Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 336/5537/16Головуючий у 1-й інстанції Дацюк О.І.
Пр. № 22-ц/778/3040/17Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Алейнікова Наталія Олексіївна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Каценельсон Ольга Валеріївна, про усунення від права спадкування за законом

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив усунути ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 від права спадкування за законом після ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року та після ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його рідний брат ОСОБА_8, який був сином ОСОБА_9, чоловіком ОСОБА_3 та батьком ОСОБА_5, ОСОБА_4, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_8, звернувшись до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини. В позові зазначав, що ОСОБА_8 з 2009 року не підтримував подружніх стосунків з ОСОБА_3 та мешкав зі своєю матір'ю ОСОБА_9, а відповідачі з ним не спілкувались, не доглядали, матеріальної допомоги йому не надавали. Також зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_9 Після її смерті він, як спадкоємець першої черги, а також відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за правом представлення як сини ОСОБА_8, прийняли спадщину після смерті ОСОБА_9, звернувшись з заявами про прийняття спадщини до нотаріуса. Зазначав, що ОСОБА_9, була інвалідом 3 групи, потребувала сторонньої допомоги, доглядав за нею лише він.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2017 року (т.с. 2 а.с. 1-10) в задоволенні позову ОСОБА_2 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с.12-14) просив рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні його позовних вимог про усунення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким вказані його позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області (ат.с. 2 а.с. 18) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с.20).

У судове засідання 19 жовтня 2017 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 25, 27) треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Алейнікова Н.О. та приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Каценельсон О.В. не з'явились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Алейнікова Н.О. про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила.

Третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Каценельсон О.В. подала апеляційному суду заяву (т.с. 2 а.с. 28-29), в якій просила розглядати дану справу апеляційним судом без її участі.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання третіх осіб та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила заяву третьої особи - приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Каценельсон О.В. задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю третіх осіб за присутністю всіх інших осіб, які беруть участь у цій справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх з'явившихся осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Встановлено, що всі особи, які беруть участь у справі, із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували, окрім позивача.

Таким чином, предметом апеляційного перегляду у цій справі є рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 і лише в оскаржуємій частині - в частині відмови в задоволенні його позовних вимог про усунення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи позивачеві у задоволенні його позовних вимог у цій справі про усунення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, керувався ст.ст. 15, 57-60, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоведеності останніх, із того, що позивачем не надано достатніх та достовірних доказів того, що ОСОБА_9 перед своєю смертю перебувала у безпорадному стані, зверталась за допомогою до відповідачів, а ОСОБА_5 та ОСОБА_4 умисно ухилялись від надання їй допомоги, у зв'язку з чим не вбачав законних підстав для задоволення позову.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_9 була матір'ю ОСОБА_8 та ОСОБА_2 (а.с. 4, 9), а ОСОБА_2 та ОСОБА_8, відповідно, є рідними братами.

У свою чергу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 були синами ОСОБА_8 та онуками ОСОБА_9 (а.с. 10).

Відповідно до свідоцтва про право власності від 22.04.2011 року квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_9, ОСОБА_8 та ОСОБА_2 (а.с. 75).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер (а.с. 6).

Після смерті ОСОБА_8 спадкоємцями першої черги є ОСОБА_9 як мати, ОСОБА_3, як дружина, та ОСОБА_5 та ОСОБА_4 як сини спадкодавця (а.с. 54, 58, 65).

ОСОБА_9, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 прийняли спадщину після ОСОБА_8, звернувшись відповідно 01.11.2012 року, 18.10.2012 рокута 18.10.2012 року з заявами про прийняття спадщини до нотаріуса (а.с. 51, 57, 71).

ОСОБА_3, скориставшись правом, передбаченим ст. 1274 ч. 2 ЦК України, відмовилась від прийняття спадщини на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також і від отримання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, вказуючи, що все спадкове майно було особистою власністю ОСОБА_8 відповідними заявами до нотаріуса від 18.10.2012 року (а.с. 61, 62).

Свідоцтва про право на спадщину жоден зі спадкоємців на час розгляду справи судом першої інстанції не отримав.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_9 (а.с. 7).

Відповідно до довідки про причину смерті (а.с. 78, 133, 218) причиною смерті став тромбофлебіт глибоких вен гомілок.

За життя ОСОБА_9 була визнана інвалідом 3 (третьої) групи у зв'язку з рубцевої деформацією обличчя (а.с. 147), працездатність збережено. ОСОБА_9 отримувала пенсію у розмірі 1222,84 грн. на місяць (а.с. 148).

Після смерті ОСОБА_9 спадщину прийняли позивач ОСОБА_2, як син та спадкоємець першої черги за законом, звернувшись 26.08.2015 року з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса, а також ОСОБА_4 та ОСОБА_5, як діти ОСОБА_8 та онуки спадкодавця, у відповідності до положень ст. 1266 ЦК України за правом представлення, звернувшись до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини 28.09.2015 року (а.с. 32, 40, 43).

При зверненні до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини ОСОБА_2 не повідомив про існування інших спадкоємців, а саме онуків спадкодавця, які мають право спадкувати за правом представлення.

15.03.2016 року та 16.03.2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулись до нотаріуса з заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом, однак постановами нотаріуса від 15.03.2016 року та від 16.03.2016 року їм було відмовлено у видачі свідоцтв через ненадання правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно (а.с. 79, 80, 81, 82, 114, 115, 116, 117).

Після смерті ОСОБА_9 спадщину прияли позивач ОСОБА_2 як син спадкодавця та спадкоємець першої черги за законом, а також ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у відповідності до положень ст. 1266 ЦК України, яка вказує, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1224 ч. 5 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Таким чином, суд першої інстанції правильно зазначав у своєму рішенні, що обов'язковими умовами для усунення спадкоємця від права на спадкування є спільно дві умови: свідоме ухилення від надання допомоги спадкодавцеві та перебування спадкодавця у безпорадному стані з якоїсь причини.

Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, суд при вирішенні такої справи згідно з вимогами ст. 214 ЦПК повинен установити і факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та його потребу в допомозі цієї особи.

Безпорадний стан слід розуміти як безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

До предмету доказування по даній категорії справ відноситься безпорадний стан спадкодавця, потреба в отриманні допомоги, винний характер ухилення від надання допомоги з боку спадкоємця. При цьому наявність хвороб на час смерті, їх тривалий характер, давність набуття не свідчать про безпорадний стан за життя чи на час смерті.

Крім того, суди мають з'ясувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу.

При з'ясуванні вищевказаних обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_9, хоча і була особою похилого віку, інвалідом третьої групи та страждала на певні захворювання, водночас не перебувала у безпорадному стані, адже, зі слів свідків ОСОБА_9 майже до самої смерті була активною особою, самостійно пересувалась як по квартирі, так і поза межами її, по допомогу до відповідачів не зверталась, а також і свідомо відмовлялась від допомоги, які їй пропонували інші особи, зокрема, свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11

ОСОБА_9 померла раптово та суду першої інстанції не було надано стороною позивача у цій справі доказів того, що перед її смертю стан здоров'я спадкодавця протягом тривалого часу обумовлював неможливість її самостійно пересуватись, задовольняти необхідні потреби чи обслуговувати себе власноруч або за допомогою ОСОБА_2

При цьому, допомогу їй надавав її син ОСОБА_2, для якого це є його прямим обов'язком, визначеним чинним законодавством.

Про необхідність надання ОСОБА_9 будь-якої допомоги від відповідачів не повідомляв і сам ОСОБА_2

Факт смерті ОСОБА_9 ОСОБА_2 приховав від невістки та онуків ОСОБА_9, що свідчить також і про те, що допомоги при організації та оплаті похорону матері він також не потребував.

При цьому, сама ОСОБА_9 не скористалась своїм правом за життя розпорядитись належним їй майном, в тому числі шляхом дарування його позивачеві, укладення договору довічного утримання чи складення заповіту на користь ОСОБА_2

За таких обставин, суд першої інстанції правильно вважав, що позивачем не надано достатніх та достовірних доказів того, що ОСОБА_9 перед своєю смертю перебувала у безпорадному стані, зверталась за допомогою до відповідачів, а ОСОБА_5 та ОСОБА_4 умисно ухилялись від надання їй допомоги, у зв'язку з чим не вбачає законних підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції в оскаржує мій частині, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові у цій справі, та яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Самі по собі вищезазначені вік та хвороба спадкодавця ОСОБА_9 не свідчать про безпорадний стан останньої.

Належними, допустимими доказами безпорадності стану спадкодавця ОСОБА_9 у цій справі могли би бути відповідні письмові докази (відповідні медичні документи із зазначеннях у них про безпорадний стан бабусі).

Однак, зазначені медичні документи на підтвердження безпорадного стану бабусі ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, стороною позивача суду у цій справі надані не були.

Хоча апеляційний суд на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України також сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача, роз'яснював останньому та його представникові у судовому засіданні право надати суду у цій справі докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, (відповідні медичні довідки тощо).

Оскільки, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Однак, докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні, позивач та його представник на запитання колегії суддів апеляційного суду у судовому засіданні зазначали, що останніх (медичних довідок на підтвердження безпорадного стану бабусі) надати не можуть, а за допомогою до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 бабуся ОСОБА_9 взагалі ніколи не зверталась, про що позивач ОСОБА_2, навіть, стверджував у свій апеляційній скарзі у цій справі (т.с. 2 а.с. 13).

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Встановлено, що суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи: роз'яснював особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, допитував свідків сторін, досліджував інші докази сторін, роз'яснював наслідки ненадання суду останніх у цій справі тощо.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 та представник останнього не надали суду у цій справі належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача в частині усунення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, та зокрема того, померла спадкодавець ОСОБА_9 перебувала у безпорадному стані в силу свого віку чи хвороби та потребувала у зв'язку із цим будь-якого стороннього догляду, допомоги чи піклування, що вона (спадкодавець) чи позивач звертались за цією допомогою до відповідачів у цій справі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (онуків спадкодавця), а останні відмовились чи умисно ухилялись надавати таку допомогу спадкодавцю ОСОБА_9

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення в оскаржуємій частині, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Встановлено, що суд першої інстанції хоча й послався в оскаржуємому рішенні на ст. 88 ЦПК України, проте фактично судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі в оскаржуємій частині або ж його зміни.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідачів будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Також встановлено, що ОСОБА_2, як інвалід ІІ групи безстроково (т.с. 2 а.с. 15), в силу вимог Закону України «Про судовий збір» був звільнений від сплати судового збору за подачу вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2017 року у цій справі в оскаржуємій частині залишити без змін.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.