ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2017 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді: Буймової Л.П.,

за участю секретаря: Корченко О.Я.,

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

третьої особи - ОСОБА_5,

представника третьої особи - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_7 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_8, третя особа з боку позивача: Служба у справах дітей та сім?ї виконавчого комітету Фастівської міської ради до ОСОБА_9 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та вселення та зустрічним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_7 звернулась до суду з позовною заявою в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_8, третя особа з боку позивача: Служба у справах дітей та сім?ї виконавчого комітету Фастівської міської ради до ОСОБА_9 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та вселення, мотивуючи вимоги тим, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 1989 року. В 1990 році від шлюбу народився син ОСОБА_10, однак спільне подружнє життя не склалося, у зв'язку з чим в 2000 році шлюб між ними було розірвано. Проте, сторони після розірвання шлюбу продовжували шлюбні відносини, проживали разом. 31.08.2006 року ОСОБА_2 зареєстрував позивачку у своєму будинку за адресою АДРЕСА_1. В ІНФОРМАЦІЯ_4 у сторін народилась донька ОСОБА_8, яку 24.10.2008 також було зареєстровано у вищевказаному будинку. 11.01.2016 відповідачя вчинив сварку в будинку, наніс позивачці тілесні ушкодження, змінив замки у вхідних дверях, про що позивачка написала заяву до Фастівського відділення поліції. 20.01.2016 позивачка звернулась до служби у справах дітей та сім?ї виконавчого комітету Фастівської міськради із заявою про захист житлових прав дитини, в якій повідомила про те, що відповідач створив неможливі умови для її із донькою проживання. Позивачка була змушена забрати дитячі речі та шукати серед зими інше житло.

На підставі зазначеного просила усунути перешкоди у користуванні житловим будинком за адресою АДРЕСА_1, зобов?язати відповідача надати їй ключі від калітки та вхідних дверей будинку, вселити до будинку її з донькою та стягнути з ОСОБА_2 понесені нею витрати на сплату судового збору та витрати на правову допомогу.

ОСОБА_2 подав зустрічний позов про усунення перешкод у користуванні правом власності шляхом визнання ОСОБА_11 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та стягнення судових витрат, який мотивував тим, що йому належить 13/28 частини житлового будинку за адресою АДРЕСА_1, які він в 1990 році отримав у спадок. Після розірвання шлюбу відповідачка разом з дітьми періодично проживала в будинку. Відповідач ніколи не заперечував проти проживання своїх дітей за місцем їх реєстрації, напроти, постійно намагався створити своїм дітям належні побутові умови. В квітні 2015 року ОСОБА_7 разом з малолітньою дочкою ОСОБА_12 припинила проживати за місцем своєї реєстрації - в частині будинку АДРЕСА_1. ОСОБА_13 в добровільному порядку переїхала проживати в інше житло, забравши із собою дитину. ОСОБА_2 вважає, що відповідачка не проживає у будинку без поважних причин понад один рік, а тому є такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Проживання малолітньої дочки ОСОБА_12 за місцем її реєстрації є її правом, яке ОСОБА_2 не заперечується.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом та його представник первісний позов підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Проти зустрічного позову заперечували та просили відмовити в задоволенні зустрічного позову у повному обсязі.

В судовому засіданні відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним позовом та його представник вимоги по первісному позову не визнали. Вимоги за зустрічним позовом підтримали у повному обсязі, посилаючись на те, що вони є законними та підлягають задоволенню. Крім того, відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердив, що згоден на вселення до будинку доньки ОСОБА_8 та повідомив, що згоден на вселення позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 до будинку, але лише за умови визнання останньої такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Представник третьої особи - служби у справах дітей та сім?ї не заперечує проти позовної заяви за первісним позовом, мотивуючи свою позицію тим, що для малолітньої дитини повинні бути свторені належні умови для проживання, крім того, окреме проживання доньки з матір?ю дитині може нашкодити і суперечить інтересам малолітньої. Тому просила первісний позов задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову повністю.

Третя особа на стороні позивача за первісним позовом - ОСОБА_5 в судовому засіданні просив задовольнити первісний позов, посилаючись на те, що його мати ОСОБА_7 та його малолітня сестра ОСОБА_8 залишили будинок АДРЕСА_1 не в добровільному порядку, в сім?ї було постійне насильство, батько поміняв замки. Тому в задоволенні зустрічного позову просив відмовити повністю, оскільки вважає, що його батько ОСОБА_2 перешкоджає та не допускає його матір ОСОБА_7 проживати у будинку, що порушує її права.

Заслухавши учасників судового процесу, свідків, дослідивши письмові докази у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України ) встановив наступне.

ОСОБА_2 та ОСОБА_7 з 24.06.1989 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.5).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року у ОСОБА_2 та ОСОБА_7 народився син ОСОБА_10 (а.с.39).

22 грудня 2000 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 6).

ІНФОРМАЦІЯ_4 у ОСОБА_2 та ОСОБА_7 народилась донька ОСОБА_8 (а.с.7).

Згідно Довідки №486 від 19.10.2016 про реєстрацію місця проживання особи, ОСОБА_7 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 31.08.2006 року по даний час (а.с.8).

20.01.2016 ОСОБА_7 подала заяву до служби у справах дітей про те, що її колишній чоловік ОСОБА_2 створив неможливі умови для їх з дитиною проживання і вона вимушена проживати у її батьків (а.с.14).

18.01.2016 ОСОБА_7 подала заяву до Фастівського відділення поліції про те, що ОСОБА_2 побив її, не впускає в будинок забрати її особисті та дитячі речі (а.с.15).

ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.11.1990 року належить 13/28 частини житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 42).

Згідно Довідки №2 від 11.01.2017, виданої ОСОБА_2, по АДРЕСА_1 його колишня дружина ОСОБА_7 зареєстрована, але не проживає з квітня 2015 року і по теперішній час ( а.с.46).

а.с.15- заява ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_7 не допускає її до будинку щоб забрати речі (18 січня 2016).

а.с. 16- відповідь з якої вбачається, що ОСОБА_7 скаржилась на те, що бувший чоловік не допускає її забрати речі з будинку ( 21 січня 2016).

а.с.17 - висновок по зверненню ОСОБА_7, що колишній чоловік не впускає до будинку, щоб забрати речі (18 січня 2016 року).

Аналізуючи вказані докази у їх сукупності суд приходить до висновку, що ОСОБА_7 станом на січень 2016 року дійсно не проживала у спірному житлі з причин, які не залежали від іі волі, а саме внаслідок того, що чоловік створив умови неможливого спільного проживання.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 29.06.2016, встановлено: «Як вбачається з матеріалів справи, зокрема: постанови про стягнення аліментів від 28.04.2000, постанови про відкриття виконавчого провадження від 23.12.2015 щодо стягнення з відповідача аліментів позивачка мала різні місця проживання, за адресою АДРЕСА_1 вона не проживала, що спростовує висновок суду першої інстанції про факт проживання однією сім'єю в період з 22 грудня 200 року по 16 січня 2016 року за адресою відповідача. Рішення суду в частині встановлення факту проживання сторін однією сім'єю в період з 22 грудня 2000 року по 16 січня 2016 року ґрунтується лише на припущеннях та поясненнях позивачки, жодних об'єктивних доказів на підтвердження даного факту по справі не надано. Та обставина, що у сторін 19.09.2007 року народилась дочка ОСОБА_12, не є безспірним доказом проживання сторін однією сім'єю в період з 22.12.2000 року по 16.01.2016 року за відсутності інших доказів, які б свідчили про спільне проживання сторін у зазначений період часу, ведення ними спільного господарства, наявність спільного бюджету» (а.с.45). Проте, апеляційний суд лише констатував факт проживання окремо, не встановлюючи при цьому причин, які призвели до цього.

З рішення Фастівського суду від 12.05.2015, вбачається, що позивачка просить стягнути аліменти в зв'язку з розлученням та окремим проживанням (а.с.48). Також, причини окремого проживання не наводяться та судовим рішенням не встановлюються.

В належній ОСОБА_2 частині будинку зареєстровані окрім нього, його колишня дружина ОСОБА_7, син ОСОБА_5 та донька ОСОБА_8, що підтверджується витягом з будинкової книги (а.с. 9-10).

Відповідно до Постанова Пленуму ВСУ N 2 від 12.04.85 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» п.10 у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім'ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. Наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Згідно п.11 вищезазначеної Постанови, відповідно до ст.107 ЖК ( 5464-10 ) наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. Разом з тим належить враховувати, що згідно п.5 ст.71 ЖК (в редакції Закону від 18 грудня 1991 р. ( 1993-12 ) інваліди, влаштовані в будинки-інтернати або інші установи соціальної допомоги, мають право на збереження за ними жилої площі протягом 12 місяців. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Громадяни, відсутні у місці постійного проживання за умовами і характером роботи (члени екіпажів суден, працівники геологічних, розвідувальних партій, експедицій та інші працівники, діяльність яких пов'язана з постійним пересуванням), у період її виконання можуть бути визнані на підставі ст.107 ЖК такими, що втратили право користування жилим приміщенням, з якого вони вибули у зв'язку з цією роботою, в разі одержання жилої площі, вселенні на жилу площу членів сім'ї або в інших випадках забезпечення їх жилою площею для постійного проживання. Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму ВСУ даними у п.10 постанови від 12 квітня 1985 р. N 2 ( v0002700-85 ), наймачу або члену його сім'ї, який був відсутнім без поважних причин понад зазначені у ст. 71 ЖК ( 5464-10 ) строки, суд вправі відмовити з цих підстав у задоволенні позову про виселення, вселення, обмін, поділ жилого приміщення, незалежно від того, чи було пред'явлено зустрічний позов про визнання позивача таким, що втратив право на жиле приміщення.

Судом встановлено, що ОСОБА_14 дійсно постійно не проживає в АДРЕСА_1 з квітня 2015 року.

Проте, як показала в судовому засіданні свідок ОСОБА_15, яка добре знає як ОСОБА_7, так і ОСОБА_2, є вихователем, вона щороку була на дні народженні в ОСОБА_8, останній раз у вересні 2015 року. День народження святкували в будинку АДРЕСА_1, запрошували її обоє батьків. Свято нового року 2016 теж святкували разом зі сторонами, останні проживали однією сім?єю. Тепер їй відомо, що сторони посварились.

Свідок ОСОБА_16 показав, що в період 2015-2016 років сторони проживали разом в АДРЕСА_1, періодично сварилися, потім мирилися.

Свідки ОСОБА_13, ОСОБА_17 та ОСОБА_18 показали, що були на дні народженні в ОСОБА_8, куди їх запросили сторони до себе додому за адресою АДРЕСА_1 у вересні 2015 року, разом святкували новий рік 2016. Потім їм відомо, що сторони посварились та ОСОБА_7 була змушена піти з дому з донькою, оскільки як розповідала їм ОСОБА_7, чоловік її хватав за шию.

Свідок ОСОБА_19 показав, що ОСОБА_7 не проживає в будинку з квітня 2015 року, знає про це, оскільки коли ОСОБА_2 немає вдома, то він годує його худобу. Як йому відомо зі слів ОСОБА_7, то пішла з дому вона через те, що чоловік її б?є, проте особисто цього він ніколи не бачив.

Допитана в судовому засіаднні у встановленому законом порядку малолітня ОСОБА_8 показала, що вона бачила як батько ображав маму, тягав її за пальто і вона злякалась, були інші сварки, тому вони пішли від батька і він залишився проживати один, повертатись в будинок вона не хоче.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_7 дійсно в 2015 році пішла з дому, тобто залишила місце своєї реєстрації з донькою ОСОБА_8 за адресою АДРЕСА_1, проте була змушена зробити це після сварок з ОСОБА_2

Серед основних прав і свобод людини і громадянина ОСОБА_20 України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадянина України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я і добробуту її самої та її родини.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідач за первісним позовом не заперечує, що змінив замок у вхідних дверях з метою недопущення до будинку бувшої дружини, проте ніколи не був проти проживання у будинку його доньки.

Суд враховує, що ОСОБА_2 не заперечує проти вселення до будинку доньки ОСОБА_8, однак згоден на вселення до будинку колишньої дружини ОСОБА_7 лише за умови визнання останньої такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Одночасно, суд звертає увагу, що відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

При вирішенні даного спору, будь-яких виняткових обставин, які б давали підстави для висновку, що малолітня дитина можу бути розлучена з матір'ю не встановлено.

Згідно з вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_7 про усунення перешкоди у користуванні житловим будинком за адресою АДРЕСА_1, зобов?язання відповідача за первісним позовом надати їй ключі від калітки та вхідних дверей будинку, вселити до будинку її з донькою та стягнути з ОСОБА_2 понесені нею витрати на сплату судового збору підлягають задоволенню.

Згідно ч.3 ст..79 ЦПК України до витрат, пов»язаних з розглядом судової справи належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

На підставі ст..84 ЦПК України витрати, пов»язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Виходячи зі змісту ст.56, 84 ЦПК України, враховуючи позицію, викладену в ухвалі ВССУ від 14.03.2012, витрати мають бути пов»язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допущені до участі в розгляді справи в якості осіб, які надають правову допомогу, ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляд справи.

Від позивачки ОСОБА_11 клопотання про залучення її представника до участі у розгляді справи як особи, що надає їй правову допомогу не надходило. Відповідно ухвала суду про залучення її представника як особи, що надає правову допомогу позивачці судом не постановлялась.

Тому, в частині позовних вимог ОСОБА_7 щодо стягнення з ОСОБА_2 витрат на правову допомогу, суд у задовленні відмовляє.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про визнання останньої такою, що втратила право на користування житловим приміщенням суд відмовляє повністю, оскільки доводи позивача за зустрічним позовом не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і є необгрунтованими.

На підставі вищевикладеного, керуючись, статтями 11, 60, 62, 81, 88, 130, 174, 214, 215, 224, 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_7 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_8задовольнити частково.

Усунути перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 та зобов'язати ОСОБА_9 не чинити перешкоди ОСОБА_7 та її малолітній дочці ОСОБА_8 користуватися житловим будинком АДРЕСА_1.

Зобов?язати ОСОБА_9 надати ОСОБА_7 ключі від калітки та від вхідних дверей в житловий будинок АДРЕСА_1.

Вселити ОСОБА_7 та її малолітню доньку, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4 в житловий будинок АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_9 на ОСОБА_7 сплачений нею судовий збір у розмірі 551,21 грн.

В решті позову відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області, протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.П.Буймова