Провадження №2/523/1919/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" жовтня 2017 р.

Суворовський районний суд міста Одеси, в складі:

головуючого судді Малиновського О.М.,

при секретарі Шевчук М.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, у місті Одеса, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом виселення, -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами в яких зазначив, що він є власником квартири АДРЕСА_1. В даній квартирі на даний час зареєстровані: він, його дружина - ОСОБА_3, син - ОСОБА_4, онук - ОСОБА_5 Відповідач, яка є невісткою, дружиною його сина - ОСОБА_4 на даній житловій площі не зареєстрована проте проживає без законних на те підстав, так як він, як власник квартири, не надавав своєї згоди на її проживання в квартирі. Позивач стверджує, що ОСОБА_2 вселилась в квартиру самовільно та перешкоджає йому та його дружині у проживанні в квартирі. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження житловою площею, шляхом виселення ОСОБА_2. з квартири без надання іншого житлового приміщення.

Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала, просить задовольнити.

ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні пред'явлені позовні вимоги не визнали в повному обсязі та зазначили, що ОСОБА_2 за пропозицією її майбутнього чоловіка ОСОБА_4 вселилася до квартири ще у 2008р. де і проживала разом з ними. Внаступному відповідач стверджувала, що почала проживати в квартирі з 2005р. В 2009р., після укладання шлюбу, батьки її чоловіка виїхали з квартири та з того часу проживають в приватному будинку. Відповідач з того часу проживає в квартирі, дбає про неї, сплачує комунальні платежі. Посилаючись на те, що ОСОБА_1 з 2009р. знав про проживання ОСОБА_2 в квартирі, просять застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, відмовивши в задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши представника позивача, відповідача та її представника, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини прийшов до наступного висновку.

Так, частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак виходячи зі змісту статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 та ст. 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їх іншого жилого приміщення (ч.3 ст. 116 ЖК України).

Матеріалами справи встановлено, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 22.04.2003р.

На вказаній житловій площі зареєстровані, як члени сім'ї ОСОБА_1: його дружина - ОСОБА_3, син - ОСОБА_4. з 1986р. Тобто, вказані особи набули право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 в силу ст.156 ЖК України, ст.405 ЦК України. З 2011р. в квартирі зареєстрований онук ОСОБА_1 - ОСОБА_5, 2010року народження. ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_3 в спірній квартирі не проживають з 2009р., що не оспорюється сторонами.

Судом встановлено, що на даний час в квартирі проживає ОСОБА_4 зі своєю дружиною ОСОБА_2, з якій перебуває в зареєстрованому шлюбі з 12.06.2009р., та їх син - ОСОБА_5, 2010 року народження. При цьому, як було зазначено відповідачкою, вона вселилась в спірну квартиру за пропозицією ОСОБА_4, який не є власником квартири, а в ній проживає, як член власника житлового приміщення. Даних про те, що ОСОБА_2 вселилась в спірну квартиру за згодою ОСОБА_1, відповідач суду не надала. Не представила відповідач і доказів, що вона вселилась в квартиру та в ній проживає, як член сім'ї власника ОСОБА_1 Сам по собі факт проживання ОСОБА_2 в спірній квартирі, без згоди на те її власника, не може вважатися достатньою правовою підставою для виникнення у неї право користування житлом. Відтак, ОСОБА_2 вважається такою, що самоправно вселилась в квартиру, яка належить на праві власності ОСОБА_1

Зважаючи на викладене, виходячи з положень статей 383, 391 ЦК України, ч.3 ст.116 ЖК УРСР, суд дійшов висновку, що пред'явлені позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Суд відхиляє посилання відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, так як виникли між сторонами правовідносини є триваючими та строк позовної давності до них не застосовується.

Згідно ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідачки на користь позивача понесені судові витрати, які складаються з сплаченого судового збору в розмірі 551,20 грн.

Керуючисьст.ст.10,11,57,61,64,209,212,214,215,218,224-227ЦПК України, -

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні власністю ОСОБА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 551,20 гривень.

Рішення може бути оскарже не в апеляційний суд Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня його проголошення.

Суддя -