У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Шимківа С.С.,

суддів: - Бондаренко Н.В., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання - Шептицька С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 березня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 02 березня 2016 року частково задоволено позов публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ "Дельта Банк" заборгованість за кредитним договором від 02.08.2011 року, а саме: заборгованість за кредитом в сумі 28276,78 грн, заборгованість за відсотками в сумі 7444,14 грн, заборгованість за комісією у сумі 4500,00 грн, пеню в сумі 2000 грн, суму за ставкою 3 % від простроченого тіла кредиту у розмірі 188,78 грн, суму за ставкою 3 % від прострочених відсотків у розмірі 50,79 грн, а всього 42460,49 грн.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ "Дельта Банк" покликається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що суд не врахував, що вимоги позивача щодо стягнення пені є обґрунтованими та їх застосування передбачене як кредитним договором так і законодавством України і є зобов'язанням сплатити його боржником.

Вимога банку про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідає роз'ясненням, викладеним у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин", пунктом 9 якої роз'яснено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінним від особи іпотекодавця (майновий поручитель) одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитною договору, набуття права власності на предмет іпотеки, тощо) належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст.ст. 3, 4 ЦПК України).

Пояснює, що позичальник узяті на себе зобов'язання перед банком за укладеним кредитним договором порушив. Допущену ним кредитну заборгованість немає підстав вважати незначною та неспівмірною із вартістю предмета іпотеки, а також не можна вважати, що кредитору не завдані збитки таким порушенням.

Тлумачення не співмірності вартості заставного майна та суми заборгованості є оціночним поняттям та підлягає детальному мотивуванню. В судовому рішенні не наведено аргументів які би засвідчувати про що сума заборгованості позичальника за кредитним договором є такою, при якій як заставодержатель не вправі застосувати процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки.

Неправомірними є висновки суду першої інстанції про те, що вартість іпотечного майна є неспівмірною сумі заборгованості.

У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення стягнення на предмет застави зберігається в первісному обсязі. При цьому, в законі не вказуються межі сум заборгованості та межі щодо вартості заставного майна, не досягнення яких завадило би заставодержателю скористатися своїм правом задоволення вимог шляхом звернення стягнення на предмет застави.

Просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку про її відхилення.

Судом встановлено, що 02 серпня 2011 року між ПАТ "Дельта Банк" та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № К-3987645, згідно якого відповідач отримала кредит в розмірі 100 000 грн строком до 01 серпня 2016 року зі сплатою 14,5% річних, а у разі невиконання позичальником будь-якого із зобов'язань договору - 19,5%.

У забезпечення цього договору того ж дня між банком та відповідачами було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 передали в іпотеку банку належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Через неналежне виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором станом на 05 січня 2016 року виникла заборгованість в розмірі 69 607,85 грн, яка складається з заборгованості за кредитом - 28 276,78 грн, за відсотками - 7444,14 грн, комісії - 4500 грн, 29147,37 грн - пеня, 188,78 грн - сума за ставкою 3 % від простроченого тіла кредиту, 50,79 грн - сума за ставкою 3 % від прострочених відсотків.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Як роз'яснено у п. 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК ).

Однак, таке право кредитора слід розглядати і з огляду на те, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Як правильно встановлено судом першої інстанції, узгоджена сторонами вартість предмета іпотеки (260000,00 грн, згідно п.2.3.1. та 2.3.2. договору іпотеки) значно перевищує суму заборгованості за договором позики (69607,85 грн). Іпотечним майном є квартира. Відповідачі проживають і зареєстровані в цій квартирі, іншого житла не мають. Умови договору позики ОСОБА_3 частково виконала.

Покликання апеляційної скарги на неправомірність висновків суду першої інстанції про те, що вартість іпотечного майна є неспівмірною сумі заборгованості не впливає на законність прийнятого місцевим судом рішення.

У порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України судом було запропоновано сторонам проведення судової товарознавчої експертизи для встановлення дійсної вартості іпотечного майна.

Однак, представник позивача відмовилася від проведення такої експертизи.

Таким чином, позовні вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягають до задоволення.

З урахуванням викладеного, місцевим судом правомірно задоволено частково позов ПАТ "Дельта Банк" та стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 02.08.2011 року у загальному розмірі 42460,49 грн.

Окрім того, місцевим судом на законних підставах зменшено суму пені.

Частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшено за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України, з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонами у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за певних умов.

Істотними обставинами в розумінні ст. 551 ЦК можна вважати, зокрема, скрутне матеріальне становище особи.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, ОСОБА_3 доведено її скрутне матеріальне становище.

Установивши наявність інших істотних обставин, передбачених ч. 3 ст. 551 ЦК України, суд першої інстанції обґрунтовано зменшив розмір пені до 2000 грн.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий-суддя С.С. Шимків

Судді: Н.В. Бондаренко

С.В. Хилевич