У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.
суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6, правонаступником якої є ОСОБА_7 до ОСОБА_8, третя особа: ОСОБА_9, про усунення від права на спадкування, визнання права власності в порядку спадкування за законом та визначення часток, за касаційною скаргою ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 26 вересня 2016 року,

встановила:

У грудні 2014 року ОСОБА_6, правонаступником якої є ОСОБА_10 звернулася до суду з позовом, вимоги якого уточнила в ході розгляду справи та просила: усунути ОСОБА_8 від отримання права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_10, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року; визнати за ОСОБА_9 право спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_10 на володіння частиною квартири АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_6 право спадкування за законом після смерті її сина ОСОБА_10 на володіння частиною квартири АДРЕСА_1; визначити частки у спадщині на вказану квартиру між спадкоємцями.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер син позивача - ОСОБА_10. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшла частка квартири АДРЕСА_2, яка належала останньому на праві спільної сумісної власності разом з ОСОБА_6 відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 6 липня 1998 року.

27 липня 2007 року ОСОБА_6 звернулась до Першої Миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті сина. Крім того, 4 грудня 2007 року, в межах встановленого шестимісячного строку, до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернулась також дружина спадкодавця - ОСОБА_8

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_8 вчиняла дії щодо умисного позбавлення життя свого чоловіка, який хворів та потребував сторонньої допомоги, яку не надавала відповідач, хоча мала можливість надавати таку допомогу, позивач звернулася до суду з відповідним позовом про усунення від права на спадкування, визнання права власності в порядку спадкування за законом та визначення часток.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 26 вересня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Представник ОСОБА_6, не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач та її представник не надали жодного належного і допустимого доказу на підтвердження того, що відповідач вчиняла дії щодо умисного позбавлення життя спадкодавця. Щодо позовних вимог про визнання права власності за позивачем на відповідну частку у спадковій квартирі в порядку спадкування за законом після смерті сина і визначення розміру такої частки суд вважав, що вони не підлягають задоволенню, оскільки заявлені передчасно та відсутні докази наявності спору про право в даних правовідносинах сторін. Що стосується вимог позову про визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за законом за ОСОБА_9, то суд вважав, що вони також не можуть бути задоволені, оскільки остання з самостійними вимогами до суду не зверталася, а зазначена позивачем як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору, що унеможливлює захист її прав у обраний позивачем спосіб.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з такими висновками та, крім іншого виходив з того, що позивач, в порушення вимог ст.60 ЦПК України, не надала доказів на підтвердження того, що умисними діями відповідач позбавила життя спадкодавця. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав, передбачених ч. 1 ст. 1224 ЦК України для усунення відповідача від спадкування після смерті ОСОБА_10 Позивачем також не надано достовірних та допустимих доказів того, що спадкодавець потребував допомоги, а відповідач ухилялася від виконання обов'язку забезпечувати підтримку та надавати допомогу ОСОБА_10

Згідно висновків апеляційного суду вимога позивача в частині визнання за нею право власності в порядку спадкування за законом задоволенню також не підлягає, оскільки матеріали справи не містять доказів наявності спору про таке її право, у тому числі і між нею та відповідачем. Крім того, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Стосовно позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом за ОСОБА_9, апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки остання із такими самостійними вимогами до суду за захистом своїх спадкових прав не зверталась, а суд не може вийти за межі позовних вимог.

З такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом та визначення часток не відповідає.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_10 в місті Буча Київської області (а.с.5).

З 25 січня 1990 року і по день смерті ОСОБА_10 був зареєстрованим разом з ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.61).

З 28 жовтня 2005 року ОСОБА_10 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 (а.с.6).

Після смерті ОСОБА_10 відкрилась спадщина, у тому числі і на частку квартири АДРЕСА_2, яка належала останньому на праві спільної сумісної власності разом з ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 6 липня 1998 року, виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду на підставі розпорядження від 3 липня 1998 року за №1562 (а.с.68 зв).

27 липня 2007 року Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа за №648/2007р. після смерті ОСОБА_11 Спадкоємцями за законом є ОСОБА_6, яка 27 липня 2007 року звернулась до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті сина та ОСОБА_8, яка 4 грудня 2007 року звернулась до вищевказаної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка (а.с.55, 55 зв.).

13 жовтня 2008 року із заявою про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори також звернулася ОСОБА_9, як дочка ОСОБА_11 (а.с.56).

Державним нотаріусом неодноразово надсилалося на адресу ОСОБА_9 запит щодо надання свідоцтва про народження на підтвердження факту родинних відносин з померлим та обґрунтування пропуску шестимісячного строку на подання заяви про прийняття спадщини (а.с.69 зв. ас.70). Разом з тим, жодних дій на запит державного нотаріуса остання не вчиняла.

Постановою державного нотаріуса Першої Миколаївської державної нотаріальної контори від 15 березня 2012 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1, після смерті її сина ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, з тих підстав, що не було надано правовстановлюючого документу на вищевказану квартиру.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач ставила питання про визнання за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_11 на частину квартири АДРЕСА_1 та визначення часток у спадщині на вказану квартиру.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд вважав такі вимоги передчасними, оскільки матеріали справи не містять доказів наявності спору про таке право позивача, у тому числі і між нею та відповідачем. Апеляційний суд послався на те, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Разом з тим, апеляційним судом не враховано та не надано оцінки тому факту, що постановою державного нотаріуса Першої Миколаївської державної нотаріальної контори від 15 березня 2012 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1, після смерті її сина ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Відповідно до положень ч. 1, 3 та 5 ст. 1268 ЦК Україниспадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкодавцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з вимогами ст. 1296 ЦК Україниспадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця на спадщину.

Відповідно до пункту 1 та 2 Глави 7 «Порядку про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» нотаріус має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Такі відомості та (або) документи повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 16 ЦК Україникожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого і визнання права власності.

Розглядаючи справу, апеляційний суд не врахував, що свідоцтво про право на спадщину нотаріусом не було видане позивачу, не встановив причин неподання позивачем відповідних правовстановлюючих документів нотаріусу, не перевірив підстав відмови у видачі свідоцтва про право на спадкове майно, та не врахував, що винесення нотаріусом постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадкове майно та захист своїх майнових прав у судовому порядку.

В порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову у цій частині належним чином не перевірив; не навів мотивів відхилення доводів позивача і оцінки поданих доказів та дійшов передчасного висновку про відмову у позові в частині вимог про визнання за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_11 на частину квартири АДРЕСА_1 та визначення часток у спадщині на вказану квартиру.

Оскільки, фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом та визначення часток у спадщині не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК Українищодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи в частині вказаних позовних вимог на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В частині вирішення позовних вимог про усунення від права на спадкування рішення судів першої та апеляційної інстанції відповідають вимогам щодо законності і обґрунтованості, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1224 ЦК України, не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Положення абзацу першого цієї частини не застосовується до особи, яка вчинила такий замах, якщо спадкодавець, знаючи про це, все ж призначив її своїм спадкоємцем за заповітом.

Діяння, зазначені у ч. 1 цієї статті, є кримінально караними, тому мають підтверджуватись вироком суду, постановою про закриття кримінальної справи з нереабілітуючих підстав, які є самостійною та достатньою підставою для усунення від права на спадкування.

Усунення від права на спадкування спадкоємців за законом та за заповітом можливе виключно на підставі рішення суду.

Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення зумовлює пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки (збільшення частки у спадщині, зміна черговості одержання права на спадкування), одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у ч. 2 ст. 1259 ЦК України.

За правилами ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно довідки Бучанської міської поліклініки від 16 березня 2012 року, ОСОБА_10 за медичною допомогою до лікарів Бучанської міської поліклініки не звертався та карта амбулаторного хворого на нього не оформлялась.

З довідки комунального закладу «Ірпінська центральна міська лікарня» від 29 липня 2013 року встановлено, що 11 червня 2007 року ОСОБА_10 був доставлений швидкою медичною допомогою до неврологічного відділення вказаного медичного закладу, де останньому був поставлений діагноз - гостре порушення мозкового кровообігу по геморагічному типу. Субарахноїдальний крововилив. Стовбурові порушення. Набряк головного мозку. Судомний синдром. Анемія. Гіпертонічна хвороба III ступеня (а.с.29).

Згідно протоколу патологоанатомічного дослідження НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1 року та лікарського свідоцтва про смерть НОМЕР_1, ОСОБА_10 помер в Ірпінській міській лікарні Київської області з діагнозом внутрішньомозковий крововилив (а.с. 22, 30).

Постановою слідчого СВ Ірпінського МВ ГУМВС України в Київській області від 5 лютого 2011 року відмовлено в порушенні кримінальної справи згідно п.1 ст. 6 КПК України по факту смерті ОСОБА_10 (а.с.24).

Отже, як свідчать вказані обставини справи та дослідженні судом першої інстанції докази, позивач, в порушення вимог ст.60 ЦПК України, не надала доказів на підтвердження того, що умисними діями відповідач позбавила життя спадкодавця.

Суди попередніх інстанцій, встановивши та належним чином перевіривши вказані обставини на основі досліджених доказі, дійшли обґрунтованих висновків, що, позивач, в порушення вимог ст.60 ЦПК України, не довів того, що умисними діями відповідач позбавила життя спадкодавця.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав, передбачених ч. 1 ст. 1224 ЦК України для усунення відповідача від спадкування після смерті ОСОБА_10

Суди також правильно виходили з відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про усунення від права на спадкування за ч. 5 ст. 1224 ІДК України, відповідно до якої особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Зі змісту наведеної норми закону вбачається, що лише при одночасному настанні таких обставин, як ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво, а також доведеності зазначених фактів у їх сукупності, спадкоємець може бути усунений від права на спадщину.

Звертаючись до суду з вищевказаним позовом до відповідача та обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначала, що ОСОБА_10 за життя хворів і потребував допомоги, яку відповідач не надавала та ухилялася від її надання, хоча мала таку можливість.

Разом з тим, в порушення приписів ст.60 ЦПК України позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що спадкодавець потребував допомоги, а відповідач ухилялася від виконання обов'язку забезпечувати підтримку та допомогу ОСОБА_10

Встановивши факти та визначивши правовідносини, зумовлені встановленими фактами, суд першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про усунення від права на спадкування правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про усунення від права на спадкування. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи у цій частині з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для його скасування у цій частині.

Доводи касаційної скарги в частині висновків судів про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про усунення від права на спадкування не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів у цій частині, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень. При вирішенні даних позовних вимог судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи, наведені в касаційній скарзі в частині незгоди з рішеннями судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог про усунення від права на спадкування фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України оскаржувані рішення місцевого та апеляційного судів в частині вирішення позовних вимог про усунення від права на спадкування слід залишити без змін без змін.

Таким чином, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом та визначення часток з направленням справи до цього ж суду на новий розгляд.

В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7, який є її правонаступником задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 26 вересня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_6, правонаступником якої є ОСОБА_7 до ОСОБА_8, третя особа ОСОБА_9 про визнання права власності в порядку спадкування за законом та визначення часток скасувати.

Справу у цій частині передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук
Судді: В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська