Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1775/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Орендовський В. А.
Доповідач Головань А. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

10.10.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Голованя А.М.

суддів: Дьомич Л.М., Дуковського О.Л.,

за участю секретаря Діманової Н.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської від 02 серпня 2017 року, за позовом ОСОБА_2 до Новомиргородської районної державної адміністрації Кіровоградської області, Канізької сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про визнання права на отримання земельної частки (паю),

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся з суд з зазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що у 1996 році на час отримання КСП «Хлібороб» державного акта на право колективної власності на землю він перебував в членах цього господарства та значився в списках осіб, що мають право на земельну частку (пай) і цей факт можуть підтвердити свідки, які були присутні на відповідних зборах.

Але сертифіката на земельну частку (пай) він не отримав, оскільки на період розпаювання були відсутні бланки сертифікатів.

Посилаючись на ст. 2 Указу Президента України від 10.11.1994 р. № 666/94 «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», Указ Президента України від 08.06.1995 р. № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», ст. ст. 5, 9, 10 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», ст. ст. 1, 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», ст.ст.15, 328, 364 ЦК України просить визнати за ним право на отримання земельної частки (паю) у розмірі 7,1 в умовних кадастрових гектарах, яка розташована на території Канізької сільської ради Новомиргородського району, Кіровоградської області.

Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської від 02 серпня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представники Новомиргородської районної державної адміністрації та третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, хоча належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи

Заслухавши доповідача, пояснення ОСОБА_2 та його представника, які підтримали доводи скарги, заперечення представника Канізької сільської ради, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та в межах позовних вимог, відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_2 не має право на отримання земельної частки (паю), оскільки на момент передачі КСП «Хлібороб» державного акта на право колективної власності на землю він не був включений до списку доданого до вказаного державного акта.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 31 грудня 1992 року по 1997 рік перебував в членах колгоспу імені Леніна, а потім КСП «Хлібороб». (а.с.5,71,72)

20 лютого 1995 року КСП «Хлібороб» отримало державний акт на право колективної власності на землю, але ОСОБА_2 не було включено до списку членів господарства, що додається до Держаного акта на право колективної власності на землю. Сертифікат на земельну частку (пай) він також не отримав.

Відповідно до п. 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельний пай мають члени КСП, у тому числі пенсіонери, які раніше працювали у ньому і залишаються членами цього підприємства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно з вимогами ст. ст. 22, 23 ЗК України (у редакції 1990 року) та зазначеного указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта.

Таким чином, право особи на земельну частку (пай) виникає з моменту передачі державного акта на право колективної власності на землю конкретному КСП, членом якого вона є.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2014 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що член КСП, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

З матеріалів справи вбачається, що позивач будучи членом КСП «Хлібороб» і мав право на внесення до списку осіб на розпаювання землі, однак, не був включена до такого списку.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР (який діяв на час виникнення правовідносин) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно вимог ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Згідно зі ст.80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Як вже було раніше зазначено, державний акт на право колективної власності на землю КСП «Хлібороб» з обов'язковим додатком - списком громадян - членів цього підприємства одержало в лютому 1995 року.

Тому, колегія суддів вважає, що право на позов у ОСОБА_2 виникло саме з 20 лютого 1996 року, тобто з часу, коли він повинен був дізнатися про те, що його не включено до списку. Відповідно до ст.75 ЦК, 1963 року позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Звернувшись до суду у листопаді 2016 року ( більше ніж через 20 років) ОСОБА_2 пропустив строк позовної давності.

Відповідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог та на підставі доданих доказів.

Обов'язок доказування відповідно зі статтею 10 ЦПК покладений на сторони у справі, а суд тільки сприяє всебічному та повному з'ясуванню обставин справи шляхом роз'яснення прав, обов'язків та сприяє в їхньому здійсненні. Крім того, відповідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно зі статтею 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні.

Позивачем не надано доказів поважності пропуску строку на звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Посилання ОСОБА_2 на те, що він малограмотний, має велику родину - 10 дітей, яких треба було матеріально забезпечувати у зв'язку з чим він постійно працював та перебував за межами постійного місця проживання та те, що він дізнався про порушення свого права на землю лише з письмової відповіді Канізької сільської ради у вересні 2016 року не є поважними обставинами пропуску позовної давності.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав передбачених п.п. 2,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском строку позовної давності без поважних причин.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської від 02 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права на отримання земельної частки (паю) відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: