АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 2-371/11 Головуючий І інстанції Саркісян О.А.
Провадження № 22-ц/790/4712/17 Головуючий ІІ інстанції - Кісь П.В.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - ОСОБА_1,

-ОСОБА_2

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 червня 2011 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення суми боргу з процентами та з урахуванням індексу інфляції, -

ВСТАНОВИВ:

20.09.2010 року ОСОБА_4 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_5, в якому просив стягнути суму боргу за договором позики в сумі 150 000 грн., три проценти річних за прострочення виконання зобов'язань з 01.03.2009 року по 14.09.2009 року в сумі 2 428,76 грн., інфляційні втрати в сумі 5 850 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 26.12.2008 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого він передав ОСОБА_5 грошову суму у розмірі 150 000 грн., а останній зобовязався повернути цю суму до 28.02.2009 року. Проте, відповідач не виконав свого зобовязання ані в строк, зазначений в договорі, ані на момент звернення до суду з цим позовом.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 червня 2011 року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики в розмірі 150 000 грн., три проценти річних за час прострочення в сумі 2 428,76 грн., інфляційні втрати в сумі 5 850 грн., держмито в сумі 1582,78 грн., витрати на інформаційне обслуговування в розмірі 120 грн., а всього 159 981,54 грн. (сто пятдесят девять тисяч девятсот вісімдесят одну грн. 54 коп.)

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_6 зазначає, що суд вирішив питання про її права та обовязки. При цьому судом було неповно зясовано обставини справи та порушено норми матеріального права. Зокрема, апелянт вказувала, що в період отримання ОСОБА_5 позики вона перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі. На теперішній час ОСОБА_5 намагається стягнути з неї половину від відповідної заборгованості. В свою чергу, у період, коли згідно договору відповідач отримав кошти в борг, ними був проведений ремонт у спільній квартирі, проте, ОСОБА_5 пояснював, що заробив вказані кошти. З огляду на викладене, ОСОБА_6 вважає, що судом було порушено положення ст. ст. 61, 65 СК України.

Апелянт ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_5, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційної інстанції не зявилися, про причини неявки не повідомили.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_7 в судове засідання не зявився, подав 20.09.2017 року в канцелярію апеляційного суду заяву з проханням відкласти розгляд справи у звязку з сімейними обставинами.

Колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, зважаючи на вимоги ст. ст. 1, 303-1, ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК України суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача про передачу ним ОСОБА_5 в борг грошових коштів у відповідному розмірі та неповернення цих коштів відповідачем у строки, визначені договором, знайшли своє підтвердження, а тому позовні вимоги, в силу положень ст. ст. 526, 625, 1046, 1049, 1050 ЦК України, є законними та обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судовим розглядом встановлено, що 26.12.2008 року ОСОБА_4 передав в борг ОСОБА_5 гроші в сумі сто пятдесят тисяч грн., з терміном повернення цих грошових коштів не пізніше 28.02.2009 року, що підтверджується відповідним письмовим договором позики та розпискою відповідача.

ОСОБА_5 не виконав умови, укладеного між сторонами договору, щодо повернення суми грошових коштів, що підтверджується наявністю у позивача оригіналу боргового документу та відповідно - його відсутністю у відповідача (відповідно до ч.3 ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку).

За змістом ч.1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи встановлені факти, суд вважає, що між сторонами виникли, зобовязальні правовідносини, що випливають з договору позики та регулюються положеннями параграфу 1 Глави 71 Книги пятої ЦК України.

Так, відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст. 1049 ЦК України).

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання ( неналежне виконання).

ОСОБА_5, виходячи з умов договору, повинен був повернути позивачу кошти до 28.02.2009 року. Після цієї дати боржник ОСОБА_5вважається таким, що прострочив виконання грошового зобовязання.

При цьому, згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки, укладеним між сторонами договором, не встановлено розмір процентів та не передбачено, що позика є безпроцентною, то відповідач має сплатити на користь ОСОБА_4 проценти у розмірі, визначеному ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також передбачений цією нормою індекс інфляції за весь час прострочення.

Розрахунок трьох процентів річних від простроченої суми та індексу інфляції, здійснений судом першої інстанції, апелянтом не оспорювався.

Щодо доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_6, то необхідно зазначити таке.

Заявляючи вимогу про скасування рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова, ОСОБА_6 посилалася на вимоги ст.65 СК України, а саме, що вона, як дружина не надавала своєї згоди на укладення зазначеного договору, яка повинна бути надана письмово.

Згідно ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Як вбачається зі змісту ст. 65 СК України, зазначена норма закону регламентує «Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя». Відповідно до вимог ч. 1, 2 зазначеної статті - дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її. його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Вказаною правовою нормою регулюються відносини, які стосуються розпорядження майном, що є в спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на укладення цивільно-правових угод щодо набуття майна, зокрема, на отримання, у даному випадку, позики, оскільки договір позики є угодою про отримання у власність грошових коштів.

Таким чином договір позики укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не є договором щодо розпорядження спільним майном подружжя, а фактично є правочином за яким набувається майно, а тому згода другого подружжя на укладення такого правочину, на підставі вимог ст.65 СК України не потрібна.

Також необхідно відзначити, що сам договір та розписка від 26 грудня 2008 року не містять інформації про те, що грошові кошти взяті на потреби сім'ї і не може бути підтвердженням того, що договір позики укладений в інтересах сім'ї. Апелянтом також не надано до суду доказів того, що одержані за договором грошові кошти використані на потреби сімї та що відповідний правочин між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був визнаний недійсним.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, у звязку з чим апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 червня 2011 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий П.В. Кісь

Судді: І.О. Бровченко

ОСОБА_2