Справа № 369/4163/17
Провадження № 2/369/2415/17
РІШЕННЯ

Іменем України

23.08.2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Водала А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_1, треті особи Державне підприємство «Київське лісове господарство» про визнання недійсним рішень сільської ради, витребування земельної ділянки, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2017 Перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що рішенням сільської ради від 30 жовтня 2008 року було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,15 га для ведення особистого селянського господарства в межах Віто-Поштової сільської ради. 17 грудня 2008 року пак О.М. отримала державний акт (серія ЯЖ №909527) на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0172. Вказав, що рішення сільської ради прийнято поза межами компетенції, тому подальша видача державного акту, відчуження здійснено з порушенням вимог законодавства. Так, відповідно до інформації УДПЛВО ВО «Укрдержліспроект» та матеріалів лісовпорядкування 2003 року земельна ділянка з кадастровим номером :01:006:0172 частково накладається на виділ 10 кварталу 50 Васильківського лісництва, та за даними лісовпорядкування 2014 року - частково розташована у виділі 10 кварталу 50 Васильківського лісництва, є земельною ділянкою лісового фонду, покрита лісовою рослинністю. Також було встановлено, що земельна ділянка знаходиться в кварталі лісництва, є лісовим масивом, використовується для ведення лісового господарства та щодо неї не надавалося погодження для вилучення земельної ділянки з постійного користування ДП «Київське лісове господарство». Тому спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення. Відповідно до чинних на час передачі земельної ділянки законодавства вилучення земель лісогосподарського призначення державної власності, зміна їх цільового призначення належала до компетенції органів виконавчої влади, а саме до повноважень районної державної адміністрації. Тому сільська рада прийняла рішення поза межами своєї компетенції та оскаржувані рішення підлягають визнанню недійсними, а земельна ділянка витребуванню в ОСОБА_1 на користь держави.

Також вказав, що про необхідність захисту прав та інтересів держави в судовому порядку прокурору стало відомо лише у 2016 році за результатами системного аналізу інформацій різних органів державної влади, установ та організацій. Наведені факти свідчать, на думку позивача, про обєктивні обставини, повязані зі складнощами своєчасного виявлення порушень земельного законодавства та захисту інтересів держави.

Просив суд визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його, захистивши право; визнати недійсним рішення Віто-Поштової сільської ради від 30 жовтня 2008 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд», яким передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд із кадастровим номером :01:006:0172; визнати недійсним державний акт серії ЯЖ № 909527 від 17.12.2008 на право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд із кадастровим номером :01:006:0172; витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0172 площею 0,15 га, що розташована в с. Віта ПоштоваКиєво-Святошинського району, вартістю 149 955 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

У судовому засідання представник позивача та представник Кабінету Міністрів України позовні вимоги підтримали. Просили задоволити позов.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 проти позову заперечував. Просив суд відмовити в задоволенні позову як через необґрунтованість, так і через пропуск строку позовної давності.

У судове засідання представник Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ДП «Київське лісове господарство» не зявились. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник сільської ради направив суду письмові пояснення по справі та заяву про розгляд справи в їх відсутність та просив суд вирішити спір відповідно до вимог закону. Представник ДП «Київське лісове господарство» направив суду письмові пояснення, просив суд слухати справу у відсутність представника та задоволити позов у повному обсязі.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У Прикінцевих положень Лісового кодексу України визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування (п.5).

Відповідно до проекту організації та розвитку лісового господарства ДЛГО Державного лісогосподарського об'єднання «Київліс» 2003 року спірна земельна ділянка покрита лісовою рослинністю та має наступні таксаційні характеристики: виділ 6: площа 1,5 га, склад 7 дерев беріз повислої, 3 сосни звичайних, вік 40 років, висота -18 м, діаметр 18 см., запас на 1 га -170 метрів кубічних.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.

Згідно ст. 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Згідно ч. 1 ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, а на умовах оренди - іншим підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи, для ведення лісового господарства, спеціального використання лісових ресурсів і для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Лісовий кодекс України у ст. 5 до земель лісогосподарського призначення відносить лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

Нормами ст. 6 Лісового кодексу України визначено, що всі ліси в Україні є власністю держави. Ради народних депутатів в межах своєї компетенції надають земельні ділянки лісового фонду у постійне користування або вилучають їх в порядку, визначеному земельним та цим кодексами.

Відповідно до ч. 2 ст. 84 Земельного кодексу України право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

За загальним правилом, визначеним у ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, серед іншого, і землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначеним цим Кодексом.

Ч. 2 ст. 56 ЗК громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств.

При розгляді справи судом встановлено, що рішенням Віто-Поштової сільської ради від 30 жовтня 2008 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 та передано їй у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд земельну ділянку площею 0,15 га в межах Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Управлінням земельних ресурсів в Києво-Святошинському районі на підставі вищевказаного рішення Віто-Поштової сільської ради 17 грудня 2008 року ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 909527 з кадастровим номером: :01:006:0172, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 70.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Також, відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 122 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Статтею 149 Земельного кодексу України визначено повноваження сільських рад щодо вилучення земельних ділянок, зокрема, вилучають земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб, крім особливо цінних земель, які вилучаються (викупляються) ними з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 149 Земельного кодексу України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Відповідно до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 149 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для сільськогосподарського використання; ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною девятою цієї статті; будівництва обєктів, повязаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною девятою цієї статті.

Також, статтею 32 Лісового кодексу України, у редакції чинній станом на 2008 рік, виключно до повноважень районних державних адміністрацій у сфері лісових відносин на їх території здійснюється передача у власність, надання у постійне користування для несільськогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, у межах сіл, селищ, міст районного значення.

Відповідно до ст. 8 Лісового кодексу України в державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів АР Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Повноваження Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин визначені ст. 27 Лісового кодексу України, до яких, зокрема, належить передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок, що перебувають у державній власності.

Згідно ст. 12, ч. 1 ст. 20, ч. 1 ст. 122 та ч. 3 ст. 149 Земельного кодексу України сільські ради взагалі не наділені повноваженнями щодо вилучення, зміни цільового призначення і надання у власність земель лісогосподарського призначення державної власності для нелісогосподарських потреб.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 33 Лісового кодексу України до повноважень міських рад у сфері лісових відносин взагалі не відноситься питання щодо вилучення, припинення права користування або надання у власність земельних ділянок лісогосподарського призначення державної форми власності.

Звертаючись до суду з позовом, прокурором було вказано, що ОСОБА_1 надана земельна ділянка, яка частково накладається на землі ДП «Київське лісове господарство», яке погодження про можливість вилучення земель лісогосподарського призначення загальною площею 0,15 га, яка знаходиться у 10 виділі 50 кварталу Васильківського лісництва ДП «Київське лісове господарство» ОСОБА_1 не надавало. Разом з тим, належних та допустимих доказів цим обставинам суду не надали. Відповідно до ст.10 ЦПК України судом розяснювались права та обовязки сторін щодо надання доказів, але клопотань про витребування доказів, призначення експертизи до суду не надходило.

Також суд не підлягають до задоволення позовні вимоги про поновлення строку позовної давності.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

За правилом ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З матеріалів справи встановлено, що оскаржуване рішення ради прийняте у 2008 році, а позов поданий позивачем у 2017 році та не містить обґрунтування неможливості дізнатись про прийняте рішення в межах строку позовної давності, а позивач лише посилається на існування обєктивних обставин щодо складнощів своєчасного виявлення порушень земельного законодавства. Також суд враховує, що прокуратурою Київської області в судовому порядку вже розглядався спір щодо припинення право користування земельними ділянками в ДП «Київське лісове господарство» в кварталі 50. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач знав та міг дізнатись про прийняте рішення.

Також слід зазначити що, пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року суд акцентував увагу на Рішення Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року у справі «Stretch v. United Kingdom» («Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії»), виходячи зі змісту пунктів 32-35 якого звертаючись із заявою до уповноважених органів та, виконуючі визначені чинним законодавством умови, та, дотримуючись відповідного порядку, відповідач мав право очікувати про набуття майнового права в значенні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції.

У вказаному рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчиненні з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та відповідно відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Зважаючи на викладене, здійснюючи публічно-правові функції в сфері надання земельної ділянки у власність відповідно до Лісового кодексу України, положень Земельного кодексу України, Київська обласна державна адміністрація діяла як суб'єкт владних повноважень і повинна була приймати рішення в межах чинного на час законодавства. Тому ОСОБА_1 мала обґрунтовані очікування щодо дотримання субєктом владних повноважень при прийнятті ним рішення вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, тобто, розраховував на те, що суб'єкт владних повноважень діятиме на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У судовому засіданні відповідач заявив про застосування строків позовної давності, про що подав суду відповідну заяву.

За ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Оскільки позивачем не подано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності або неможливості дізнатись про прийняте рішення, не наведено поважних причин для його поновлення, відповідач подав суду заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, тому дана обставина є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним рішення сільської ради від 30 жовтня 2008 року.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_1, треті особи Державне підприємство «Київське лісове господарство» про визнання недійсним рішень сільської ради, витребування земельної ділянки відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С. Пінкевич