Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 22 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_6про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру № 30 загальною площею 49,1 кв. м, житловою площею 26,5 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом визнання права власності на предмет іпотекиу рахунок погашення заборгованості відповідача за кредитним договором від 21 травня 2008 року у розмірі 816 481 грн, з яких: 761 552 грн 55 коп. - сума заборгованості за кредитом; 54 928 грн 45 коп. - проценти.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 21 травня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») та ОСОБА_7 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 59 400 доларів США зі сплатою 11,9 % річних з кінцевим терміном повернення (з врахуванням внесених до кредитного договору змін) 21 липня 2038 року. На забезпечення виконання позичальником грошових зобов'язань в іпотеку банку передано квартиру № 30 загальною площею 49,1 кв. м, житловою площею 26,5 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року ВАТ «Сведбанк» відступив ПАТ «Дельта Банк» свої права вимоги до відповідача за кредитним договором та договором іпотеки, уклавши відповідний договір про відступлення цих прав.

Посилаючись на те, що внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 816 481 грн, позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 22 грудня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 21 травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_7 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 59 400 доларів США зі сплатою 11,9 % річних з кінцевим терміном повернення (з врахуванням внесених до кредитного договору змін) 21 липня 2038 року. На забезпечення виконання позичальником грошових зобов'язань в іпотеку банку передано квартиру № 30 загальною площею 49,1 кв. м, житловою площею 26,5 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року ВАТ «Сведбанк» відступив ПАТ «Дельта Банк» свої права вимоги до відповідача за кредитним договором та договором іпотеки, уклавши відповідний договір про відступлення цих прав.

Відмовляючи ПАТ «Дельта Банк» у зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем, суд дійшов висновку про те, що задоволення забезпечених іпотекою вимог кредиторашляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом звернення стягнення на предмет іпотеки, що полягає у реєстрації іпотекодержателем права власності на нерухоме майно на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.

Із такими висновками повністю погодитися не можна.

Пунктом 12.3.1 іпотечного договору передбачено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». При цьому, згідно пунктів 12, 12.1. за вибором іпотекодержателя звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя може відбутись за рішенням суду.

Також пунктом 11 іпотечного договору встановлено, що іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов'язання повністю або частково, у т.ч. якщо іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, а також в інших випадках передбачених основним зобов'язанням та цим договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов'язання. При настанні зазначених випадків іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення основного зобов'язання та зобов'язань, передбачених цим договором, у строк, що не перевищує тридцяти календарних днів, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору. Сторони за взаємною згодою встановили, що визначений тридцятиденний строк починає підліковуватись з дати, що зазначена на квитанції, яка надається іпотекодержателю відділенням зв'язку при відправленні іпотекодавцю листа з вимогою про усунення порушення основного зобов'язання з повідомленням про вручення, або дата, зазначена на такому листі, що отриманий іпотекодавцем особисто у іпотекодержателя.

Частиною 2 статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз статей 36, 37, 38, 39 Закону України «Про іпотеку»та статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредиторашляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження, зокрема пункт 12 в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-1388цс16 від 24 травня 2017 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Разом з тим, суд не звернув уваги на те, що позичальник неналежним чином виконує умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 816 481 грн, а положеннями іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі останньому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Встановивши факт невиконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором, суд у порушення ст. ст. 3,4 ЦПК України не захистив порушені права кредитора щодо виконання позичальником забезпечених іпотекою грошових зобов'язань та передчасно відмовив у зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок задоволення вимог кредитора.

З наведених підстав рішення судів підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції за ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 22 грудня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик