Справа № 358/878/16-ц Головуючий у І інстанції Тітов М. Б.
Провадження № 22-ц/780/2141/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 10.05.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

10 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Суханова Є.М., Сушко Л.П.,

за участю секретаря: Волошина В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Богуславського районного суду Київської області від 25 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

у с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 13 березня 2013 року він дав ОСОБА_2 у борг грошові кошти в розмірі 20 000 дол. США строком до 13 листопада 2013 року, про що було укладено нотаріально посвідчений договір позики. 23 квітня 2014 року відповідач повернула йому частину коштів в розмірі 7 000 дол. США у звязку з чим було укладено договір про внесення змін до договору позики, в якому сторони погодили, що в борг передається сума в розмірі 13 000 дол. США по курсу НБУ на день сплати боргу строком до 23 жовтня 2014 року. Однак до цього часу гроші не повернуто. Посилаючись на те, що відповідач не виконала своїх зобов`язань, позивач просив суд стягнути з неї на свою користь 526 887 грн. боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних.

Заочним рішенням Богуславського районного суду Київської області від 25 серпня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 526 887 грн. боргу за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції і трьох процентів річних. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Богуславського районного суду Київської області від 13 лютого 2017 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням, відповідач, через представника за довіреністю ОСОБА_4, подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а позов залишити без розгляду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 13 березня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу у борг грошові кошти в розмірі 160 000 грн. еквівалент 20 000 дол. США, без нарахування процентів зі строком повернення до 13 листопада 2013 року.

23 квітня 2014 року відповідач повернула позивачу частину коштів в розмірі 7 000 дол. США у звязку з чим було укладено договір про внесення змін до договору позики, в якому сторони погодили, що в боргу передається сума в розмірі 13 000 дол. США по курсу НБУ на день сплати боргу, без нарахування процентів зі строком повернення до 23 жовтня 2014 року.

Встановлено та не заперечувалося сторонами, що у визначений в договорі строк відповідач отримані нею грошові кошти не повернула.

За правилами ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту, або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, та самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з урахуванням наведених норм закону, дійшов правильного висновку, що відповідачем порушено зобовязання щодо своєчасного повернення боргу за договором позики, а тому з неї на користь позивача підлягають до стягнення грошові кошти в сумі, яка дорівнює загальному розміру зобовязання в розмірі 322 769 грн., що на день предявлення позову за офіційним курсом НБУ становило 13 000 дол. США.

Крім того, позивач має передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України право вимагати стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми грошового зобовязання, що в даному випадку складає 16 341 грн. Указана сума вирахувана шляхом множення/ділення наступних значень: 322 769 грн. * 3 % / 365 днів у році * 616 днів прострочки = 16 341 грн., як і зазначено у позовних вимогах.

Доводи апеляційної скарги про те, що справу розглянуто з порушенням правил підсудності без належного повідомлення відповідача не можуть бути підставою для залишення позову без розгляду, оскільки не ґрунтуються на доказах та є формальними міркуваннями представника відповідача.

Разом з тим, апеляційний суд приймає до уваги посилання апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не вірно застосовано положення ч. 2 ст. 625 ЦК України в частині стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях.

При цьому у випадку порушення грошового зобовязання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Як вбачається з матеріалів справи, умовами договору про внесення змін до договору позики передбачено повернення позики в розмірі 13 000 дол. США по курсу НБУ на день сплати боргу.

Таким чином суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про те, що індексації підлягає неповернута сума боргу за договором позики, визначена в іноземній валюті.

За таких обставин рішення суду про задоволення позову у повному обсязі не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, і з урахуванням того, що судом не наведено усі складові заборгованості, згідно із ст. 309 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, а саме задоволення заявлених вимог в частині основної суми боргу та трьох процентів річних.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача стягуються документально підтвердженні судові витрати, понесені позивачем, а саме 3 391,10 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Богуславського районного суду Київської області від 25 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики в розмірі 322 769 грн. (триста двадцять дві тисячі сімсот шістдесят девять гривень), три проценти річних за весь час прострочення грошового зобовязання в розмірі 16 341 грн. (шістнадцять тисяч триста сорок одну гривню) та судовий збір у розмірі 3 391,10 грн. (три тисячі триста девяносто одну гривню десять копійок).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Є.М.Суханова

ОСОБА_5