Справа № 212/5469/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2017 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Зіміна М.В.,
секретаря судового засідання Борух Ю.К.,
за участю :
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі Дніпропетровської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

07 вересня 2017 року адвокат Прудська А.О., яка діє від імені позивача ОСОБА_3 , звернулась до суду з даним позовом в якому зазначає, що позивач проходив військову службу в складі діючої армії в період бойових дій, в тому числі під час виконання інтернаціонального обов`язку, перебував в партизанських загонах і з`єднаннях з 23.08.1984 по 22.05.1986 року у Демократичній Республіці Афганістан. Зазначає, що у 1985 році, під час бойових дій в Афганістані позивач отримав осколкові поранення голови, спини та лівої руки. 31.08.2016 року на засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України було встановлено, що отримані позивачем у 1985 році поранення (контузія) та захворювання пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. При первинному огляді МСЕК позивачу встановлена 3 група інвалідності з 16.03.2016 року за загальним захворюванням по зору. В подальшому на підставі протоколу №3748 від 31.08.2016 року ЦВЛК МО України, встановлена 3 група інвалідності з 14.12.2016 року з причини поранення, контузія, захворювання пов`язане з участю у бойових діях та перебуванні на території іншої держави. Зазначає, що у зв`язку з інвалідністю позивач відчуває глибокі моральні страждання, яких він зазнав та продовжує зазнавати, в зв`язку з негативними наслідками травми (контузії) та пов`язаних із цим захворюванням, вказує, що змінилися його образ та якість життя, оскільки у позивача знизилась працездатність, останній не може у звичному режимі спілкуватись з родиною та друзями, загострюється почуття власної неповноцінності, що позначається на відносинах з оточуючими людьми та колегами. Вважає, що обов`язок держави з відшкодування завданої моральної шкоди покладено на Міністерство оборони України, розмір моральної шкоди він оцінює в розмірі 100000,00 грн., які просить стягнути з відповідача.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Вважає, що відповідач є правонаступником зобов`язань Міністерства оборони СРСР, а тому повинно відповідати за завдану моральну шкоду.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила в позові відмовити, посилаючись на те, що відповідачем не було завдано жодної шкоди позивачу. Вказала, що представник помилково ототожнює поняття військовослужбовця в розумінні Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з особами які приймали участь у бойових діях в Демократичній Республіці Афганістан.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч. 2, 3 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Так, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України. (а.с.8).

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 24.01.2017 року, ОСОБА_3 є інвалідом 3 групи і має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни. Посвідчення дійсне до 01.01.2019 року. (а.с.9).

Згідно військового квитка НОМЕР_2 , ОСОБА_3 проходив службу у в/ч НОМЕР_3 з 23.08.1984 по 22.05.1986 року. (а.с.10-11).

Відповідно до довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 за №759 від 26.06.2017 року, ОСОБА_3 проходив військову службу в складі діючої армії в період бойових дій (в тому числі під час виконання інтернаціонального обов`язку, перебування в партизанських загонах і з`єднаннях) Афганістан з 23.08.1984 по 22.05.1986 року. (а.с.12)

Відповідності до виписки з історії хвороби №1019 вказано, що рядовий військової частини ОСОБА_3 , перебував на лікуванні у військовій частині НОМЕР_4 з 28.02.1985 по 20.03.1985 року. 23.02.1985 під час виконання інтернаціонального обов`язку на території ДРА отримав вогнепальне сліпе непроникаюче осколкове поранення м`яких тканин лівої поперекової області. (а.с.15).

Згідно довідки огляду МСЕК серії 12ААА №433591, від 23.03.2016 року ОСОБА_3 при первинному огляді встановлена третя група інвалідності з 16.03.2016 року за загальним захворюванням по зору до 01.04.2017 року з переоглядом 15.03.2017 року. (а.с.16).

Відповідно до довідки огляду МСЕК серії 12ААА №072732 від 19.01.2017 року ОСОБА_3 при повторному огляді встановлена третя група інвалідності з 14.12.2016 року, причина інвалідності поранення, контузія,захворювання у зв`язку з участю у бойових діях та перебування в іншій державі. Інвалідність встановлена до 01.01.2019 року, дата переогляду 14.12.2018 року. (а.с.17)

Згідно висновку Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи за №2157/ж від 29.08.2016 року зазначено, що зі слів ОСОБА_3 він у 1985 році, під час бойових дій в Афганістані отримав осколкові поранення голови, спини та лівої руки. Описані рубці є наслідком загоєння ран, які могли утворитись внаслідок вогнепальних (осколкових) поранень, отриманих у 1985 році. (а.с.14).

У відповідності до витягу з протоколу №3748 від 31.08.2016 року, засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця ОСОБА_3 зазначено, що поранення (контузія головного мозку 1985 р.) та захворювання, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії. Зазначено, що отримані позивачем ушкодження здоров`я призвели до розвитку стійких залишкових явищ перенесеною ЗЧМТ у вигляді після травматичної та дисциркуляторної енецефалопатії 2-3ст., прогресуючий, кризовий перебіг, з вираженим церебростенічним синдромом, двобічною пірамідною недостатністю, частими (1-2 рази на тиждень) судинними кризами змішаного характеру (лікворо-гіпертензивні, вертебробазілярні), гіпомнестичним синдромом, антено-невротичним, післятравматичного церебрального арахноїдиту з вираженим лікворо-гіпертензівним синдромом, вираженим вести було-атактичним синдромом, центральною вестибулярною дисфункцією3 ст., стійко вираженим цефалічним синдромом. Хронічної вертеброгенної попереково-крижової радикулопатії в стадії загострення з больовим синдромом, м`язево-тонічним синдромом. (а.с.13).

Відповідно до виписних епікризів ОСОБА_3 неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у зв`язку з хворобами, що розвинулися внаслідок отримання ушкоджень здоров`я під час виконання свого військового обов`язку. (а.с.18-21)

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_3 проходив військову службу у Демократичній Республіці Афганістан у складі діючої Радянської армії у період бойових дій та у 1985 році отримав поранення за наслідками якого 19.01.2017 йому було встановлено третю групу інвалідності.

Спір між сторонами виник з приводу відшкодування позивачу моральної шкоди за наслідками цього поранення на підставі положень ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Так, статтею 17 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (зі змінами та доповненнями на час розгляду справи) «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Також у відповідності до положень ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій визнаються військовозобов`язані, які призивалися на навчальні збори і направлялися до Афганістану в період ведення там бойових дій.

Постановою КМУ від 08.02.1994 № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»» було затверджено перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, і періодів бойових дій на їх території. Так, цією постановою визначено країну Афганістан з періодом бойових дій: квітень 1978 р. - грудень 1989 р.

Враховуючи період перебування ОСОБА_3 з 23.08.1984 по 22.05.1986 у Демократичній Республіці Афганістан в складі збройних сил Радянської Армії та його участь у бойових діях на нього поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та він має статус учасника бойових дій.

Водночас суд вважає, що на позивача не поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» виходячи з наступного.

Постановою Верховної Ради України «Про військові формування на Україні» від 24 серпня 1991 року N 1431-XII було підпорядковано всі військові формування, дислоковані на території республіки, Верховній Раді України та утворено Міністерство оборони України.

Преамбула Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції Закону на час розгляду справи у суді) встановлює, що цей Закон здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Так у ч. 9 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що військовослужбовці це особи, які проходять військову службу.

Частиною 1 ст. 3 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (зі змінами та доповненнями на час розгляду справи) «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що дія цього Закону поширюється на: 1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей; 2) військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; 3) військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

Позивач перебуваючи саме в складі збройних сил Радянської Армії отримав поранення у 1985 році, що свідчить про те, що він не підпадає під категорії осіб визначених у статті 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та на нього не поширюється дія цього Закону.

У відповідності до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 10 ЦК України визначено, що чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Так, 15 квітня 1994 року державами-учасницями Співдружності Незалежних Держав укладена Угода про взаємне визнання пільг і гарантій для учасників та інвалідів Великої Вітчизняної війни, учасників бойових дій на території інших держав, сімей загиблих військовослужбовців, яка була ратифікована Україною 26 квітня 1996 року та набрала чинності для України 27 червня 1996 року.

Зазначене свідчить про те, що право на пільги осіб, які проходили військову службу у Демократичній Республіці Афганістан у складі діючої Радянської армії передбачено спеціальними нормами, а саме міжнародною Угодою про взаємне визнання пільг і гарантій для учасників та інвалідів Великої Вітчизняної війни, учасників бойових дій на території інших держав, сімей загиблих військовослужбовців та Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Так, пільги учасникам бойових дій на території інших держав визначені у розділі 3 додатку 2 до цієї Угоди та вони не передбачають право військовослужбовців Радянської Армії, які брали участь у бойових діях на відшкодування моральної шкоди.

Також розділом ІІІ Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено пільги ветеранам війни та гарантії їх соціального захисту та вони не передбачають право учасників бойових дій на відшкодування моральної шкоди.

Вищезазначене свідчить про те, що на правовідносини за наслідками отриманого ОСОБА_3 військового поранення у 1985 року у Демократичній Республіці Афганістан не поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та він має право на пільги визначені спеціальним законодавством у яких не передбачено право останнього на відшкодування моральної шкоди.

Окрім цього відповідно до ст. 23 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом. Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.

Згідно з абзацом другим пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 5 пункту 4 цього Положення).

За змістом ч.2 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 (далі Порядок).

Згідно з пунктом 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Так, позивачем не було притягнуто в якості відповідача в даній справі відповідний орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, що свідчить про пред`явлення позову до неналежного відповідача.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги під час судового розгляду не знайшли свого об`єктивного підтвердження та є необґрунтованими, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

У відповідності до ст. ст. 9, 56 Конституції України, ст. ст. 10, 23, 1174 ЦК України, Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 30, 57, 60, 208, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 23 жовтня 2017 року.

Суддя: М. В. Зімін