АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2286/17 Справа № 183/5229/16 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Бараннік О.П.
Категорія 27
20 квітня 2017 року
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
2017 рік квітень 20 дня Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :
головуючого - Бараннік О.П.,
суддів - Пономарь З.М., Посунся Н.Є.,
при секретарі - Самокиша О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «АКТАБАНК» на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 січня 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «АКТАБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -
В С Т А Н О В И Л А :
У відповідності до пункту 2.1.1. договору процентна ставка за кредитом встановлюється у розмірі 0.01% річних та включається в суму щомісячного платежу.
Згідно з пунктом 2.1.2. договору позичальник сплачує банку щомісячну комісію за супроводження кредиту у розмірі 960.02 грн., що розраховується як 2.40 відсотків від кредиту, вказаного у пункті 2.1. цього договору та включається в суму щомісячного платежу.
За пунктом 2.1.3. укладеного договору погашення кредиту, сплата нарахованих процентів за користування кредитом, сплата комісій за супроводження кредитом здійснюється позичальником щомісячно, починаючи з місяця наступним за місяцем надання кредиту, 15 числа кожного місяця рівними частинами в сумі 1 626.88 грн.(надалі за текстом «щомісячний платіж», який включає в себе частину заборгованості за кредитом, нараховані проценти за користування кредитом, комісію за супроводження кредиту) та з кінцевою датою погашення всієї заборгованості за кредитом 05 березня 2018 року.
Посилаючись таким чином на зазначенні обставини, а також на те, що банк виконав свої зобовязання за кредитним договором у повному обсязі, надавши кошти позичальнику, тоді як в порушення умов кредитного договору позичальник погашення кредиту та сплату нарахованих процентів за користування кредитом в обумовлені договором строки не здійснює, і з причин чого станом на 23.08.2016 року у нього виникла заборгованість за договором у розмірі 50 873 гривень 63 копійок, де строкова заборгованість по кредиту складає 12 669 гривень 10 копійок, прострочена заборгованість по кредиту 15 667 гривень 59 копійок, строкова заборгованість по відсоткам 0.03 грн., прострочена заборгованість за відсотками 6 гривень 55 копійок, прострочена комісія за обслуговування кредиту 17 280 гривень 36 копійок та штраф по кредиту 5 250 гривень, ПАТ «АКТАБАНК» вимушено було звернутись з даним позовом до суду.
В апеляційній скарзі ПАТ «АКТАБАНК», посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду в частині відмови у стягненні простроченої комісії за обслуговування кредиту у сумі 17 280 гривень 36 копійок, просило його у цій частині змінити та задовольнити вимоги банку у повному обсязі.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області вважає, що апеляційна скарга ПАТ «АКТАБАНК» підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині залишенню без змін.
Суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, перевірив доводи сторін та давши їм належну правову оцінку обґрунтовано, згідно з процесуальним і матеріальним законом постановив рішення, про часткове задоволенні позовних вимог ПАТ «АКТАБАНК».
Доводи ПАТ «АКТА БАНК» про те, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові проценті ставки, валюті знижки тощо, які передують укладенню договору, а спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, відповідач на момент укладання договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови, позивач надавав відповідачеві документи, які передували укладанню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, комісії, у додатку 1 до договору споживчого кредиту, який підписаний відповідачем, міститься інформація стосовно умов кредитування, не можуть бути підставою для скасування рішення в оскаржуваній частині, виходячи з наступного.
Згідно статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин вважається правомірним не лише тоді, коли він не визнаний судом недійсним, але й у тому випадку, коли його недійсність прямо не встановлена законом.
Відповідно до частини1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в частині 1-3, 5,6 статті 203 ЦК України.
Разом з тим, згідно частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19 грудня 2012 року у справі № 6-87цс12, правочин, недійсність якого прямо встановлена законом, є нікчемним. Визнання нікчемного правочину недійсним законом не вимагається, тобто для сторін правочину він не спричиняє правових наслідків, крім наслідків його недійсності.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 положення п.п. 22,23, ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 2991 року, з наступними змінами, у взаємозвязку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладання, так і виконання такого договору.
Оскільки, відповідно до умов спірного договору банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, то особливості регулювання відносин визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».
За положеннями ч.5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору.
Це дає підстави для висновку про те, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Згідно статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Відповідно пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджений постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або за дії, що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладання кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитний договір тощо), та що судом першої інстанції і було прийнято до уваги при постановці рішення в оскаржуваній частині і що на думку судової колегії свідчить по те, що вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обємі зясував права та обовязки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін та давши їм належну правову оцінку, постанови рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам закону.
Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «АКТАБАНК» відхилити.
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 січня 2017 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але на неї може бути принесена касаційна скарга протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.
Головуючий :
Судді :