Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.

за участі: позивача і представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Економкомфорт" на рішення Рівненського міського суду від 22 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Економкомфорт" про захист права споживача, визнання договорів недійсними та стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року до суду звернулась ОСОБА_1 із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Економкомфорт" (далі ТОВ "Економкомфорт") про захист прав споживача, визнання договорів недійсними та стягнення грошових коштів. Позов мотивовано тим, що діяльність відповідача пов'язана із залученням фінансових активів від інших осіб та в звязку з цим отриманням відповідної ліцензії. Така ліцензія у ТОВ "Еконокомфорт" відсутня, а його підприємницька практика вводить споживача в оману і кваліфікована як нечесна.

Рішенням Рівненського міського суду від 22 червня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача 11851,66 гривень, сплачених по договорах № 05021 від 29.09.2015 року та № 05021/15 від 29.09.2015 року. та 640 гривень судового збору.

У решті позовних вимог відмовлено.

ТОВ "Економкомфорт" та ОСОБА_1 подали апеляційні скарги, де покликались на його незаконність та необґрунтованість через невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального і матеріального права.

ОСОБА_1, не погоджуючись з рішенням в частині відмови у визнанні договорів недійсними, на обґрунтування своєї апеляційної скарги зазначала, що із змісту договорів та умов програми "Комфорт видно, що послуги, які надаються відповідачем, фактично полягають у створенні адміністратором груп учасників та формування фонду груп для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та /або отримання відповідної суми у позику, із проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури. Даний вид послуг є фінансовою та має особливий порядок регулювання, зокрема, обов'язковість отримання ліцензії у Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринкових фінансових послуг. ТОВ "Економкомфорт" не має ліцензії на здійснення такого виду фінансових послуг, а отже договір № 05021/15 від 29.09.2015 року укладений всупереч п.5 ч.1 ст. 1, п. 11-1 ч.1 ст. 4, п4.ч.1 ст. 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг".

Вважала, що договір № 05021 від 29.09.2015 року укладений відповідачем з використанням нечесної підприємницької діяльності. В зв'язку з тим, що ТОВ "Економкофорт" не повідомив позивача про відсутність ліцензії, споживач була позбавлена можливості свідомого вибору щодо оформлення договору про участь у програмі. Ненадання відповідачем повної інформації щодо сфери надання послуг є також порушенням Закону України "Про захист прав споживачів".

Покликаючись на норми ч.1 ст. 203, ч.ч. 1,3 ст. 215 , ч.1 ст. 227 ЦК України, ч.6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", вказувала про наявність підстав для визнання спірних договорів недійсними.

Вона не погоджується з висновком суду про відмову у визнанні договорів недійсним з тих мотивів, що з 21 січня 2016 року вони є розірваними. Наслідком визнання правочину недійсним є недійсність зобов'язання, утвореного таким правочином.

З цих підстав просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, ухваливши в цій частині нове - про визнання недійсними договорів, укладених між ОСОБА_1 та ТОВ "Економкомфорт" від 29.09.2015 року №05021 та від 29.09.2015 року № 05021/15. В решті рішення не оскаржувалось.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ТОВ "Еконокомфорт" зазначало про невідповідність оскаржуваного рішення вимогам ст.ст. 213, 214 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, його ухвалення без повного і обєктивного зясування обставин, що мають значення для справи, без належної оцінки доказів у справі.

Вважає, що в оскаржуваному рішенні зазначено завідомо неправдиві відомості, що суперечать матеріалам справи. Основними ознаками адміністрування фінансової діяльності є створення груп учасників, залучення від них грошових коштів та придбання і розподіл товару між учасниками. Крім того, товаром не можуть бути кошти. Тобто при здійсненні діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах заборонено надання учасникам будь-яких позик. Суд на наведені вимоги законодавства уваги не звернув, факт невідповідності вказаним ознакам знехтував і будь-яка мотивація цього відповідно до ст. 212 ЦПК України відсутня.

В рішенні викладено завідомо неправдиві відомості про те, що із змісту договорів та умов програми "Комфорт слідує, що послуги, які надаються відповідачем, фактично полягають у створенні адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів із проведенням розподілу права на отримання товару. Між тим, жодних перелічених послуг в умовах укладених договорів та програмі немає. Мотивація щодо цього також відсутня.

Вважає, що суд на власний розсуд трактує визначення поняття "фінансової послуги". Також не звернуто уваги, що висновок про наявність підстав для стягнення грошових коштів повністю суперечить ч.4 ст. 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" про те, що можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданих в межах їх компетенції.

Також судом не враховано Розпорядження Нацкомфінпослуг № 5555 від 31.03.2006 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 25.04.2006 року за № 477/12351 про можливість надання юридичними особами - субєктами господарювання фінансових послуг з надання у коштів позику без отримання прибутку за такі послуги, відповідно до вимог цивільного законодавства. Відсутнє в договорах і залучення коштів, адже зберігання коштів клієнтів на рахунку без права переходу власності на них є лише зберіганням з перерахуванням лише за умовами клієнта-власника. Також, кошти клієнта перебувають на рахунку відповідача на зберіганні і з дозволу самих клієнтів і прибутку від цього відповідач не отримує і не має права власності чи розпорядження цими коштами на власний розсуд (п.1 програми відповідача), а значить відсутнє залучення відповідачем коштів. Відсутність залучення коштів відповідачем підтверджує довідка банку, в якому зберігаються кошти Фонду замовників.

З цих підстав просило рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи сторін, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційних скарг.

Частково задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що оспорювані договори вже розірвано за взаємною згодою сторін, тому правової потреби у визнанні їх недійсними немає. Однак із застосуванням правил ст. 216 ЦК України стягнуто грошові кошти, які відповідно до договорів було передано позивачем на користь відповідача.

Проте з такими висновками частково погодитися не можна.

Матеріалами справи встановлено, що 29 вересня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ "Економкомфорт" було укладено такі договори:

- № 05021, за умовами якого відповідач зобов'язався за плату в сумі 9 100 гривень скласти з урахуванням побажань замовника договір та інші необхідні письмові документи щодо його участі у програмі "Комфорт"; надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі;

- № 05021/15, за умовами якого відповідач зобов'язався за плату вчинити від імені позивача та за його рахунок певні юридичні дії, спрямовані на отримання ним позики, визначеної в додатку №1 до договору, в т.ч. включити замовника до складу програми "Комфорт", присвоїти та повідомити замовнику персональний код у програмі; організовувати та проводити розподіли свідоцтв; здійснювати необхідні юридичні дії та провести оформлення необхідних юридичних документів щодо надання замовнику позики тощо. Відповідно до додатку № 1 до зазначеного договору для отримання позивачем позики на суму 130 000 гривень їй потрібно було здійснити 180 платежів, де розмір чистого платежу становить 722, 22 гривень, виконавчі витрати 195 гривень, що сумарно становлять розмір основного платежу в сумі 917, 22 гривень. Крім того, розмір розподільчого платежу становить 9 100 гривень.

Згідно з додатком №2 до договору №05021/15 від 29.09.2015 року програма "Комфорт" - це програма, що базується на внесках замовників, з метою отримання відповідної суми у позику з розстроченням платежу на певний період у порядку та на умовах, передбачених договором та умовами. На виконання своїх зобов'язань за договором № 05021 від 29.09.2015 року, які полягали в сплаті коштів, ОСОБА_1 перерахувала відповідачу суму в розмірі 9 100 гривень. На виконання зобов'язань за договором № 05021/15 від 29.09.2015 року позивач сплатила три договірні та виконавчі платежі, що сумарно становить 2 751, 66 гривень. В сукупності позивачем сплачено для відповідача 11 851,66 гривень. Відповідно до п. 11 (1) ч. 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансовою вважають таку послугу як адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Зі змісту договорів та умов програми "Комфорт" встановлено, що послуги, які надаються відповідачем, фактично полягають у створенні адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми у позику, із проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури.

Нормою п.4 ч. 1 ст. 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" передбачено обов'язковість отримання ліцензії у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у разі здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" під фінансовою послугою розуміються операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. У цьому визначенні мета отримання прибутку не є критерієм віднесення операції з фінансовими активами до поняття фінансової послуги, а мета отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів стосується лише залучення фінансових активів від інших осіб.

Частина 1 ст. 203 ЦК України вказує про неможливість невідповідності змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а аткож інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із ч.ч. 1 і 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії) може бути визнаний судом недійсним.

З правового висновку, даного Верховним Судом України у постанові від 16 березня 2016 року у справі №6-2629цс15, за змістом статті 9 Закону України від 1 червня 2000 року №1775-ІІІ "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" та статті 4 Закону України від 12 липня 2001 року №2664-ІІІ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензування.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України №2664-ІІІ під поняттям "фінансова послуга" розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Законом України від 2 червня 2011 року №3462-VІ "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг" (набрав чинності 8 січня 2012 року) внесено зміни до частини першої статті 4 Закону №2664-ІІІ та доповнено її пунктом 11 (1), відповідно до якого фінансовими вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

У справі, яка переглядається, спірні договори, предметом яких є послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, укладено сторонами 15 грудня 2014 року, коли закон вимагав отримання ліцензії для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах.

Згідно із абз. другим ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Оскільки оспорювані правочини укладено під час дії закону, який вимагав наявності ліцензування діяльності відповідача із адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, а такої ТОВ "Економкомфорт" не мав, тому договори №№ 05021 та №05021/15 від 29 вересня 2015 року є недійсними.

Щодо висновків суду про те, що розірвання договорів за взаємною згодою сторін, які унеможливлюють задоволення позову про визнання їх недійсними, то апеляційний суд з ними погодитися не може. Так, розірвання договорів не є перешкодою для визнання їх недійсними за наявності для того законних підстав, ці види припинення правочину мають різні правову природу і наслідки, а тому вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Як убачається, при задоволенні позову про стягнення спірних грошових коштів суд, встановивши факт розірвання договорів, застосував положення ч. 1 ст. 216 ЦК України. Між тим, наслідки розірвання договору передбачені у ст. 653 ЦК України.

Натомість наслідки недійсності правочину передбачені якраз нормами ст. 216 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 цієї статті недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі те, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, з відповідача на користь ОСОБА_1 слід стягнути 11 851, 66 гривень, що сплачені нею на користь ТОВ "Економкомфорт" за оспорюваними договорами.

Доводи відповідача про хибність оскаржуваного рішення на увагу не заслуговують і спростовуються вимогами закону та матеріалами справи.

Приходячи до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1, колегія суддів бере до уваги, що при ухваленні рішення судом першої інстанції було не застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а тому вимушена вийти за межі її доводів.

Згідно із ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлене правильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи ТОВ "Економкомфорт" на необхідність та вимушеність захисту його прав, порушуючи тим самим права позивача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Спонуканнями для ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є незастосування судом першої інстанції норм матеріального права, які підлягали застосуванню.

В силу положень ст. 88 ЦПК України понесені і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1

На підставі ст.ст. 203, 215, 216, 227 ЦК України, постанови Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі №6-2629цс15, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Економкомфорт" задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 22 червня 2017 року скасувати.

Позов задовольнити.

Визнати недійсними договори №05021 і №05021/15, що укладені 29 вересня 2015 року між ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Економкомфорт".

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю "Економкомфорт" на користь ОСОБА_1 11 851 (одинадцять тисяч вісімсот пятдесят один) гривень 66 копійок грошових коштів, що сплачені за договорами №05021 і №05021/15 від 29 вересня 2015 року, і 640 гривень судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: