Ухвала

іменем україни

20 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь», третя особа - Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», про визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2010 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 1998 року вона є членом Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь» (далі - АГК «Радосинь»). Рішенням Київської міської ради від 19 серпня 1999 року № 5491 кооперативу було надано у постійне користування земельну ділянку площею 5 0031 га.

Зазначала, що 15 вересня 1999 року на зборах уповноважених членів кооперативу їй, а також іншим членам кооперативу були виділені місця під будівництво блоків № № 1, 2, 3, СТО, металевого боксу, а також топкових № № 1, 2, 3. Особисто їй було виділено місце під будівництво групи приміщень, загальною площею 1 124 кв. м, в блоці № 2, топкова № 3 та СТО.

На підставі договірної домовленості вона повинна була побудувати вищевказані об'єкти силами генпідрядної організації, при цьому крім пайових внесків, завести понад пай за власний рахунок на територію кооперативу 39 800 тон піску, а АГК «Радосинь» передати вказані об'єкти їй у власність.

Вказувала на те, що відповідач не може передати вказані об'єкти у її власність, оскільки згідно зі статутом АГК «Радосинь» прийняття рішень щодо володіння, користування та розпорядження майном на суму більше 500 000 грн відноситься до компетенції загальних зборів, проте зібрати кворум для вирішення даного питання не вбачається за можливе.

Звертала увагу на те, що вона користується побудованими за власний рахунок приміщеннями і сплачує податок на землю, встановлений Управлінням земельних ресурсів як для комерційного використання.

Враховуючи наведене, ОСОБА_3, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати за нею право власності на 49/400 частини нежитлової будівлі літери «Г», що складає 283, 7 кв. м від загальної площі 572, 9 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на 51/100 частини нежитлової будівлі літери «В», що складає 795, 3 кв. м від загальної площі 1554, 1 кв. м по АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на нежитлову будівлю площею 45 кв. м літери «Ж», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» зареєструвати за нею право власності на вказані приміщення.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2010 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 49/100 частини нежитлової будівлі літ. «Г», що складає 283,7 кв. м від загальної площі 572,9 кв. м; 51/100 частини нежитлової будівлі літ. «В», що складає 795,3 кв. м від загальної площі 1 554,1 кв. м та нежитлову будівлю площею 45 кв. м літери «Ж», що знаходяться по АДРЕСА_1.

Зобов'язано Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» зареєструвати за ОСОБА_3 право власності на 49/100 частини нежитлової будівлі літ. «Г», що складає 283,7 кв. м від загальної площі 572,9 кв. м, та 51/100 частини нежитлової будівлі літ. «В», що складає 795,3 кв. м від загальної площі 1 554,1 кв. м та нежитлову будівлю площею 45 кв. м літери «Ж», що знаходяться по АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що у 1997 році було створено АГК «Радосинь».

Відповідно до довідки АГК «Радосинь» від 07 грудня 2010 року ОСОБА_3 є членом кооперативу з 1998 року на підставі рішення загальних зборів.

На підставі рішення Київської міської ради від 19 серпня 1999 року АГК «Радосинь» надано у постійне користування земельну ділянку площею 5,0031 га землі по АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом від 03 грудня 1999 року.

08 червня 1998 року листом № 02-48 Ватутінська районна державна адміністрація запропонувала АГК «Радосинь» зарезервувати площу в межах 900 кв. м. під учбові класи по правилам дорожнього рухудля потреб району.

Проте, у 1999 році адміністрація відмовилась від будівництва, у зв'язку із чим АГК «Радосинь» звернувся до Ватутінської районної державної адміністрації з питань розміщення СТО та магазинів в блоці «В» в існуючих приміщеннях на території гаражного кооперативу.

Листом від 21 серпня 1999 року кооператив повідомлено, що державна адміністрація не заперечує щодо розміщення на території АГК «Радосинь» СТО та магазинів в існуючих приміщеннях при умові, що замовник внесе зміни в проектну документацію та погодить її з відповідними службами міста.

Протоколом АГК «Радосинь» від 15 вересня 1999 року № 3 у зв'язку з відмовою Ватутінською районною державною адміністрацією від будівництва учбових класів вирішено задовольнити прохання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про виділення їм площі під будівництво блоку № 2, СТО, металевого ремонтного боксу та топкової № 3 при умові внесення ними пайових внесків в розмірі по 1 500 грн та внесків понад пай у вигляді виконання робіт по закупці і завезенню піску на територію кооперативу за власний рахунок в об'ємі по 35 000 тон.

При цьому, розподілено площу під забудову у такому порядку: ОСОБА_3 - частину блоку № 2 загальною площею 795,3 кв. м; частину СТО площею 283,7 кв. м; топкову № 3 площею 45 кв. м ОСОБА_4 - частину блоку № 2 загальною площею 758,8 кв. м.; частину СТО площею 289,2 кв. м; металевий ремонтний бокс площею 109,1 кв. м.

Звертаючись до суду з указаним позовом ОСОБА_3 зазначала, що нею виконані взяті на себе зобов'язання щодо будівництва зазначених об'єктів, натомість відповідач ухиляється від виконання домовленості щодо передачі приміщень у її власність.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з положень ст. ст. 331, 376, 392 ЦК України та вважав, що право власності на результат самочинного будівництва набувається не в загальному порядку, а в спеціальному - на підставі рішення суду.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що нормами ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений обʼєкт нерухомості на підставі судового рішення, а порушення зобовʼязання за домовленістю між позивачем та АГК «Радосинь» тягне за собою інші правові наслідки, а не визнання права власності, яке регулюється іншими нормами ЦК України.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується такими висновками апеляційного суду з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 331 ЦК України встановлено загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Ні зазначеними нормами, ні нормою ст. 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Таким чином, ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року № 6-244цс14 та від 24 червня 2015 року № 6-318цс15, які відповідно до положень ч. 1ст. 3607 ЦПК України, є обов'язковими для всіх судів України.

Частиною 5 ст. 376 ЦК України визначено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України), дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки встановив, що в матеріалах справи відсутні відомості на підтвердження того, що позивач є власником або користувачем земельної ділянки під збудованими спірними об'єктами будівництва, оскільки на підставі рішення Київської міської ради від 19 серпня 1999 року № 5/491 користувачем вказаної ділянки є АГК «Радосинь».

Доводи ОСОБА_3 про те, що у ОСОБА_5 відсутнє право на оскарження рішення суду першої інстанції, оскільки останній не є членом кооперативу, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме: свідоцтвом про право власності від 23 жовтня 2008 року, з якого вбачається, що ОСОБА_5 на праві приватної власності належить гаражний бокс НОМЕР_1 в АГК «Радосинь», а також довідкою АГК «Радосинь» від 14 серпня 2008 року, з якої вбачається, що ОСОБА_5 є членом АГК «Радосинь» відповідно до протоколу від 27 травня 1997 року.

За таких обставин, перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року, оскільки воно є законним та обґрунтованим, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська