Справа № 128/1760/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

28.04.2017 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області у складі:

головуючої - судді Саєнко О.Б., при секретарі - Кіяниця А.О.,

за участю: представника позивача- відповідача - ОСОБА_1, відповідача- позивача ОСОБА_2, представника відповідача- позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 «про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення із будинку та зняття з реєстрації місця проживання», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Вінницько - Хутірська сільська рада Вінницького району Вінницької області та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання житлового будинку з господарськими спорудами спільною сумісною власністю подружжя та визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду із первісним до ОСОБА_2 «про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення із будинку та зняття з реєстрації місця проживання», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Вінницько - Хутірська сільська рада Вінницького району Вінницької області.

Уточнивши свої позовні вимоги (а.с.107-108) позов позивачем ОСОБА_4 обґрунтовано тим, що 05.09.2014 року, вона на підставі договору дарування житлового будинку з господарськими спорудами, набула у власність житловий будинок з господарськими спорудами, за номером АДРЕСА_1.

Зазначає, що до 05.09.2014 року, вказаний будинок з господарськими спорудами, з 1995 року перебував у власності її матері - ОСОБА_5

Вказує, що у 2003 році, ще за життя її матері , відповідач ОСОБА_2, був вселений та зареєстрований у спірному будинку за згодою колишньої власниці будинку - ОСОБА_5 як член її сім'ї (чоловік).

Зазначає, що 14.11.2014 року померла її мати, після її смерті, відповідач продовжив проживати у будинку як наймач житла, однак витрати на його ремонт, утримання та здійснення інших обов'язкових платежів ніс лише тимчасово, а надалі від участі у витратах відмовився.

Вказує, що на сьогодні відповідач жодним чином в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає.

Вважає, що проживання разом з відповідачем є нестерпним. На її прохання переїхати проживати в своє власне житло, яке знаходиться в м. Жмеринка вул. Камікадзе ?, відповідач відмовляється.

Вказує, що відповідач, не будучи членом її сім'ї, створює їй незручності в користуванні її власністю, заважає її із сім'єю користуватись належним їй на праві приватної власності будинком та в добровільному порядку виселятися відмовляється.

Просить суд усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні житловим будинком АДРЕСА_1, шляхом виселення з вказаного будинку ОСОБА_2 та зняття його з реєстрації місця проживання.

До початку розгляду справи по суті відповідач ОСОБА_2 надав суду зустрічний позов, пред*явлений до ОСОБА_4 про визнання житлового будинку з господарськими спорудами спільною сумісною власністю подружжя та визнання договору дарування недійсним (а.с.43-48).

Зустрічний позов мотивовано тим, що з 5 липня 2003 року він перебував у шлюбі зі ОСОБА_5 Після одруження вони проживали в будинку ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1.

Вказує, що за період спільного проживання у вищезазначеному будинку за власні кошти та власною працею він зробив ряд ремонтних, оздоблювальних робіт в будинку, збудував господарські приміщення, облаштував та поліпшив стан присадибної земельної ділянки, що значно збільшило вартість садиби, як об'єкту права власності. А саме були виконані такі роботи: укладання тротуарної плитки площею 200 кв.м, на що було витрачено 1 500 доларів СЩА, що за офіційним курсом НБУ становить 37 232 грн 12 к.; перекриття даху металочерепицею площею 160 кв.м, вартістю 4000 доларів США (еквівалент 99 285 грн.65 коп.); штукатурка будинку під «короїд» площею 200 кв.м, вартістю 2 000 доларів США (49 642 грн. 82 коп.); будівництво літньої кухні та сараю, вартістю 1 500 доларів США (37 232 грн. 12 коп.); облаштування другого поверху (оздоблення стін вагонкою, влаштування міжкімнатної перегородки та облаштування кімнати, облаштування підлоги, стелі тощо) площею 40 кв.м, вартістю 2 000 доларів США (49 642 грн. 82 коп.); виготовлення драбини на другий поверх, вартістю 1 300 доларів США (32 267 грн. 84 коп.); будівництво теплиці, вартістю 700 доларів США (17 374 грн 99 коп.); будівництво альтанки, вартістю 1 000 доларів США (24 821 грн. 41 коп.); накриття на криницю, вартістю 400 доларів США (9 928 грн 56 коп.); укладення ламінату в будинку, вартістю 400 доларів США (9 928 грн. 56 коп.); ремонт веранди (двері, плитка, вікно, стеля), вартістю 400 доларів США (9 928 грн. 56 коп.); насадження фруктових дерев в кількості ГО0 шт.; ремонт в будинку (фарбування стін, стелі). Загальна вартість усіх робіт становить 15 200 доларів США, еквівалентних 377 285 грн. 46 коп.

Зазначає, що оскільки вони з дружиною мали добрі стосунки, планували дожити разом до старості, то будь яких документальних підтверджень понесених витрат у нього не збереглось, але вважає, що ці обставини можуть підтвердити свідки, а також про це свідчать фотознімки, зроблені у різні роки, розмір, на який збільшилась вартість садиби за внаслідок зазначених його трудових і грошових затрат можливо визначити шляхом проведення комплексної судової будівельно-технічної та товарознавчої експертизи.

Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_3 його дружина померла, а він продовжив проживати у спірному приміщені.

У березні 2016 року, він після повернення з відрядження виявив, що замки в будинку замінені і встановлена охоронна сигналізація. На звернення до позивача ОСОБА_4 -дочки покійної дружини її чоловік ОСОБА_6 в грубій брутальній формі повідомив йому про те, що будинок належить його дружині на підставі заповіту.

Вказує, що в квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до нього із первісним позовом , з якого йому стало відомо, що 05 вересня 2014 року його дружина ОСОБА_5 уклала договір дарування вказаного будинку , подарувавши його позивачу. Вважає , що цей договір підлягає визнанню судом недійсним , оскільки він був укладений без його письмової згоди , як чоловіка.

З посилкою на ст.ст. 62, 65 СК України просить суд визнати садибу (земельну ділянку разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженням), що розташована за адресою: АДРЕСА_1, об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 т а визнати недійсним договір дарування від 5 вересня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_7

В судове засідання позивача- відповідач ОСОБА_4 нез*явилася по невідомим для суду причинам.

Представник позивача -відповідача ОСОБА_1 у судовому засіданні вимоги первісного позову підтримав у повному обсязі , з підстав зазначених у ньому. Просив його задовольнити. Заперечував проти задоволення зустрічного позову, суду пояснив, що ОСОБА_2 не надав суду належних письмових доказів , які б підтвердили його доводи про те, що за період його спільного проживання з ОСОБА_5 він за власні кошти та власною працею зробив ряд ремонтних, оздоблюваних робіт в будинку, збудував господарські приміщення, облаштував та поліпшив стан присадибної земельної ділянки. Зазначає, що позивач взагалі не обґрунтовує підстави своїх розрахунків, не вказує курсу валют, та станом на яку дату такий еквівалент слід розраховувати. Вважає, що жодним чином відповідачем-позивачем не мотивовано підстав для визнання земельної ділянки площею 0,1232 га, яка перебувала у володінні матері ОСОБА_4 з 1993 року, спільною сумісною власністю, оскільки дана земельна ділянка належить ОСОБА_4 Зазначає, що відсутні докази щодо підстав визнання договору дарування від 05.09.2014 року, недійсним, адже позивач не вказує, яким нормам ЦК України суперечить зазначений договір. Також вважає , що письмової згоди при укладанні вказаного договору дарування не потрібно, оскільки ОСОБА_5 при житті до шлюбу з ОСОБА_2 вже була власником спірного будинку. Також зазначив, що у ОСОБА_2 від першого любу є двоє дітей, які на час спільного мешкання з ОСОБА_5 були неповнолітні та він сплачував на їх утримання аліменти. Тому фактично не міг за власний кошт купувати такі будівельні матеріали , з урахування його заробітної плати та витрат на дітей, життя. Просить суд відмовити в задоволенні зустрічного позову.

В судовому засіданні відповідач- позивач ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позову ОСОБА_4, оскільки вважає , що за життя із ОСОБА_5 він має право на ? частку земельної ділянки. Але мирним шляхом позивач ОСОБА_4 не бажає відділити йому цю частку. Суду пояснив, що дійсно зареєстрований у спірному будинку був як член сім*ї дружини ОСОБА_5 В АДРЕСА_1, оскільки чоловік позивача замінив у двері замки. Письмових доказів про купівлю особисто ним при ведених у його позові будівельних матеріалів та оплату праці облаштувань у будинку у нього не має. Також визнав , що на ремонтні роботи та купівлю будматеріалів і його дружина надавала кошти, оскільки і він і вона працювали та отримували заробітну платню та мали спільний бюджет. Зазначив, що купували будівельні матеріали та оплачували роботу працівників у гривнях. Просив задовольнити зустрічний позов.

В судовому засіданні представник відповідача- позивача ОСОБА_3 також заперечував проти задоволення первісного позову, оскільки вважає, що за відповідачем зберіглося право користування спірним будинком, а також просив задовольнити зустрічний позов , оскільки вважає , що спірний будинок за час мешкання ОСОБА_2 з ОСОБА_5 значно збільшився у своєї вартості, відповідач ОСОБА_2 купував за власний кошт приведені у зустрічному позову будівельні матеріали , оплачував витрати на оплату праці робочих, обробляв земельну ділянку. Також просив визнати недійсним договір дарування з підстав відсутності письмової згоди ОСОБА_2 на укладення ОСОБА_5 такої угоди, а також вважає, що за станом свого здоров'я вона не в повній мірі віддавала значення своїх дій при укладені договору, оскільки хворіла на тяжку хронічну хворобу та приймала ліки. Також просив суд об'явити у даному судовому засіданні перерву для надання часткових письмових доказів в обґрунтування зустрічного позову та ознайомлення із матеріалами даної цивільної справи , оскільки до 28.04.2017 року не встиг своєчасно з ними ознайомитися.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Вінницько -Хутірської сільської ради - сільський голова Кравченко В.В. надав суду заяву про розгляд справи без його участі, при прийнятті рішення поклався на розсуд суду (а.с.23,24,38,114).

Суд, вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності нез*явившихся осіб.

Вислухавши пояснення представника ОСОБА_1, відповідача-позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що первісний позов- обґрунтований та такий, що підлягають задоволенню, а зустрічний позов - не обґрунтований та такий , що підлягає відмові у задоволені , виходячи з такого.

Судом встановлено, 05.09.2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір дарування житлового будинку з господарськими спорудами, відповідно до якого ОСОБА_5 (дарувальник) передала у власність ОСОБА_4 (обдаровувана) житловий будинок, з господарськими спорудами, за АДРЕСА_1 (а.с.4-6).

14.11.2014 року померла ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.53), після смерті якої прийняв спадщину в тому числі і ОСОБА_2її чоловік (а.с.52), так як надав до нотаріальної контри в 6-ти місячний строк заяву про прийняття спадщини (а.с.50).

21.04.2016 року ОСОБА_2 звернувся до Вінницького районного відділення поліції ВВП ГУНП у Вінницькій області із заявою про прийняття мір до ОСОБА_6 ( чоловіка ОСОБА_4), який не впускає його до житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, де він зареєстрований, також ОСОБА_6 змінив в даному будинку всі замки та встановив охоронну сигналізацію (а.с.51).

На вищезазначену заяву ОСОБА_2 надано відповідь начальником Вінницького РВП та роз*яснено, що відносини, які склались між ним та ОСОБА_6 відносяться до цивільно-правових , які не відносяться до компетенції поліції (а.с.49).

Відповідно до рішення Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району від 24.05.2016 року №63, було вирішено змінити поштову адресу будинковолодіння та земельної ділянки з АДРЕСА_1 (а.с.124).

З довідки, виданої виконкомом Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району від 30.05.2016 року №1433 вбачається, що земельна ділянка, площею 0, 1232 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою : АДРЕСА_2 належить ОСОБА_4 (а.с.85).

На замовлення ОСОБА_4 КП «ВООБТІ» 09.06.2016 року виготовлено технічний паспорт на садибний житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_2 (а.с.86-87).

На виконання вимог ухвали суду приватним нотаріусом надано копію Договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями, посвідченого 05.09.2014 року за реєстром №1874 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та копії документів, на підставі яких був посвідчений договір дарування (а.с.149-168).

Крім цього, на виконання вимог ухвали суду Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області, Відділом у Вінницькому районі надано технічну документацію із землеустрою щодо документів, що посвідчують право власності за земельну ділянку гр. ОСОБА_5 на території Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району (а.с.170-200).

Також, з рішення Вінницького районного суду від 03.04.1995 р. , вбачається, що спірний будинок був розподілений між подружжями ОСОБА_5- 14/25 частка вказаного будинку , а ОСОБА_10- 11/25 ч. ; ( а.с.82(; згідно договору купівлі продажу від 16.05.1997 року, ОСОБА_9 купувала у ОСОБА_11- 11/25 частку будинку та 20.05.1997 р. зареєструвала в БТІ право власності на цю частку будинку ( а.с.83).

Тобто судом встановлено, що на час укладення шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_2- 05.07.2003 р., ОСОБА_5 на праві приватної власності належав спірний житловий будинок, дозвіл на будівництво якого 19.11.1991 р. був наданий її свекрові - ОСОБА_12 ( а.с.81).

Застосовуючи норми матеріального і процесуального права суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 41 Конституції України, з якою кореспондуються норми статті 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку суду про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Таким чином , підлягає до задоволенню первісний позов, оскільки відповідач- позивач ОСОБА_2 був зареєстрований та проживав в будинок 11 за вищевказаною адресою ,зі згоди його дружини- ОСОБА_5 як власника. Право власності згідно до договору дарування від 05.09.2014 р. перейшло до позивача ОСОБА_4, тому з припиненням права власності ОСОБА_5 втрачається й право користування жилим приміщенням у ОСОБА_2 ,як члена її сім*ї.

Суд відмовив сторонам у задоволені клопотання про виклик свідків згідно наданих ними списків, оскільки з урахуванням положень ч.2 ст.59 ЦПК України, оскільки вважає , що у даному випадку в межах заявлених позовних вимог та предмету спору, даній обставини справи повинні підтверджуватися письмовим доказами наданими сторонами, які суд і дослідив.

Також суд відмовив представнику ОСОБА_3 у об*явлені перерви у даній справі, оскільки особисто у нього та відповідача- позивача ОСОБА_2 була об*єктивна можливість, як ознайомитися, до судового засідання, призначеного на 28.04.2017 року з витребуваним судом письмовим доказами, так і клопотати про долучення до матеріалів справи письмовими доказів в обґрунтування понесених витрат за зустрічним позовом.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_13 в частині визнання садибу (земельну ділянку разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженням), що розташована за адресою: АДРЕСА_1, об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, суд виходив з того, що жодних письмових доказів в обґрунтування зазначеного ОСОБА_2 у зустрічному позові розміру понесених витрат на купівлю будівельних матеріалів та оплату робіт по облаштуванню спірного буднику ним не надано.

Долучені ним фотокартки із зображенням будинку та будинкові земельної ділянки , суд вважає не є допустимими доказом за зустрічним позовом.

Згідно до роз'яснень, викладених в п. п.23 , 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 р. N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» , майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК) .

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Оскільки суд не визнав спірний будинок спільною спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5, тому суд вважає, що у даному випадку при укладені договору дарування вказаного будинку , письмової згоди на укладення такої угоди , в сенсі ст. 369 ЦК України ( регламентує здійснення права спільної сумісної власності ) та ст.65 СК України ( регламентує право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності) потрібно не було, а тому суд відмовляє у позовні вимозі ОСОБА_2, про визнання договору дарування від 05.09.2014 р. недійсним.

Суд не приймає до уваги та не досліджував доводи приведені представником ОСОБА_3 в судовому засіданні 28.04.2017 року про підставу визнання судом договору дарування недійсним- стан здоров*я ОСОБА_5, яка хворіла та приймала ліки, оскільки ці доводи виходять за межи заявленого зустрічного позову ОСОБА_2

Також суд вважає , хибним доводи представника ОСОБА_3 про те, що за первісним позовом позивач просить висилити відповідача з будинку АДРЕСА_1, але такого будинку не існує так як земельна ділянка під будинок видавалася по АДРЕСА_2 , оскільки згідно до рішення Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району від 24.05.2016 року №63, було вирішено змінити поштову адресу будинковолодіння та земельної ділянки з АДРЕСА_1 (а.с.124).

Відповідно до ст.88 ЦПК України, оскільки первісний позов задавлено, а в задоволенні зустрічного позову відмовлено, тому підлягає до стягнення з ОСОБА_2, на користь ОСОБА_4, у рахунок повернення сплаченого судового збору - 551 гривень 21 копійок.

Керуючись ст.ст.88, 212-215 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 - задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні ОСОБА_4 житловим будинком АДРЕСА_1, який належить їй на праві власності, шляхом виселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з житлового будинку АДРЕСА_1 та зняття його з реєстрації місця проживання.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у рахунок повернення сплаченого судового збору - 551 гривень 21 копійок.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький районний суд Вінницької області , шляхом подачі апеляційної скарги, протягом десяти днів з дня отримання повного рішення суду.

Повне рішення суду виготовлено 28.04.2017 року.

Суддя: