Справа №487/7138/15-ц 26.09.2017 260917 26.09.2017
Провадження №22-ц/784/2047/17
Головуючий першої інстанції: Разумовська О.Г.
Категорія: 27 Суддя-доповідач апеляційного суду: Яворська Ж.М.
У Х В А Л А

Іменем України

26 вересня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Гавор В.Б.,

за участі представника позивача - Коваленко О.Л.,

особи, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу

ОСОБА_3 та ОСОБА_5

на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2015 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність Банку.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 10 квітня 2008 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 23/036/08-ZKLN-1, згідно з умовами якого банк надав позичальнику невідновлювальну кредитну лінію у розмірі 282 800 грн. під 16 % річних за користування кредитом на строк до 09 квітня 2023 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань цього ж дня між Банком та ОСОБА_6 укладено іпотечний договір, відповідно до якого останній передав в іпотеку належну йому на праві власності трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

20 травня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ«Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитними договорами, у тому числі і за кредитним договором №23/036/08 -ZKLN-1 від 10 квітня 2008 року.

Взятий на себе обов'язок банк виконав належним чином, в той час, як позичальник належним чином своїх договірних зобов'язань не дотримався, у зв'язку із чим станом на 31 липня 2015 року утворилась заборгованість за даним кредитним договором у розмірі 105 970 грн.97 коп.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, яка станом на 31 липня 2015 року складає 105 970 грн.97 коп., з яких: 61 166 грн. 73 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 44 804 грн.24 коп. - заборгованість за відсотками, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме, належну ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_2, шляхом визнання права власності на неї за ПАТ «Дельта Банк».

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2015 року позов задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_3 та ОСОБА_5, які не приймали участі у справі, подали апеляційну скаргу та посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, не встановлення всіх суттєвих обставин, необхідних для повного і об'єктивного з'ясування фактичних обставин справи, незастосування ст.39 Закону України «Про іпотеку», просили рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмови у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, особу, яка подала апеляційну скаргу та її представника, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, в межах вимог заявлених у суді першої інстанції та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зокрема, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договір та інші правочини.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передачі ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 10 квітня 2008 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір № 23/036/08-ZKLN-1, згідно з умовами якого банк надав позичальнику невідновлювальну кредитну лінію у розмірі 282 800 грн. під 16 % річних за користування кредитом на строк до 09 квітня 2023 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань цього ж дня між Банком та ОСОБА_6 укладено іпотечний договір, відповідно до якого останній передав в іпотеку належну йому на праві власності трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

20 травня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ«Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитними договорами, у тому числі і за кредитним договором №23/036/08 -ZKLN-1 від 10 квітня 2008 року.

Згідно з додатком до договору про передачу активів та кредитних зобов'язань Банк відступив свої права грошових вимог до боржника ОСОБА_6

Оскільки позичальник належним чином своїх договірних зобов'язань не дотримав, у зв'язку із чим станом на 31 липня 2015 року утворилась заборгованість за даним кредитним договором у розмірі 105 970 грн.97 коп., з яких: 61 166 грн. 73 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 44 804 грн.24 коп.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач як новий кредитор обґрунтовував свої вимоги тим, що відповідач як сторона у кредитних відносинах не виконує взятті на себе зобов'язання за кредитним договором, а відтак просив захистити свої порушені права шляхом звернення стягнення на передане в іпотеку майно.

Суд першої інстанції, вважаючи доведеними порушення позичальником взятих на себе зобов'язань, вимоги Банку задовольнив.

За змістом ст. 13, ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не брали участі у справі.

Звертаючись до суду з даною апеляційною скаргою вони зазначали, що оскаржуваним рішенням порушено їхні права, а саме не враховано те, що іпотечний договір укладено без згоди співвласника квартири, без врахування обставин того, що на квартиру має право неповнолітня дитина, без надання згоди на укладання договору іпотеки органом опіки та піклування, без залучення співвласника до участі в справі в якості відповідача чи третьої особи.

У зв'язку з цим колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України( ст.4 ЦПК України).

Згідно зі ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи ( причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

За змістом ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 08 вересня 1995 року. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2016 року шлюб між ними розірвано.

На підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 березня 2008 року ОСОБА_6 на праві власності належить трикімнатна квартира АДРЕСА_1.

На час укладання договору іпотеки від 10 квітня 2008 року за даною адресою зареєстровано: ОСОБА_6, ОСОБА_3

В той же час, в довідці наданої ТОВ «Намив-1» ЖЕД №4 від 03 квітня 2008 року, зазначена також і неповнолітня ОСОБА_7, 1997 року народження, проте відомості щодо реєстрації її за спірною адресою відсутні.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №610 від 25 березня 2008 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3, які є батьками неповнолітньої ОСОБА_7, 1997 року народження, надано дозвіл на укладання та підписання іпотечного договору спірної квартири, з врахуванням того, що даний правочин не порушує прав їх дитини. Відповідальність за порушення житлових прав дитини покладено на батьків.

При посвідченні 10 квітня 2008 року іпотечного договору ОСОБА_3 як співвласник спірної квартири надала нотаріально посвідчену згоду на передачу її в іпотеку ВАТ «Кредитпромбанк», про що вона не заперечувала у суді апеляційної інстанції, однак вказувала, що сума зобов'язань була набагато меншою.

Приймаючи до уваги вищевикладене колегія суддів дійшла висновку про те, що вказані обставини не відносяться до предмету заявленого позову (про звернення стягнення на предмет іпотеки) і судом першої інстанції не досліджувалися. А є самостійною підставою для пред'явлення іншого позову, а саме - про визнання іпотечного договору недійсним.

З огляду на викладене у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для з'ясування обставин, за яких можливе визнання правочину недійсним та встановлення будь-яких висновків з приводу їх існування при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, оскільки питання дотримання вимог діючого законодавства при посвідченні договору іпотеку не відносяться до предмету заявленого позову (про звернення стягнення на заставлене майно), договір іпотеки на час ухвалення даного рішення в установленому порядку з зазначених підстав недійсним не визнавався, то доводи осіб, щодо порушення їх прав оскаржуваним рішенням ( відсутня згода іншого подружжя, не врахування права користування спірною квартирою неповнолітньої дитини, передача в іпотеку без згоди органу опіки та піклування) не заслуговують на увагу.

Не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги щодо незалучення ОСОБА_3 до участі в справі в якості третьої особи, оскільки вона не є стороною кредитних правовідносин і її права та обов'язки, виходячи із таких правовідносин не вирішувалися.

Що ж стосується тверджень порушення прав ОСОБА_5, то як з'ясовано у суді апеляційної інстанції дозвіл органу опіки та піклування на передачу спірної квартири в іпотеку законні представники неповнолітньої ОСОБА_7 отримали.

Між тим, на дату ухвалення рішення, а саме 17 грудня 2015 року остання була повнолітньою, а відтак застосування законодавства щодо захисту прав та законних інтересів дитини є помилковим, оскільки вона в силу ст.6 СК України, вже не має статусу дитини у зв'язку з досягненням нею повноліття, що свідчить про необґрунтованість доводів про порушення прав та інтересів ОСОБА_5 як дитини.

Порядок звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_6 передбачено у розділі 4 цього договору.

У п.4.3 договору зазначено про можливість задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмету іпотеки одним із вказаних способів, зокрема - набуття права власності на майно. Умови цього пункту мають силу договору про задоволення вимог іпотеко держателя.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, хоча і не звернув уваги на те, що цей спосіб захисту прав іпотекодержателя є позасудовим і не передбачений як спосіб захисту права шляхом звернення до суду ні статтею 16 ЦК України, ні Законом України «Про іпотеку», ні договором, укладеним між сторонами. Однак, установивши факт невиконання позичальником грошових зобов'язань за договором позики, суд, дійшовши вірного висновку про порушення прав кредитора, захистив його порушені права у спосіб, визначений у застереженні до договору іпотеки.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідач апеляційну скаргу не подавав і рішення суду першої інстанції не оскаржив, доводи апеляційної скарги стосовного того, що звернення стягнення на заставлене майно шляхом передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателю на підставі рішення суду не відповідає вимогам ст.39 Закону України «Про іпотеку» на правильність висновку суду не впливають.

Більш того, як вбачається із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 25 вересня 2017 року, на підставі даного рішення за позивачем 11 лютого 2016 року зареєстровано право власності, а за договором купівлі-продажу від 30 серпня 2017 року спірна квартира відчужена ОСОБА_8

За змістом ч. 1ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Користуючись своїм правом на оскарження рішення суду, як особи, які не приймали участь у справі, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 мали надати суду апеляційної інстанції переконливі докази на підтвердження того, що оскаржуваним рішенням вирішено їх права та обов'язки. Однак апеляційна скарга таких доводів та відповідних доказів не містить.

Враховуючи наведене та положення ч. 1 ст.308 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу і залишити судове рішення без змін

Керуючись ст. ст. 303, 308,314,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_5 відхилити, заочне рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 17 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова