АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого-судді Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко Н.О., Стрижеуса А.М.,

при секретарі:Станішевській Б.В.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_2

представників відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_5, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_11, ОСОБА_6, третя особа - Фермерське господарство «Мерінос Україна» про визнання договору позики недійсним та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_11, ОСОБА_6, третя особа: Фермерське господарство «Мерінос Україна», про визнання недійсним договору про надання безвідсоткової позики від 16 березня 2012 року, укладеного між Фермерським господарством «Мерінос Україна», ОСОБА_5 та ОСОБА_11 позики недійсним та стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 моральної шкоди у розмірі 500 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що між позивачем, як позичальником та ОСОБА_11 як позикодавцем нібито був укладений Договір про надання безвідсоткової позики від 16 березня 2012 року За умовами підробленого договору позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у сумі 4 240 000,00 грн., що становить еквівалент 400 000 євро, а позичальник зобов'язується повернути вказану суму позики у визначений термін.

Справа № 761/33687/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8867/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
Крім того, для спотворення дійсних обставин 9 березня 2016 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_6 був підписаний фіктивний договір поруки, в якому сторони визначили, що вказаний договір є забезпеченням поручителем виконання зобов'язань ОСОБА_5 щодо повернення кредитору позики/позик на загальну суму 300 000,00 євро. Факт підписання договору поруки став правовою підставою для звернення ОСОБА_11 з позовом до позивача та ОСОБА_6 про стягнення коштів за невідомим позивачу Договором позики.

Посилаючись на те, що умови Договору позики не виконувались, ОСОБА_11 не передавав, а ОСОБА_5 не отримував грошові кошти у сумі 400 000 євро; що абз. 1 та 2 п.п.1.1. оскаржуваного договору виписані не в логічній послідовності, без дотримання правил граматики; що частина договору написана російською мовою, в той час як «Реквізити і підписи сторін» виписані українською мовою; що підроблений договір позики та фіктивний договір позики не узгоджуються між собою, а також, що позичальником за договором позики та підписантом у графі «позичальник» є різні особи позивач вважає, що оскаржуваний договір є підробленим, його підробка третіми особами суперечить моральним засадам суспільства і внутрішній волі позивача, свідчить про відсутність його вільного волевиявлення на укладення договору. Крім того, відсутність доказів виконання оскаржуваного договору позики дає підстави для висновку, що договір не міг бути спрямований на реальне настання правових наслідків.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на його неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання ОСОБА_6, представник Фермерського господарства «Мерінос Україна» не з»явилися, про день та час розгляду справи повідомлені, причини своєї неявки суду не повідомили, у зв»язку з чим колегія вважала за можливе розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

Представник ОСОБА_5 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Представники ОСОБА_11 - ОСОБА_4, ОСОБА_3 проти доводів апеляційної скарги заперечували і просили рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що 16 березня 2012 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_5 укладено договір надання безвідсоткової позики, згідно з умовами якого позикодавець надає позичальнику у позику грошові кошти в розмірі 4240000 грн., що складає еквівалент 400000 Євро, а позичальник зобов»язується повернути зазначену суму позики в обумовлений термін. Позикодавець зобов»язаний передати позичальнику або перерахувати на його банківський рахунок вказану суму позики в строк до 16 березня 2013 року ( п.3.1 договору). Згідно п.4.1 договору строк повернення позики складає один рік з моменту надання суми позики. Відповідно до п.5.1 договору, позичальник зобов»язаний повернути всю суму позики ( або неповернуту його частину у випадку дострокового часткового погашення) в останній день строку, встановленого п.4.1 договору. Пунктом 7.1 договору передбачено, що даний договір вступає в силу з моменту надання позикодавцем суми позики позичальнику і діє до повного виконання позичальником своїх обов»язків за цим договором.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору надання безвідсоткової позики недійсним, позивач посилався на те, що волевиявлення позивача як позичальника в момент укладення правочину не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, спірний договір позичальник не підписував, вказаний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а позовні вимоги щодо визнання недійсним договору безвідсоткової позики від 16 березня 2012 року не ґрунтуються на жодній із підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України.

Такий висновок грунтується на встановлених судом обставинам і відповідає вимогам матеріального закону.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст..10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст..ст.203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.

Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину.

Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками ( усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст..1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або іншій документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики з огляду на його реальних характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику ( постанова Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15).

З оспорюваного договору вбачається, що договір надання безвідсоткової позики укладений між ОСОБА_11, як позикодавцем, та ОСОБА_5, як позичальником, умовами договору передбачено передача позикодавцем позичальнику певної суми грошових коштів, яку останній має повернути у строк встановлений договором.

Отже, виходячи зі змісту правових норма, що регулюють правовідносини позики, а також змісту договору відсутні підстави вважати, що зміст договору не відповідає вимогам Цивільного Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Належних та допустимих доказів на підтвердження факту підроблення оспорюваного договору безвідсоткової позики, а також тієї обставини, що договір позивачем не підписаний, представником позивача у передбаченому ст..ст.10,60 ЦПК України порядку суду не надано.

Самі по собі посилання на те, що абзаци 1 та 2 п.1.1 оскаржуваного договору виписані не в логічній послідовності, без дотримання правил граматики, частина договору написана російською мовою, а частина виписана українською мовою, а також, що договори позики та договір поруки не узгоджуються між собою, не дає підстав уважати, що договір є підробленим та не відповідаввнутрішній волі ОСОБА_5

Крім того, зазначення в частині «реквізити сторін» посади позичальника ОСОБА_5 - «керівник Фермерського господарства «Мерінос Україна» не може бути підставою для визнання договору недійсним з підстав відсутності волевиявлення позивача на укладення оспорюваного договору, а також ця обставина не дає підстав для висновку, що договір був укладений іншою особою, а не ОСОБА_5

Отже, обставини, на які позивач посилається в обгрунтування своїх вимог про визнання договору недійсним, не дають підстав для висновку, що укладений між сторонами договір не відповідає моральним засадам суспільства і внутрішній волі позивача ( ч.1 та ч.3 ст.203 ЦК України).

Що стосується вимог у частині визнання договору недійсним з підстав, що оспорюваний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, слід зазначити наступне.

Загальне правило ч.5 ст.203 ЦК України конкретизується в статтях 234 та 235 ЦК України, що передбачають недійсність фіктивного та удаваного правочину. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином ( ч.1 ст.234 ЦК України). Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Виходячи із визначення фіктивного та удаваного правочинів, обставини, з якими повивач пов»язує недійсність договору, як такого, що не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а саме - не виконання договору позикодавцем, не можуть бути підставою для визнання договору з цих підстав та за цих обставин недійсним.

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на наявність кримінального провадженні в слідчому відділі Кам»янець-Подільського РВП Кам»янець-Подільського ВП ГУ НП в Хмельницький області щодо вчинення шахрайських дій відносно ОСОБА_5 з використанням підробленого договору позики від 16 березня 2012 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки рішення у кримінальній справі судом не прийнято, а саме по собі триваюче кримінальне провадження та вчинення в межах нього слідчих дій не дає підстав для висновку, що оспорюваний договір є підробленим.

Дані про перетин кордону ОСОБА_11 у 2012 році не дають підстав для висновку про недійсність договору у зв'язку з відсутністю волевиявлення позивача на укладення договору.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги щодо визнання недійсним договору безвідсоткової позики від 16 березня 2012 року не ґрунтуються на жодній із підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, є правильним. Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і на їх правильність не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_5, - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: