БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ провадження 2/356/245/17
Справа № 356/874/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.09.2017 Березанський міський суд Київської області

в складі:головуючого судді Голік Г.К.

з участю секретаря Бейгул Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Березань справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Орлан -Транс- Груп» до ОСОБА_1 про стягнення збитків

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «Орлан-Транс-Груп» звернулося до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 16.06.2016 року ОСОБА_1було прийнято на роботу до Львівської філії ТОВ «Орлан-Транс-Груп» на посаду водія. Виконуючи свої трудові обов'язки, відповідач неодноразово перебував у службових відрядженнях в межах України та за кордоном, у зв'язку з чим йому були видані пластикові картки товариства з обмеженою відповідальністю «Вогітейл»,»Сіненергія» які призначені для заправки дизельним пальним транспортних засобів. Позивач зазначав, що під час виконання чергових перевезень на автопоїзді ОСОБА_1 допускав перевитрати пального, чим завдав позивачу збитки на загальну суму 80231,66гривень. Позивач у період із 04.11.2016 по 21.11.2016 року було забезпечено відповідача грошовими коштами(авансом) на службові відрядження в межах України та за кордоном в розмірі 14566,90 гривень шляхом перерахування грошової суми на відповідний рахунок для використання із застосуванням платіжної картки,виданої ЦФ ПАТ «Кредобанк». Про використання відповідачем грошових коштів(авансу) на службові відрядження складено авансовий звіт №0/П1034 від 11.11.2016року на загальну суму 1780,43 гривні.В касу підприємства було внесено 2554,10 гривень.Відповідачем не подано звіт про використання коштів,наданих на відрядження у розмірі 9662,25 гривень, як передбачено Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордоном. Оскільки відповідачем не повернуто суми надміру сплачених коштів у встановлені законодавством терміни,з нього стягнуто податок на доходи фізичних осіб в розмірі 2120,91 гривень.Дані суми податку перераховано позивачем в дохід держави.Просить стягнути з відповідача на користь ТОВ «Орлан-Транс-Груп» заборгованість в розмірі 92014,82 гривень, судові витрати 1600 гривень.

Представник позивача в судове засідання не зявився , до канцелярії суду надійшов лист про слухання справи без участі представника позивача. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності вини та умисного заподіяння матеріальної шкоди відповідачем позивачу. ОСОБА_1 з наказом позивача від 11 серпня 2010 року №45 «Про затвердження тимчасових базових лінійних норм витрат палива» та з наказом від 08 червня 2015 року №29 «Про впровадження єдиних правил заправки дизельним пальним при виконанні транспортного завдання», не був ознайомлений. Вважає, що базові лінійні норми витрат пального позивачем застосовані неправильно, оскільки відповідно до вказаного вище наказу позивача від 11 серпня 2010 року №45 вони визначені без урахування коефіцієнту, який встановлений наказом Міністерства транспорту України від 10 лютого 1998 року №43 «Про затвердження витрат і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті». Відповідач працював у складних дорожніх мовах (в гірській місцевості, на маршрутах з горбистим рельєфом, на дорогах зі складним планом, в міських умовах)як на території України так і за її межами. Вантажний автомобіль, на якому він здійснював перевезення, експлуатується тривалий час. Позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_1 отримував кошти(аванси)на службові відрядження.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази ,суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і такими ,що не підлягають задоволенню.

В судовому засіданні встановлено.

Відповідно до наказу №74-кф від 15.06.2016 року,ОСОБА_1 був прийнятий на роботу з 16.06.2016 року водієм на Львівську філію ТОВ «Орлан-Транс-Груп» в автомобільну колону №2, з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю, з оплатою праці згідно відпрацьованого часу (а.с.12).

Наказом №85-кф від 15.07.2016 року ОСОБА_1 ,водію автотранспортних засобів колони автомобільної №2,з 16.07.2016 року,продовжено трудовий договір на невизначений термін(а.с.14)

Наказом №19-кф від 01.03.2017 року ОСОБА_1 звільнено з автомобільної колони №2 з 01.02.2017року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.13).

Наказом №45 від 11 серпня 2010 року Львівською філією ТОВ «Орлан-Транс-Груп» затверджено базову лінійну норму витрати палива та коефіцієнт на виконання транспортної роботи для вантажних автомобілів (а.с.64-68).

Наказом №29 від 08 червня 2015 року ТОВ «Орлан-Транс-Груп» в проваджено єдині правила заправки дизельним пальним при виконанні транспортного завдання (а.с.69-70),порушення відповідачем яких позивач обґрунтовує свої позовні вимоги.

Відповідно до п.6 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації у випадках, коли відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», матеріальна відповідальність в повному розмірі на підставі п.6 ст. 134 КЗпП України покладається на працівника у випадках, передбачених окремими законодавчими актами. За чиним законодавством така відповідальність може бути покладена, зокрема, за шкоду, заподіяну перевитратою пального на автомобільному транспорті.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР від 12 вересня 1991 № 1545-ХІІ, у зв'язку з Постановою Верховної Ради України від 24 серпня 1991 року «Про проголошення незалежності України» (1427-12) та прийняттям Акта проголошення незалежності України встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.

Так, відповідно до підпункту «в» пункту 14 Постанови ЦК КПРС, Ради Міністрів СРСР «Про підвищення ефективності використання автотранспортних засобів у народному господарстві, посилення боротьби з приписками при перевезенні вантажів автомобільним транспортом та забезпечення цілості паливно-мастильних матеріалів» від 05 серпня 1983 року № 759, яка є чинною, за перевитрату палива понад затверджених норм з вини працівників автомобільного транспорту з них утримується 100 відсотків вартості перевитраченого автомобільного палива.

Згідно з пунктом 6.7 Інструкції з обліку надходження і витрачання паливно-мастильних матеріалів і єдиних талонів на відпуск нафтопродуктів на підприємствах, в організаціях, колгоспах і радгоспах, затвердженої Державним комітетом СРСР по забезпеченню нафтопродуктами 3 лютого 1984 року №01/21-8-72, яка є чинною, на підставі прийнятого керівником підприємства рішення вартість перевитраченого палива понад затверджені норми підлягає стягненню з водіїв транспортних засобів.

Відповідно до вимог ст.ст.130, 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу, тобто фактів винних проти правних дій бездіяльності працівника, внаслідок порушення покладених на нього трудових обов'язків.

Відповідно до правової позиції, яка міститься у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі №6-1267цс16 за позовом ТОВ «Орлан-Транс-Груп» суди при вирішенні подібних справ повинні з`ясувати причини перевитрати пального та встановити наявність чи відсутність вини та умисного заподіяння працівником майнової шкоди підприємству, що є обов'язковою складовою відповідальності працівників автомобільного транспорту за перевитрату палива.

Зазначена правова позиція Верховного Суду України відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

По справі встановлено, що наказом №45 від 11 серпня 2010 року Львівською філією ТОВ «Орлан-Транс-Груп» затверджено базову лінійну норму витрати палива та коефіцієнт на виконання транспортної роботи для вантажних автомобілів, а наказом №29 від 08 червня 2015 року ТОВ «Орлан-Транс-Груп» впроваджено єдині правила заправки дизельним пальним при виконанні транспортного завдання, порушення відповідачем яких позивач обґрунтовує свої позовні вимоги.

Однак матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_1 був ознайомлений з вказаними вище наказами і таких доказів позивач відповідно до вимог ст.ст.57, 60 ЦПК України суду не надав.

Крім того, суд вважає, що наказ №45 від 11 серпня 2010 року «Про затвердження тимчасових базових лінійних норм витрат палива» не відповідає положенням наказу Міністерства транспорту України № 143 від 10 лютого 1998 року «Про затвердження витрат і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті».

Так, відповідно до наказу Міністерства транспорту України № 43 від 10 лютого 1998 року «Про затвердження витрат і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті» встановлено витрати дизельного палива - від 0,55 л до 1,3 л на 100т км, а згідно наказу позивача №45 від 11 серпня 2010 року Про затвердження тимчасових базових лінійних норм витрат палива» встановлено норму витрат дизельного палива - 0,45 л/100 ткм.

Крім того, у наказі Міністерства транспорту України № 43 від 10 лютого 1998 року встановлено також такі види норм витрат палива, а саме: базову лінійну норму автомобіля на 100 км.; норму на виконання транспортної роботи (враховує додаткові витрати палива при русі автомобіля з вантажем) на 100 тонно-кілометрів; норму на одну тону спорядженої маси; норму наїзду з вантажем; базову норму на роботу автономного обігрівача - на одну годину його роботи. Також встановлено тимчасові норми витрат палива і мастильних матеріалів з відповідними коефіцієнтами коригування по відношенню до базової лінійної норми. Пунктом 3.1 вказаного наказу передбачено такі коефіцієнти коригування у таких випадках: робота у нічний час, у гірській місцевості та на маршрутах з особливим рельєфом, експлуатація автотранспорту на маршрутах з горбистим рельєфом, робота в міських умовах, робота у холодну пору.

Однак, наказом №45 від 11 серпня 2010 року «Про затвердження тимчасових базових лінійних норм витрат палива» не передбачено таких коригуючих коефіцієнтів, а також додаткові витрати пального на роботу автомобільного транспорту у холодну пору року, у гірській місцевості або на маршрутах з горбистим рельєфом, на роботу в міських умовах, занижено норму витрат дизельного пального на виконання транспортних робіт.

Також суд враховує, що на перевитрати пального впливає ряд чинників: робота в гірській місцевості та/або на маршрутах з горбистим рельєфом, на дорогах зі складним планом, в міських умовах, із частими зупинками, яка потребує зниження швидкості, поїздка на автомобілі з тривалим строком експлуатації, швидкість руху автомобіля, стан автомобільних доріг, технічний стан автомобіля та паливної системи.

Як вбачається з пояснень представника відповідача та матеріалів справи, зокрема з подорожніх листів, у яких визначено маршрути, відповідач працював у складних дорожніх умовах (в гірській місцевості, на маршрутах з горбистим рельєфом, на дорогах зі складним планом, в міських умовах). Вантажний автомобіль, на якому він здійснював перевезення, експлуатується тривалий час.

Позивачем не надано доказів про належний стан паливної системи вантажного автомобіля, на якому ОСОБА_1 здійснював перевезення, її технічну характеристику.

При визначенні розміру шкоди, зокрема по маршруту від 27.10.2016 року позивач вказав, що її розмір становить різницю між вартістю палива на Україні та у Молдові, однак дані факти позивачем не доведені.

Як встановлено під час дослідження письмових доказів в судовому засіданні ,відповідач не підписував подорожні листи та звіти до них з розрахунками перевитрат пального, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги (а.с.15-17, 19-21, 23-25, 27-29, 31-35,37-39,41-42,44-46,48-50,52-53,54-55,57-58,60-62, що свідчить про те, що відповідач не визнавав свою вину у заподіянні позивачу матеріальної шкоди.

Надані позивачем акти, які складені комісією у складі начальника служби перевезень ОСОБА_2, начальника колони автомобільної №2 ОСОБА_3, ст..диспетчера ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_1 не з`являвся для підписання подорожних листів та звітів до них з розрахунками перевитрат пального (а.с.18, 22, 26, 30, 36,40,43,47.51,56,59,63), також не свідчать про те, що відповідач визнавав свою вину у заподіянні позивачу матеріальної шкоди.

Доказів того, що відповідач ухилявся від маршруту, вчинив будь-які інші порушення судом не встановлено.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, суд вважає, що позивачем не надано доказів наявності вини та умисного заподіяння ОСОБА_1 матеріальної шкоди ТОВ «Орлан-Транс-Груп», що є обов'язковою складовою відповідальності працівників автомобільного транспорту за перевитрату палива.

Позивачем в обґрунтування позовних вимог щодо стягнення коштів отриманих ОСОБА_5 на відрядження,надано копію виписки по карті, виданої ЦФ ПАТ «Кредобанк» та авансовий звіт №0/П1034 від 11.11.2016.

Як встановлено під час дослідження письмових доказів в судовому засіданні ,відповідач не підписував авансовий звіт №0/П1034 від 11.11.2016року, яким позивач обґрунтовує свої позовні вимоги (а.с.71-72), що свідчить про те, що відповідач не визнавав свою вину у заподіянні позивачу матеріальної шкоди.

Наданий позивачем акт який складений комісією у складі начальника служби перевезень ОСОБА_2, головного бухгалтера ОСОБА_6,бухгалтера ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_1 відмовився від підпису на звіті про використання коштів,виданих на відрядження №0/П1034 від 11.11.2016 року не свідчать про те, що відповідач визнавав свою вину у заподіянні позивачу матеріальної шкоди.

Позивач відповідно до вимог ст..ст.57,60 ЦПК України не надав доказів отримання позивачем коштів(авансу)на службові відрядження.

Відповідно до виписки по карті «ПАТКредобанк»(а.с.74), вбачається що вона видана на імя ОСОБА_8.

Виписка по рахунку ПАТ «Кредобанк»(а.с.77-78),користувачем вказано-«YAREMCHUKLI».

Будь-яких доказів,що кошти на службові відрядження відповідачу перераховувались на відповідний рахунок для використання із застосуванням платіжної картки,користувачем якої був ОСОБА_1 позивачем не надано.

Зважаючи на те,що позивачем не надано доказів відповідно до вимог ст.ст.57,60 ЦПК України отримання позивачем коштів(авансу)на службові відрядження, тому і відсутні правові підстави,щодо стягнення з відповідача суми податку .

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ«Орлан-Транс-Груп» є недоведеними.

керуючись ст.ст.10,60,212,215 ЦПК України , ст.ст. 130,134,138 КЗпП України , суд-

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Орлан-Транс-Груп» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 92014,82 гривні, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом десяти днів з дня його проголошення в апеляційний суд Київської області через Березанський міський суд. Особи , які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Г. К. Голік