Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 336/5700/16Головуючий у 1-й інстанції Зарютін П.В.
Пр. № 22-ц/778/2068/17Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2017року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Запорізької міської ради на рішення на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2017 року у справі позовом Запорізької міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Комунальне підприємство «Наше місто» (надалі - КП «Наше місто»), Державне підприємство «Дніпровське» Міністерства аграрної політики та продовольства України (надалі - ДП «Дніпровське» МАППУ), Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради (надалі - ДРП ЗМР) про визнання особи такою, що втратила право користування службовим житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні службовим житловим приміщенням шляхом виселення

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року Запорізька міська рада звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила:

- на підставі ст. ст. 71-72 ЖК УРСР визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування службовою квартирою АДРЕСА_1,

- усунути перешкоди у користуванні названим службовим жилим приміщенням шляхом виселення із нього ОСОБА_4

В обґрунтування свого позову Запорізька міська рада зазначала, що будинок АДРЕСА_1 є власністю територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради та знаходиться у господарському віданні КП «Наше Місто».

Квартира № 1 в названому будинку була включена до числа службової житлової площі військового радгоспу «Дніпровський», вона була надана ОСОБА_6, яка працювала у радгоспі, як службове житлове приміщення на час трудових відносин.

Згодом ОСОБА_6 була зареєстрована у спірній квартирі разом із дітьми: ОСОБА_7 та ОСОБА_3.

На цей час ОСОБА_6 та її син ОСОБА_7 померли.

При цьому ОСОБА_3 ніколи не мешкав за місцем реєстрації, а саме у квартирі АДРЕСА_1.

Крім того, без будь-яких на то правових підставах у спірній квартирі мешкає ОСОБА_4, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2017 року (а.с. 113-117) позов позивача у цій справі задоволено частково.

Усунуто перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з неї ОСОБА_4

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині (фактично в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні у цій частині, Запорізька міська рада у своїй апеляційній скарзі (а.с. 126-129) просила рішення суду першої інстанції щодо відмови в визнанні втративши права ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги позивача.

В автоматизованому порядку у цій справі визначено склад колегії суддів апеляційного суду: головуючий (суддя-доповідач) Спас О.В., судді Кухар С.В. та Поляков О.З. (а.с. 132).

Також в автоматизованому порядку (а.с. 143-144) склад колегії суддів у цій справі змінений з головуючого (судді-доповідача) Спас О.В., суддів Кухар С.В. та Поляков О.З. на головуючого (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. у зв'язку із звільненням головуючого судді Спас О.В. у відставку.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області (а.с. 147) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 149).

У період з 12 по 30 червня 2017 року включно суддя-доповідач перебувала у відпустці (а.с. 163).

Третя особа ДП «Дніпровське» подало апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (а.с. 164-170).

Відповідач ОСОБА_3 через свого представника подав апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу позивача (а.с. 172-174).

У судове засідання 10 серпня 2017 року повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи належним чином, з додержанням вимог ст. ст. 74-77 ЦПК України (а.с. 152-162), відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також представник третьої особи ДРП ЗМР не з'явились, про причини своєї неявки та неявки своїх представників апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також представника третьої особи ДРП ЗМР і на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника позивача Запорізької міської ради за довіреністю (а.с. 7) ОСОБА_8, представників відповідача ОСОБА_3 за довіреністю (а.с. 174) ОСОБА_9 та ОСОБА_5, представників третіх осіб - КП «Наше місто» за довіреністю (а.с. 175) ОСОБА_10 та ДП «Дніпровське» за довіреністю (а.с. 176) ОСОБА_11

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх з'явившихся осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині в межах доводів апеляційної скарги позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача Запорізької міської ради не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача Запорізької міської ради в частині позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 про визнання останнього таким, що втратив право користування службовим житловим приміщенням, керувався ст. ст. 3-4, 10-11, 57-65, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України та виходив із недоведеності цих вимог позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, при вирішенні цієї справи в частині позовних вимог позивача Запорізької міської ради до відповідача ОСОБА_3 суд першої інстанції правильно виходив із наступного.

За положеннями ч.1 ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Відповідно до ч. 2 ст. 121 ЖК України службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

Квартира АДРЕСА_1 рішенням № 297 від 20.10.1983 року виконавчого комітету Шевченківської ради народних депутатів Запорізької області була включена у число службових жилих приміщень в будинках радгоспу «Дніпровський» Одеського військового округу, на підставі чого названому підприємству виконавчим комітетом Запорізької міської ради депутатів трудящих було видано ордер № 767/659 від 25.11.1983 року (а.с.8).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_6, яка працювала у радгоспі «Дніпровський» Одеського військового округу, як службове житлове приміщення на час трудових відносин.

Цей факт визнаний у суді першої інстанції сторонами у справі, а тому доказуванню в силу вимог ст. 61 ч. 1 ЦПК України не підлягав.

Згодом ОСОБА_6 була зареєстрована у спірній квартирі разом із своїми дітьми: ОСОБА_7 та ОСОБА_3 (а.с.33, 50-51).

ОСОБА_6 та її син ОСОБА_7 померли.

Вказані обставини сторонами у суді першої інстанції також не оспорювались, визнавались, а тому не підлягали доказуванню в силу вимог ст. 61 ч.1 ЦПК України.

Крім того, позивачем Запорізькою міською радою у суді першої інстанції визнавався факт надання ОСОБА_3 у користування службової квартири АДРЕСА_1.

Ця обставина також підтверджується довідкою № 04-19/2033 від 18.07.2016 року Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради (а.с.50), за змістом якої: адресою постійного місця проживання ОСОБА_3, зареєстрованою у встановленому законом порядку, є саме адреса: АДРЕСА_1 - з 15.11.2005 року.

Рішенням № 554 від 22.12.2011 року виконавчого комітету Запорізької міської ради (а.с. 9-11) було вирішено оформити право комунальної власності на об'єкти житлового фонду військового радгоспу «Дніпровський» Міністерства оборони України, у тому числі і на будинок по АДРЕСА_1.

Крім того, виконавчий комітет Запорізької міської ради рішенням № 494 від 26.08.2016 року (а.с.19-20) передав вказаний вище будинок у господарське відання КП «Наше місто».

Згідно із положеннями ст. 123 ЖК України порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством України, цим Кодексом та іншими актами законодавства України.

До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 названого Кодексу.

Положеннями ст. 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

За змістом ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги до відповідача ОСОБА_3, позивач Запорізька міська рада посилалась на те, що останній взагалі ніколи не проживав у вищезазначеній спірній квартирі.

Але такі доводи позивача суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги.

Оскільки, на підтвердження своїх тверджень сторона позивача посилалась у суді першої інстанції на акти про непроживання особи за місцем реєстрації від 04.07.2016 року (а.с.12) та від 26.01.2017 року (а.с.87).

Однак, суд першої інстанції правильно критично оцінив ці акти, як докази, оскільки вони не відповідають вимогам, встановленим для документів, а повноваження на їх складання інженером ДП «Дніпровське» ОСОБА_12 взагалі залишилися невідомі.

Більш того, щодо фіксації подій 04.07.2016 року суду першої інстанції було надано два примірника акта про непроживання особи за місцем реєстрації, які не є ідентичними, а мають певні відмінності щодо осіб свідків, за свідченням яких і складався акт (а.с.12, 94).

Крім того, вказані акти складалися співробітниками ДП «Дніпровське», яке заінтересоване у результатах розгляду справи, зважаючи на суть заявлених позовних вимог, які стосуються звільнення службової квартири названого підприємства.

Більш того, сама ОСОБА_12, будучи допитаною, як свідок (а.с.85), у суді першої інстанції, пояснила суду, що під час обслідування спірної квартири 04.07.2016 року ніяких сусідів не було.

Про таку обставину суду підтвердила і свідок ОСОБА_13 (а.с.85).

Крім того, акт про непроживання особи за місцем реєстрації від 26.01.2017 року лише містить посилання на сусідів, за свідченням яких і складався такий акт, але останній взагалі не містить відомостей про їх особи.

При цьому, на висновок суду першої інстанції не впливають показання допитаних за клопотанням позивача свідків ОСОБА_13 (а.с.85 зворот), ОСОБА_12( а.с. 85 зворот), ОСОБА_14 (а.с.95), ОСОБА_15 (а.с.95) та ОСОБА_16 (а.с.95 зворот), оскільки їх посилання на те, що вони не бачили ОСОБА_3 за адресою спірної квартири, не спростовують доводів останнього про його тимчасову відсутність.

Крім того, вказані особи не є членами сім'ї вказаного наймача, його вони і не відвідували.

Більш того, висновок суду першої інстанції підкріплюється і квитанціями про сплату ОСОБА_3 комунальних послуг влітку 2016 року (а.с.52-53), і показаннями свідків ОСОБА_17, ОСОБА_18 (а.с.85) та ОСОБА_19 (а.с.95 зворот), не довіряти яким у суду першої інстанції не було підстав, та з пояснень яких узгоджено вбачається, що ОСОБА_3, хоча і не живе за вищевказаною адресою безперервно, але користується спірним житлом, зокрема проживав у спірній квартирі і влітку 2016 року, і у грудні напередодні Нового року (2016-2017 рр.) та оплачує його у передбачені законом строки, тобто ОСОБА_3 не не проживає понад 6 (шість) місяців поряд у вищезазначеному службовому жилому приміщенні без поважних причин, як того вимагають ст. ст. 71-72 ЖК УРСР.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та позивачем Запорізькою міською радою апеляційному суду як докази, передбачені ст. 303 ч.2 ЦПК України, не надані.

Хоча апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що позивачем не надано належних допустимих та переконливих доказів того, що ОСОБА_3 був відсутній у квартирі АДРЕСА_1 понад встановлені законом строки без поважних причин, а тому заявлені позовні вимоги про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування вказаною квартирою, за заявленими позивачем підставами задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги позивача Запорізької міської ради є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові у цій справі, та яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

В силу вимог ст. 3 ЦПК України Запорізька міська рада, як власник вищезазначеного службового житла, мала право на звернення до суду із вищезазначений позовом до ОСОБА_3 у цій справі, якщо вважала, що останнім порушуються будь-які її права.

В силу вимог ст. 20 ч. 1 ЦК України Запорізька міська рада здійснює захист свого права у цій справі на свій розсуд.

Однак, в силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно, з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів осіб, які беруть участь у справі, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача Запорізької міської ради від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Оскільки, відповідач ОСОБА_3 через свого представника позов позивача у цій справі не визнав (заперечення а.с. 59-60).

Позивач Запорізька міська рада та представник останнього не надали суду у цій справі належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі в частині позовних вимог до ОСОБА_3 про визнання останнього таким, що втратив право користування службовою квартирою АДРЕСА_1, та зокрема того, що ОСОБА_3 не проживав у вищезазначеному службовому жилому приміщенні у будь -якій конкретний період часу понад 6 (шість) місяців поряд без поважних причин.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача Запорізької міської ради, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення в оскаржуємій частині, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Встановлено, що хоча суд першої інстанції в оскаржуємому рішенні й послався на ст. 88 ЦПК України, однак, фактично судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами у цій справі - Запорізькою міською радою та ОСОБА_3 понесених ними судових витрат у цій справі, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу - Запорізькій міській раді у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_3 будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору (а.с. 146), сплаченого останньою при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Разом із тим, колегія суддів апеляційного суду вважає за доцільне роз'яснити Запорізькій міській раді, що остання не позбавлена права у подальшому окремо від цієї справи вирішувати питання про визнання ОСОБА_3 втратившим право користування вищезазначеним службовим приміщенням з інших правових підстав або за інший період.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Запорізької міської ради відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2017 року у цій справі в оскаржуємій частині залишити без змін.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.