ЄУН № 337/3764/17
Провадження № 2/337/1297/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2017 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого судді Гнатик Г.Є.

при секретарі Куліш Л.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відділу державної виконавчої служби м.Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про усунення перешкод в користуванні власністю,

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом.

У позові вказала, що вона на підставі договору купівлі-продажу від 12.01.2007 року є власником квартири АДРЕСА_1. На даний час вона вирішила розпорядитися квартирою, але згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна зясувалося, що є заборона на відчуження 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 на підставі постанови АА № 032479 від 14.02.2007 року державної виконавчої служби к ОСОБА_2 районі, щодо боргових зобовязань ОСОБА_3 З листа ОСОБА_2 ВДВС м.Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області від 25.07.2017 року № 18518 вона дізналася, що виконавче провадження про стягнення з боржника ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суми боргу у розмірі 505 грн., за яким було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 032479 від 08.02.2007 року, на виконанні не перебуває та ніколи не перебував, тому просила усунути їй перешкоди в користуванні власністю - квартирою № 132 в будинку № 39 по вул. Задніпровська в м.Запоріжжі, шляхом зняття заборони на відчуження нерухомого майна, арешту з квартири яка розташована за адресою: м.Запоріжжя, вул. Задніпровська, 39, кв. 132 та належить їй, стягнути з відповідача судові витрати.

У судове засідання позивачка ОСОБА_1 не зявилася, надала суду письмову заяву з клопотанням про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує.

Представник відповідача ОСОБА_2 відділу державної виконавчої служби м.Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області у судове засідання не зявився, про слухання справи сповіщався належним чином, про що у матеріалах справи є докази, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, на підставі документів наявних у справі.

Відповідно до ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у звязку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до вимог ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.ст.11, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог, та на підставі доказів, наданих сторонами по справі.

Судом встановлено, що між ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 12.01.2007 року укладений договір купівлі продажу нерухомого майна квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 4).

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13292115 від 22.01.2007 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с.5).

З копії постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 08.02.2007 року вбачається, що на майно, що належить ОСОБА_3, а саме - 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, накладено арешт та заборону його відчуження (а.с. 8).

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 89893645 від 19.06.2017 року зареєстровані обтяження - заборона на майно та внесені відповідні записи з реквізитами: номер обтяження 4495605 від 14.02.2007 року, реєстратором восьма запорізька державна нотаріальна контора, підстава виникнення обтяження постанова про арешт боржника та оголошення заборони на його відчуження АА № 32479 від 14.02.2007 року, державна виконавча служба у ОСОБА_2 районі, обєкт обтяження квартира 1/3 частина квартири за адресою: АДРЕСА_2, власник ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7).

Статтею 41 Конституції України закріплено - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 114 ЦПК України, позови, що виникають з приводу нерухомого майна та позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

Як вбачається з ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року № 1952-ІУ (далі-Закон), державною реєстрацією є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону наявність зареєстрованих обтяжень на нерухоме майно є підставою для відмови у реєстрації права власності на нерухоме майно.

При цьому, ч.ч.1, 2, 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Положення про Єдиний реєстр заборон на відчуження обєктів нерухомого майна, затвердженого наказом міністерства юстиції України № 31/5 від 9 червня 1999 року, п. 2.1. передбачено зняття заборони на підставі рішення суду.

З листа в.о. начальника відділу ОСОБА_2 ВДВС м.Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області ОСОБА_7 від 25.07.2017 року за № 18518 вбачається, що згідно з перевіркою спец розділу АСВП, АСВП, було встановлено, що виконавче провадження про стягнення з боржника ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суми боргу у розмірі 505 грн., за яким було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 032479 від 08.02.2007 року на виконанні відділу не перебуває та ніколи не перебував (а.с. 9)

Відповідно до ст. 1 протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 1 протоколу №1 Конвенції гарантує кожному майнове право власності. Згідно з практикою Європейського Суду, ст. 1 Протоколу №1 включає в себе три норми. Перша, загальна, норма стверджує принцип поваги права власності. Друга норма стосується позбавлення майна і обумовлює таке позбавлення певними обставинами. Третя норма визнає, що держави-учасниці Конвенції мають право контролювати використання власності відповідно до інтересів суспільства. Перш ніж розглянути питання про те, чи була дотримана перша норма, Суд повинен визначити, чи були застосовані дві останні норми. Тобто друга і третя норми як такі, що стосується окремих випадків втручання у право на повагу до власності, повинні тлумачитись у світлі загальної першої норми. Визнаючи право кожного на безперешкодне користування своїм майном, ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції по суті є гарантією права власності. Про це прямо говорять слова «майно», «власність», «користування власністю». Право розпоряджатись своїм майном є звичайним та основоположним аспектом права власності. Поняття права власності має автономне значення у практиці Суду, яке не залежить від формальних кваліфікацій із внутрішнього права. Так, поняття власності не обмежується правом власності на фізичні речі: деякі інші права та вигоди, що створюють майно можуть бути розглянуті як «права власності» і, отже, як власність для цілей ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції. Остання охоплює і майнові цінності, включаючи чи право вимоги, за яким заявник може претендувати, як мінімум, на законне очікування отримання ефективного користування правом власності.

Оскільки ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі продажу 12.01.2007 року, а державною виконавчою службою у ОСОБА_2 районі накладено арешт на майно боржника ОСОБА_3 та оголошення заборони на його відчуження - 14.02.2007 року, тобто після переходу права власності на спірне майно від ОСОБА_3 до ОСОБА_1, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненні понесені нею судові витрати.

Керуючись ст.. 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. 10, 11, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні власністю квартирою № 132 в будинку № 39 по вул. Василя Сергієнка (вул.Задніпровській) в м.Запоріжжі, шляхом зняття заборони на відчуження нерухомого майна, арешту з нерухомого майна квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_1, (ІПН НОМЕР_1) яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (вул.Задніпровській), 39, кв. 132, накладений 14.02.2007 року на підставі постанови АА № 32479 Державної виконавчої служби у ОСОБА_2 районі, державний виконавець Зернова К.Г.

Стягнути з ОСОБА_2 відділу державної виконавчої служби м.Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області на користь ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_3, (ІПН НОМЕР_1) яка проживає та зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (вул.Задніпровській), 39, кв. 132 судовий збір у розмірі 640 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Запорізької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів через Хортицький районний суд м.Запоріжжя.

Суддя: Г.Є. Гнатик