Справа № 450/1365/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/783/3410/17 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2017 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю: позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3, його представника - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя,-

встановила:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом (а.с.2-3), уточненим під час розгляду справи (а.с.31-32), в якому остаточно просила визнати за нею право власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 14.02.1996 року, укладеного з відповідачем, під час шлюбу ними було придбано земельну ділянку разом із незавершеним будівництвом житловим будинком, готовністю 16%, який вони добудували під час шлюбу і 24.12.2004 року було затверджено акт про готовність будинку до експлуатації, однак, відповідач документи на реєстрацію права власності на будинок та земельну ділянку не подає і не визнає її права на частку в цьому нерухомому майні, оскільки не виконує рішення Апеляційного суду Львівської області від 25.12.2013 року, яким відповідача зобов'язано не чинити їй перешкоди в користуванні спірним житловим будинком та земельною ділянкою, оскільки вказане нерухоме майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 лютого 2017 року у задоволенні вказаного позову ОСОБА_2 відмовлено за спливом позовної давності.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2, просить його скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що спірне майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки набуте під час шлюбу, і підлягає поділу між нею та відповідачем у рівних частинах, а тому вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні її позову. Не погоджується апелянт із висновком суду про пропущення нею строку позовної давності, оскільки відповідачем не виконується рішення апеляційного суду про зобов'язання не чинити їй перешкоди в користуванні спірним нерухомим майном і по даному факту зареєстроване кримінальне провадження, яке знаходиться на стадії досудового розслідування.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову за спливом позовної давності, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про поділ майна подружжя, оскільки з моменту розірвання шлюбу між сторонами пройшло більше, ніж три роки.

Колегія суддів вважає, що такого висновку суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального права, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 27.05.1995 року, який було розірвано рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 01 березня 2011 року.

На підставі договору купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку, укладеного між ОСОБА_5 (продавцем) та відповідачем ОСОБА_3 (покупцем) та посвідченого 14.02.1996 року державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори №1 (а.с.7), відповідач ОСОБА_3 набув у власність незавершений будівництвом житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1, готовністю 16%, розрахований на два поверхи, житловою площею 56,2 кв. м. та загальною площею 103,1 кв. м.

Цей незавершений будівництвом житловий будинок побудований на земельній ділянці площею 0,1000 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, право власності на яку згідно з Державним актом НОМЕР_1, виданим 19.10.1995 року, зареєстровано за ОСОБА_5 (а.с.10-11).

Розпорядженням голови Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області №715 від 24.12.2004 року затверджено акт державної технічної комісії №421 від 18.12.2004 року про готовність до експлуатації закінченого будівництвом індивідуального житлового будинку (нове будівництво) на АДРЕСА_1 загальною площею 207,2 кв.м., житловою площею 51,5 кв.м. (а.с.5-6).

Згідно довідки виконавчого комітету Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №5 від 09.01.2013 року (а.с.9), спірний будинок придатний для проживання, але не зданий в експлуатацію і свідоцтва про право власності на нього не виготовлено.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 25 грудня 2013 року, яке набрало законної сили, у цивільній справі №1316/4327/12 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком (а.с.33-35) встановлено, що спірний житловий будинок та земельна ділянка, право власності на які відповідач ОСОБА_3 набув під час шлюбу з ОСОБА_2, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому задоволено позов ОСОБА_2 і зобов'язано ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні незавершеним будівництвом - житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 та земельною ділянкою за цією ж адресою.

Відповідно до ст.22 КпШС України, чинного на час будівництва спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст.28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні за змістом норми містяться і в ст.ст.60, 63, 70 СК України, ч.3 ст.368, ч.2 ст.372 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч.1 ст.68 СК).

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майном, відповідно до ч.1 ст.190 та 179 ЦК України, є окремі речі, сукупність речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати права та обов'язки.

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (ч.3 ст.331 ЦК).

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Такий висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року (Справа №6-2710цс15) та від 07 вересня 2016 року (Справа №6-47цс16) який, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для усіх судів України.

Об'єкт незавершеного будівництва - це об'єкт будівництва, на який видано дозвіл на будівництво, понесені витрати на його спорудження та не прийнятий в експлуатацію відповідно до законодавства.

Аналіз положень ст. 331 ЦК України у системному зв'язку з нормами ст.ст. 177-179, 182 ЦК України, ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Статтею 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

За позовом одного з подружжя, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Таким чином, об'єкт незавершеного будівництва, що зводився за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року (Справа №6-47цс16).

Отже, з урахуванням наведених вище норм матеріального права та правових висновків Верховного Суду України та фактичних обставин справи, а саме: що предметом спору є об'єкт, який має правовий статус об'єкту незавершеного будівництва, оскільки у встановленому законом порядку не прийнятий в експлуатацію, хоча готовий до експлуатації, і на нього відсутня державна реєстрація права власності, яка для виникнення права власності на нерухоме майно в силу закону є обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про те, що незавершений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1 є об'єктом права спільної сумісної власності сторін, як колишнього подружжя, з рівними частками кожного з них в цьому майні, однак, право власності на частину цього об'єкта в судовому порядку, як просить позивач у своєму позові, визнавати не можна, що не перешкоджає позивачеві звертатись до суду з вимогою, зокрема, про визнання права (а не права власності) на частку (частину) в цьому спільному майні подружжя та/або з вимогою про реальний поділ спірного об'єкту з дотриманням будівельних норм і правил з виділенням часток кожного із сторін.

Спірна земельна ділянка, на 1/2 частину якої позивач просить визнати право власності, відповідно до ст.30 ЗК України (в редакції 1992 року) та ст.120 чинного ЗК України теж є об'єктом права спільної сумісної власності сторін як подружжя, проте, оскільки за нормою ст.120 ЗК України, набуття права власності на земельну ділянку є похідним від права власності на житловий будинок, для будівництва та обслуговування якого земельну ділянку було надано, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні вказаної вимоги позивача ОСОБА_2

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку та на 1/2 частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 задоволенню не підлягають за безпідставністю.

Суд першої інстанції наведених вище норм матеріального права та правових висновків Верховного Суду України не врахував, а тому помилково застосував наслідки спливу строку позовної давності, передбачені ч.4 ст.267 ЦК України, які за відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог позивача по суті не можуть бути застосовані при вирішенні даного спору.

Таким чином оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_2 за безпідставністю з наведених вище мотивів.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 лютого 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на ? частину незавершеного будівництвом житлового будинку та на ? частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, - відмовити за безпідставністю.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.