів.

Вважала, що з урахуванням розміру належних відповідачам у спадщині часток та розміру боргу спадкодавця за договорами позики, який становить 30000 доларів США, відповідачка ОСОБА_5 зобовязана згідно з ч.1 ст.1282 ЦК України повернути їй борг в розмірі 5000 доларів США (1/6 частина боргу спадкодавця), а відповідач ОСОБА_3 зобовязаний повернути їй 25000 доларів США (5/6 частин боргу спадкодавця).

Посилаючись на ці обставини, позивачка просила стягнути з відповідачів на її користь борг за договорами позики в розмірі 60000 доларів США, а саме з ОСОБА_5 35000 доларів США, що еквівалентно 895166 грн 68 коп, а з ОСОБА_3 25000 доларів США, що еквівалентно 639404 грн 77 коп.

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 22 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договорами позики підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення цих вимог частково, а в решті рішення суду слід залишити без змін з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 лютого 2007 року відповідачка ОСОБА_5 отримала від позивачки ОСОБА_1 за договором позики грошові кошти в сумі 30000 доларів США для проведення будівельно-ремонтних робіт у житлових будинках по вулиці Молодіївській № 31 та вулиці Джамбула № 23 у м. Чернівці та зобовязалася повернути позику на першу вимогу позикодавця.

11 травня 2009 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_5 було укладено ще один договір позики, за яким остання отримала грошові кошти в сумі 30000 доларів США для проведення будівельно-ремонтних робіт у житловому будинку по вулиці Молодіївській № 31 у м.Чернівці та зобовязалася повернути позику на першу вимогу позикодавця.

Факт отримання відповідачкою ОСОБА_5 грошових коштів за договорами позики підтверджується ксерокопіями договорів позики від 12 лютого 2007 року та 11 травня 2009 року (а.с.7,8), які представлені позивачкою.

Стаття 1049 ЦК України встановлює обовязок позичальника повернути позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

З матеріалів справи вбачається, що 10 січня 2016 року відповідачка ОСОБА_5 отримала письмову вимогу позивачки про повернення грошових коштів в розмірі 60000 доларів США до 1 березня 2016 року (а.с.9).

Крім того, відповідачка ОСОБА_5 визнала позов і, будучи допитаною в судовому засіданні в якості свідка, підтвердила факт отримання нею позики.

Отже, вимога ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_5 боргу за договорами позики в розмірі 30000 доларів США є доведеною і підлягає задоволенню.

Водночас необґрунтованими є позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 боргу за договорами позики в розмірі 25000 доларів США, а з ОСОБА_5 - 5000 доларів США відповідно до ст.1282 ЦК України.

Вказані вимоги позивачка обґрунтовує тим, що договори позики між нею та відповідачкою ОСОБА_5 були укладені в інтересах сімї і отримана відповідачкою позика була використана для проведення будівельно-ремонтних робіт у житловому будинку по вулиці Молодіївській №31 у м. Чернівці, який належав ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності подружжя.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи №574/2015, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі що з 5 червня 1960 року, а 16 серпня 2015 року ОСОБА_6 помер і після його смерті відкрилася спадщина на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по вулиці Молодіївській №31 у м. Чернівці, яку прийняли відповідачі.

За правилами ч.4 ст.65 СК України договір укладений одним з подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обовязок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобовязання.

Згідно ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом частин 1 та 2 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Системний аналіз вказаних норм закону дає підстави для висновку, що для виникнення у подружжя спільного обовязку повернути суму позики необхідно встановити, що грошові кошти були витрачені в інтересах сімї і що інший з подружжя надавав свою згоду на укладення відповідного договору. При цьому такі обставини підлягають доказуванню належними та допустимими доказами.

Відповідач ОСОБА_3 заперечує факт використання позики, отриманої відповідачкою ОСОБА_5, в інтересах сімї, а остання, будучи допитаною в судовому засіданні в якості свідка, визнала цей факт.

Проте, інших належних та допустимих доказів на підтвердження того, що померлий ОСОБА_6 був обізнаний про існування договорів позики і чи надав він згоду на їх укладання, позивачем не надано.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Також, як вбачається зі змісту договорів позики, на ОСОБА_6 не покладено обовязку щодо виконання зобовязань відповідачки ОСОБА_5 за цими договорами.

Крім того, ч.2 ст.1281 ЦК України передбачено, що кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не предявив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строк, встановлений частиною другою цієї статті, позбавляється права вимоги (ч.4 ст.1281 ЦК).

Позивачкою не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження факту предявлення нею вимоги до відповідача ОСОБА_3 у встановлений ч.2 ст.1281 ЦК України строк.

Безпідставним є посилання позивачки на те, що 10 січня 2016 року вона передала відповідачці ОСОБА_5 письмову вимогу про погашення боргу, у тому числі для передачі цієї вимоги відповідачу ОСОБА_3

ОСОБА_3 заперечує факт отримання ним такої вимоги, а належних і допустимих доказів на підтвердження цього факту позивачкою не надано суду.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 боргу за договорами позики на підставі ст.1282 ЦК України задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договорами позики відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення цих вимог. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.307, 309, 314 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 22 травня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договорами позики скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договорами позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 борг в розмірі 30000 доларів США, що еквівалентно 768900 грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: