Справа № 2/243/4035/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2017 року Слов'янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Мірошниченко Л.Є.

при секретарі Мирошниченко А.О.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 7 м. Слов'янська цивільну справу за позовною ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що він є власником будинку АДРЕСА_1, де зареєстровані відповідачі, як члени його сім'ї, які у травні 2014 року виїхали з вказаного будинку за межі країни. У зв'язку з зазначеним просить суд визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, підтримав позовні вимоги у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 в судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Суд, заслухавши позивача та свідка, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу будинку від 01.10.1997 року, ОСОБА_1 належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.3).

Згідно Акту Комітету мікрорайону «Сєвєрний» № 581 від 27.09.2017 року, сини ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ОСОБА_3 та невістка ОСОБА_1 - ОСОБА_4, зареєстровані, але не проживають в будинку АДРЕСА_1 з травня 2014 року по теперішній час (а.с.4).

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Слов'янської міської ради від 21.09.2017 року, у вищевказаному будинку сумісно з ОСОБА_1 зареєстровані - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3,, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.5).

Крім того, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 зазначила, що ОСОБА_1 її батько, а відповідачі по справі, відповідно, її брати, невістка та племінник, у зв'язку з чим їй достовірно відомо, що останні не проживають в будинку батька АДРЕСА_1 з травня 2014 року, оскільки виїхали за межі країни, їх особисті речі у будинку також відсутні. Вказала, що ОСОБА_1, як власник будинку, не перешкоджав та не перешкоджає відповідачам проживати за зазначеною адресою, вони просто виїхали та перестали з'являтися у вказаному будинку.

Вирішуючи питання стосовно визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України).

Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором.

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України).

Згідно зі ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд вважає, що з пояснень позивача, свідка та наданих суду документів достовірно встановлено, що ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 були відсутні за адресою - АДРЕСА_1, без поважних на те причин, з травня 2014 року, тобто понад три роки, будь-яких домовленостей між ними та власником житла в судовому засіданні не встановлено, тому суд вважає, що вони втратили право на користування житловим приміщенням.

Суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, який передбачає втрачання права користування житлом члена сім'ї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідачі у спірному будинку не мешкають, тому наявні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Вирішуючи питання стосовно визнання неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного.

За приписами ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Оскільки суд прийшов до висновку, що ОСОБА_4, яка є матір'ю неповнолітньої дитини - ОСОБА_2, втратила право користування житловим приміщенням, відповідно і неповнолітній ОСОБА_2 також втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1.

Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 212, 218, 223, 294 ЦПК України, ст.ст. 321, 391, 405 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Слов'янського

міськрайонного суду Л.Є. Мірошниченко