Справа № 645/343/16
Провадження № 2/645/98/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Бабкової Т.В.

при секретарі судових засідань - Кривеженко М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, треті особи: Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради, Служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та повернення сторін у початковий стан, треті особи: Служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна,

встановив:

В січні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_3, та який був посвідчений 22.09.2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І., вона набула права власності на житловий будинок з надвірними будівлями № АДРЕСА_1. Право власності за вказаним договором було зареєстровано за позивачкою відповідно до вимог ст.182 ЦК України. Відповідно до п.5 договору купівлі-продажу продавець ОСОБА_3 зобов'язувався звільнити відчужуване майно до 22.10.2011 року та зняти з реєстраційного обліку за вказаною адресою усіх зареєстрованих осіб. У визначений строк вказані вимоги ОСОБА_3 не виконав. ОСОБА_2 в листопаді 2011 року звернулася до суду з позовною заявою про зняття з реєстрації та виселення осіб, які були зареєстровані та мешкали в спірному будинку. Проте з цього часу ОСОБА_3 звернувся до неї з позовом про визнання договору купівлі-продажу від 22.09.2011 року недійсним, в задоволенні якого йому було відмовлено, однак в подальшому як ОСОБА_3, так і члени його сім'ї неодноразово зверталися з позовами з різних правових підстав про оспорювання вказаного правочину, які також були залишені без задоволення. Однак і на теперішній час в належному на праві власності позивачці будинку зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_5 та малолітня ОСОБА_7, яка була зареєстрована вже після укладення договору купівлі-продажу від 22.09.2011року, а також мешкає без реєстрації ОСОБА_4 ОСОБА_2, як власник житлового будинку з надвірними будівлями № АДРЕСА_1, позбавлена можливості проживати та користуватися належним їй майном та, відповідно до положень ст.391 ЦК України, має права вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З врахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що з 22.09.2011 року ОСОБА_3 втратив право власності на спірний житловий будинок, право користування яким є похідним, ОСОБА_2 просила суд визнати такими, що втратили право користування житловим будинком з надвірними будівлями № АДРЕСА_1 ОСОБА_3, ОСОБА_5 та малолітню ОСОБА_7, та усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні майном, виселивши з нього ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 та малолітню ОСОБА_7

В лютому 2017 року ОСОБА_5 звернулася із зустрічним позовом, посилаючись на те, що 27.05.2005 року на ім'я її сина ОСОБА_3 було придбано житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. За рахунок сумісних коштів та сумісної праці ОСОБА_3, його цивільної дружини ОСОБА_4, з якою від мешкає однією сім'єю з 2003 року, та ОСОБА_5 вказаний будинок був відремонтований. Будинок є єдиним місцем мешкання для вказаних осіб, а також для малолітньої дитини ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зі слів ОСОБА_3 ОСОБА_5 дізналася, що 22.09.2011 року він ніби то уклав нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, внаслідок якого право власності на нього набула ОСОБА_2 З його слів їй відомо, що наміру укладати договір купівлі-продажу він не мав, фактично мав намір укласти договір позики під заставу належного йому будинку, а тому не розумів, що порушує права малолітньої дитини. При цьому дані про наявність в нього малолітньої дочки випливали з відмітки про це у паспорті громадянина України ОСОБА_3 Посилаючись на те, що вчинений ОСОБА_3 правочин був укладений з грубим порушенням прав малолітньої дитини, без згоди на його укладення органів опіки та піклування, приймаючи до уваги, що вона як баба малолітньої онуки в силу ст.258 СК України має право на захист її прав та інтересів без спеціальних повноважень, ОСОБА_5 просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. 22.09.2011 року, з підстав, передбачених ч.6 ст.203 ЦК України, та застосувати наслідки недійсності цього правочину.

Представник ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_8 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Зазначила, що на підставі рішення Харківської міської ради №156/16 від 24.02.2016 року «Про впорядкування найменувань об'єктів топоніміки» АДРЕСА_1. Пояснила, що з позовами про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який був посвідчений 22.09.2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І., двічі звертався як сам ОСОБА_3, так і його співмешканка ОСОБА_4, вони посилалися на різні підстави недійсності правочину, в тому числі ОСОБА_3 раніш посилався на порушення фактом укладення правочину прав його малолітньої дитини та відсутність на вчинення правочину згоди органів опіки та піклування. Рішеннями судів в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було відмовлено. При цьому рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08.05.2014 року та ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23.07.2014 року було встановлено, що малолітня дитина ОСОБА_7 була зареєстрована в спірному будинку після укладення договору купівлі-продажу. На теперішній час відділом реєстрації місця проживання у Немишлянському районі м. Харкова за заявою власника ОСОБА_2 було прийнято рішення про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1, через відсутність інформації про реєстрацію за цією адресою малолітньої ОСОБА_7 у Реєстрі територіальної громади у знятті її з реєстрації відмовлено. Відповідач ОСОБА_3 проти позову ОСОБА_2 заперечував. Пояснив, що з 2003 року він проживає однією сім'єю без реєстрації шлюбу зі ОСОБА_4 27.05.2005 року за спільні кошти вони придбали у власність житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_2 року у них народилася дочка - ОСОБА_7, яка з часу народження мешкала за адресою: АДРЕСА_1. 22.09.2011 року він з ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, проте наміру продавати житловий будинок він не мав, мав намір лише позичити грошові кошти, однак на вимогу чоловіка ОСОБА_2 був вимушений укласти договір купівлі-продажу вказаного будинку. Укладений між сторонами договір був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. без отримання дозволу органу опіки та піклування, чим порушені права малолітньої дитини ОСОБА_7 Про наявність прав користування житловим будинком у малолітньої дитини він нотаріусу не казав, проте нотаріус сама зобов'язана була з'ясувати цей факт та була обізнана про наявність у нього малолітньої дитини, про що було зазначено в паспорті громадянина України ОСОБА_3 З врахуванням наведеного, позовні вимоги своєї матері ОСОБА_5 ОСОБА_3 визнав в повному обсязі.

Аналогічні пояснення по справі надала суду відповідачка ОСОБА_4

Представник ОСОБА_5 за довіреністю ОСОБА_9 проти позову ОСОБА_2 заперечувала, пояснивши, що про факт укладення ОСОБА_3 договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_5 стало відомо з його слів лише в 2017 році. Приймаючи до уваги, що вказаний будинок є єдиним місцем мешкання для її малолітньої онуки ОСОБА_7, а вчинений ОСОБА_3 правочин укладений з грубим порушенням прав малолітньої дитини, без згоди на його укладення органів опіки та піклування, приймаючи до уваги, що вона як баба малолітньої онуки в силу ст.258 СК України має право на захист її прав та інтересів без спеціальних повноважень, ОСОБА_5 просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. 22.09.2011 року, з підстав, передбачених ч.6 ст.203 ЦК України, та застосувати наслідки недійсності цього правочину.

Представник служби у справах дітей Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради Кузнецова О.Б. в судовому засіданні проти первісного позову заперечувала, зустрічний позов ОСОБА_5 підтримала, посилаючись на те, що договір купівлі-продажу від 22.09.2011 року укладений без врахування права користування в житловому будинку малолітньої дитини ОСОБА_7, без згоди на його укладення органів опіки та піклування.

Представник приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Малахової Г.І. за довіреністю Босенко К.В. проти зустрічного позову заперечував, пояснивши, що на момент посвідчення приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. 22.09.2011 року договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, дані про право користування вказаним будинком малолітньої дитини були відсутні. З боку власника продавця ОСОБА_3 було надано будинкову книгу, в якій наявні дані про реєстрацію лише самого ОСОБА_3 та ОСОБА_5, а також зазначено письмово про відсутність реєстрації та права на проживання у відчужуваному майні неповнолітніх та малолітніх осіб. Дані про наявність у відповідача ОСОБА_3 малолітніх та неповнолітніх дітей в його паспорті були відсутні. Таким чином ОСОБА_3 навмисно приховав факт наявності в нього дитини, а його доводи про те, що дитина була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, на час вчинення правочину, а не після цього, є бездоказовими.

Представник Управління ведення реєстру територіальної громади письмово просив суд розглянути справу у відповідності до норм матеріального та процесуального права без участі їх представника.

Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у розгляді справи, свідків та дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до наступного.

По справі встановлено, що ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 27.05.2005 року за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л.О., був власником житлового будинку № АДРЕСА_1.

На підставі рішення Харківської міської ради №156/16 від 24.02.2016 року «Про впорядкування найменувань об'єктів топоніміки» АДРЕСА_1 ( т.2 а.с. 54).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 народилася донька ОСОБА_7 (т.1 а.с. 177).

22.09.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купила будинок № АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 3).

З пункту 5 вказаного договору вбачається, що ОСОБА_3 стверджував, що внаслідок відчуження вищевказаного майна не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних та інших осіб, яких продавець зобов'язаний утримувати за законом чи договором; а також, що неповнолітніх та малолітніх осіб, які б були зареєстровані та мали право проживання у відчужуваному майні, немає.

На підтвердження цього факту з боку продавця ОСОБА_3 було надано оригінал будинкової книги житлового будинку АДРЕСА_1 із зазначенням даних про реєстрацію місця проживання по вказаній адресі виключно ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (т.1 а.с. 24-36).

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є не додержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Таки правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону.

Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками безпопереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

При вирішенні вказаного спору за позовом в інтересах дитини судом в даному випадку:

1) перевірялося в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувалося добросовісність поведінки відчуджувача щодо надання документів про права дитини на житло, яке є предметом правочину, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувалося, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення правочину.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Так, зокрема у висновку, який міститься в постанові Верховного суду України від 30.09.2015 року по справі № 6-384цс15 та від 09.11.2016 року по справі № 6-930цс16, зазначено, що неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу ОСОБА_3 особисто зазначалось, що малолітні діти в спірній квартирі не зареєстровані і не мешкають, нотаріусом при посвідченні вказаного договору відповідно до Закону України «Про нотаріат» перевірялися усі правовстановлюючі документи на предмет договору та перевірялось коло осіб, зареєстрованих в житловому будинку № АДРЕСА_1.

Таким чином, не отримання дозволу органу опіки та піклування на момент здійснення відчуження спірного будинку не може вважатись підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки батьком неповнолітньої дитини було недобросовісно виконано обов'язок щодо охорони прав дитини. До того ж позивачкою не доведено, коли саме, до чи після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу було здійснено реєстрацію малолітньої ОСОБА_7

Зокрема, надана ОСОБА_3 під час посвідчення договору будинкової книги таких даних не містить. Згідно з довідкою Фрунзенського (зараз назву змінено - Немишлянського) районного відділу Державної міграційної служби України в Харківській області від 26.03.2012 року за № 59/3849 та копій Форми-А, Форми-Б встановити з якого саме часу малолітня ОСОБА_7 зареєстрована в спірному будинковолодінні не надається можливим через сплив терміну зберігання відповідних заяв.

Згідно із відповіддю Фрунзенського (Немишлянського) районного відділу Державної міграційної служби України в Харківській області станом на 2008-2011 роки для реєстрації малолітньої особи необхідний був лише паспорт одного з батьків. В цей період реєстрація малолітніх (неповнолітніх) осіб відбувалася відповідно до Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (т.2 а.с.158справа № 645/10739/13-ц, провадження № 2/645/359/14).

Більш того, судовим розглядом встановлено, що до укладання 22.09.2011 року договору купівлі-продажу з ОСОБА_2 власником будинковолодіння № АДРЕСА_1 ОСОБА_3 укладалися і інші правочини, предметом яких виступало вище заначене будинковолодіння. Так, зокрема, в липні 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_13 був укладений договір позики та іпотечний договір, предметом якого був житловий будинок з надвірними будівлями № АДРЕСА_1. Вказані договори були посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І. Як вбачається з документів, на підставі яких були посвідчені вказані правочини, станом на липень 2010 року в житловому будинку № АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_3 та його мати ОСОБА_5 Малолітня ОСОБА_7 в спірному будинковолодінні зареєстрованою не значилася, про що свідчить довідка з місця проживання, надана під час посвідчення правочинів самим ОСОБА_3 (т.2 а.с. 44 справа № 645/10739/13-ц, провадження № 2/645/359/14). Крім того, документи, надані приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І., містять копію паспорту ОСОБА_3, на сторінках якого відсутні відмітки щодо дітей (т.2 а.с.81 справа № 645/10739/13-ц, провадження № 2/645/359/14).

В грудні 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_15 був укладений договір позики та іпотечний договір, предметом якого був житловий будинок з надвірними будівлями № АДРЕСА_1. Вказані договори посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. Як вбачається з документів, на підставі яких були посвідчені вказані договори, станом на липень 2010 року в житловому будинку № АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_3 та його мати ОСОБА_5 Малолітня ОСОБА_7 в спірному будинковолодінні зареєстрована не була, про що свідчить копія прибудинкової книги, яка також надавалася ОСОБА_3 (т.2 а.с.109-114 справа № 645/10739/13-ц, провадження № 2/645/359/14). Також під час посвідчення правочину ОСОБА_3 власноручно підписав заяви про те, що неповнолітні або малолітні особи в спірному будинковолодінні не мешкають та не зареєстровані (т.2 а.с.103 справа № 645/10739/13ц, провадження № 2/645/359/14).

В судовому засіданні ОСОБА_3 визнав ту обставину, що він навмисно з особистих підстав, бажаючи отримати корисну мету від укладених правочинів, приховував факт наявності прав постійного користування в житловому будинку № АДРЕСА_1 малолітньої ОСОБА_7

Суд критично оцінює посилання представника відповідачки ОСОБА_5 та відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на наявність запису про наявність малолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, на сторінці № 8 паспорту громадянина України ОСОБА_3 ( т.1 а.с. 180).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 та ОСОБА_17 беззаперечно пояснити не могли ким саме та в який час була зроблена вказана запис, даних посадової особи та дати вчинення цього запису сам паспорт не містить. Посилання зацікавлених осіб: сторони відповідачів, які є членами однієї сім'ї, та їх давньої приятельки ОСОБА_16 на вчинення цього запису в 2008 році спростовуються іншими доказами, а саме копією паспорту громадянина України ОСОБА_3, наданого ним під час посвідчення правочину в липні 2010 році приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Карташовій С.І., в якому аркуш № 8 такого запису не містив.

Посилання сторони відповідачів на покази дитячої медичної сестри ОСОБА_18 про постійне місце проживання з народження малолітньої ОСОБА_7 в житловому будинку № АДРЕСА_1 суд оцінює критично, приймаючи до уваги, що відвідування медичної сестри в початковий період життя та розвитку новонародженої дитини підтвердженням факту постійності та безперервності проживання служити не можуть. Дані про адресу проживання малолітньої ОСОБА_7, зазначені в довідках дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 428 Харківської міської ради, вказані зі слів батьків самої дитини, що також при вирішенні довготривалого спору, який виник в батьків дитини, також оцінюються критично ( т.1 а.с.173-174).

За таких обставин суд вважає, що судовим розглядом не доведено, що малолітня дитина була зареєстрована чи постійно проживала у спірному будинку саме на момент укладення оспорюваного правочину, тоді як захист прав дітей на право користування жилим приміщенням відбувається на стадії укладення договорів щодо розпорядження майном, якими можуть бути порушені їхні права, а тому в задоволенні зустрічних позовних вимог щодо визнання правочину недійсним відмовляє.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного суду України від 05.11.2014 року по справі № 6-158цс14, який, в силу положень ст. 360-7 ЦПК України, мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно з копією Форми-А, Форми-Б Фрунзенського районного відділу Державної міграційної служби України в Харківській області за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з 22.09.2005 року, а також малолітня ОСОБА_7 ( т.1 а.с. 175). За заявою власника вказаного будинковолодіння, якою з 22.09.2011 року є ОСОБА_2, в Реєстрі територіальної громади припинено реєстрацію ОСОБА_3 та ОСОБА_5, через відсутність даних про реєстрацію малолітньої ОСОБА_7 в припиненні реєстрації відмовлено ( т.2 а.с. 53).

За таких суд дійшов висновку про те, що право відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5 та малолітньої ОСОБА_7 на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна.

В судовому засіданні з боку відповідачів не заперечувався той факт, що в спірному житловому будинку після припинення у ОСОБА_3 права власності на нього 22.09.2011 року фактично продовжують мешкати ОСОБА_3, ОСОБА_5, малолітня ОСОБА_7 та ОСОБА_4, власник ОСОБА_2 позбавлена в повному обсязі права користування та володіння житловим будинком, доступу до нього не має, будь-які намагання з її боку реалізувати свої повноваження власника заперечуються з боку відповідачів.

З зв'язку з припиненням права користування чужим майном (спірним житловим будинком) на вимогу власника цього майна, а також приймаючи до уваги, що відповідачка ОСОБА_4 безпідставно займає вказане приміщення, вимоги про виселення відповідачів з житлового будинку № АДРЕСА_1 без надання їм іншого житлового приміщення суд вважає обґрунтованими.

Питання про розподіл судових витрат вирішується судом відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. У зв'язку з тим, що при поданні позову ОСОБА_2 була звільнена від сплати судового збору, так як є інвалідом ІІ групи, з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір в рівних частках в дохід держави.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 11, 79, 82, 88, 169, 209, 212-215, 218, ЦПК України, 3, 13, 15, 16, 213, 215, 317, 319, 383, 391, 405 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, треті особи: Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради, Служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим будинком з надвірними будівлями АДРЕСА_1.

Усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні та розпорядженні майном, а саме житловим будинком з надвірними будівлями АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_4 з житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (зараз - АДРЕСА_1), від 22.09.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Галиною Іванівною, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, недійсним та повернення сторін у початковий стан, треті особи: Служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 213 (двісті тринадцять) грн. 33 коп.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя