Справа № 297/3174/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

25 вересня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого-судді: Мацунича М.В.

суддів: Кожух О.А., Куштана Б.П.

з участю секретаря: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду від 24 травня 2017 року за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Фонду державного майна України, Управління Державної казначейської служби України у Берегівському районі, де третіми особами без самостійних вимог на предмет спору є: Берегівська міська рада, Державна казначейська служба України про визнання права власності за набувальною давністю,

встановила:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю. Позовну вимогу обґрунтовував тим, що будинок за адресою м. Берегово, пл. Кошута, 1 зареєстрований в цілому за Державою Україна в особі Кабінету Міністрів України та перебуває на балансі Управління Державної казначейської служби України у Берегівському районі. Квартира №1 в даному будинку була виділена йому ще в 2000 році із того часу він зі своєю сімєю добросовісно та безперервно в ній проживає. Посилаючись на ст. 344 ЦК України просив суд визнати за ним право власності на дану квартиру за набувальною давністю.

Рішенням Берегівського районного суду від 24 травня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1, відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити по даній справі нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги зазначає, що рішення суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а також, фактичним обставинам справи. Зокрема суд невірно застосував ст. 770 ЦК України, оскільки договірні відносини з АК АПБ «Україна» припинилися у звязку з ліквідацією на підставі ч. 2 ст. 781 ЦК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що адміністративне приміщення за адресою: пл. Кошута, 1, м. Берегово Закарпатської області, загальною площею 1459 кв. м. перебувало у власності Акціонерного комерційного агропромислового банку «Україна» (а.с.156).

07.12.2000 р. між Закарпатською дирекцією АК АПБ «Україна» та ОСОБА_1 укладено договір найму жилого приміщення предметом якого є 3-х кімнатна квартира загальною площею 111,81 кв.м. в домоволодінні за адресою м. Берегово, пл. Кошута, 1 (а.с.11). Відповідно до п. 2.1. договір укладено безстроково, з правом подальшого викупу.

Згідно договору купівлі-продажу цілісного майнового банківського комплексу АКАБ «Україна» від 28.08.2003 р. за № 130-04/055/128 КМУ придбав у власність цілісний майновий банківський комплекс АКАБ «Україна» до якого входить у тому числі й будівля за адресою м. Берегово, пл. Кошута, 1 (а.с.136-138).

Рішенням ВК Берегівської міської ради №495 від 17.09.2004 р. оформлено право загальнодержавної власності на будівлю, що на пл. Кошута №1 в м. Берегово за Державою в особі КМУ в цілому (а.с.7).

На підставі даного рішення видано відповідне свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 08.10.2004 року (а.с.6), та 13.10.2004 р. внесені відповідні відомості до реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.111).

Наразі зазначене майно знаходиться на балансі управління Державної казначейської служби України у Берегівському районі Закарпатської області (а.с.96), якому дане майно передано в оперативне управління.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із його безпідставності.

З даним висновком суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів зважаючи на наступне.

Згідно з ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Разом з тим обовязковою умовою можливості визнання за особою права власності за набувальною давністю є безтитульність майна. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або якщо власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

В той же час будівля за адресою м. Берегово, пл. Кошута, 1 належить на праві власності Державі Україна, і ні КМУ України, ні Фонд держмайна України, ні управління Державної казначейської служби України у Берегівському районі Закарпатської області від такого майна не відмовляються, що унеможливлює визнання права власності на нього за набувальною давністю за іншою особою.

При цьому, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги стосовно помилкового застування судом ст. 770 ЦК України, оскільки договір найму житла укладено у 2000 році, відчуження такого майна відбулося у 2003 році, а тому норми ЦК України від 2004 р. до нього не можуть бути застосовані.

Однак, посилання апелянта на те, що договір найму припинився внаслідок ліквідації АКАБ «Україна» є безпідставним, оскільки як слідує з договору купівлі-продажу від 28.08.2003 р. продавцем за договором є АКАБ «Україна» в особі ліквідатора, тобто такий укладено до повної ліквідації (в процесі) АКАБ «Україна», а тому до нового власника майна перейшли права та обовязки наймодавця за договором від 07.12.2000 р. в силу приписів ст. 268 ЦК УРСР від 1963 р.

Щодо посилання апелянта на припинення договору найму внаслідок направлення йому листа уповноваженим ліквідатором від 12.12.2003 р. з вимогою про звільнення приміщення, то слід зазначити, що така вимога здійснена після відчуження майна, коли наймодавцем вже стала інша особа (Держава Україна), а відтак, така вимога не має наслідком припинення договору найму.

Загалом, з матеріалів справи не вбачається, що безстроковий договір найму житла від 07.10.2000 р. припинив свою дію.

За таких обставин суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову, хоча й помилково послався на ст. 770 ЦК України, що однак не може бути підставою для зміни чи скасування рішення суду, яке є правильним по суті (ч. 2 ст. 308 ЦПК України).

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовуються висновків суду першої інстанції, що відповідно до ст. 308 ЦПК України, є підставою для відхилення скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Приймаючи до уваги викладене та керуючись статтями 303, 307, 308, 313, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Берегівського районного суду від 24 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Суддя-доповідач

Судді