Справа № 522/8502/17
Провадження 2/522/7351/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

судді - Тарасова А.В.,

за участю секретаря судового засідання - Бондаренко Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» про визнання кредитного договору та додаткової угоди до кредитного договору недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 11.05.2017 року звернувся позивач із зазначеною позовною заявою, вказуючи, що 30.11.2012 року між ним та ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» було укладено кредитний договір №014/81-1-0-00/2807, згідно якого позивачу було надано кредит в розмірі 5 834 303,31 грн. на строк до 30.11.2022 року на рефінансування залишку заборгованості, що виникла згідно кредитних договорів №014/0027/74/73172 від 16.04.2007 року, №014/0027/82/72681 від 03.04.2007 року. З метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України 30.11.2012 року було укладено додаткову угоду №014/81-1-0-00/2807/81-1-0-00/2808 до даного кредитного договору. Позивач зазначає, що надані кредитні кошти на рефінансування кредитної заборгованості значно перевищують реальну заборгованість перед банком, при розрахунку якої відповідач не зазначив доларовий еквівалент та курс НБУ, день розрахунку та період заборгованості, в договорі не вказана сукупна вартість кредиту, відсутні відомості, які б свідчили про врахування всіх внесених позивачем грошових коштів на погашення заборгованості. Крім того додаток №2 до договору щодо сукупної вартості кредиту сформовано вкрай крихітним шрифтом, що позбавляє позичальника належним чином ознайомитись з його змістом. Позивач вважає, що зазначені дії відповідача спрямовані на введення споживача в оману, окремі положення договору є дискримінаційними та несправедливими, встановлюють жорстокі обовязки для споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця у звязку з чим звернувся до суду та просить визнати недійсним кредитний договір №014/81-1-0-00/2807 від 30.11.2012 року та додаткову угоду №014/81-1-0-00/2807/81-1-0-00/2808 до кредитного договору з моменту укладення.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечував, зазначаючи, що під час укладення договору та додаткової угоди сторонами погоджено всі істотні умови, що засвідчено підписом позивача, тож відсутні будь-які підстави для визнання їх недійсними.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 03.04.2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «ОСОБА_2 Аваль» було укладено кредитний договір №014/0027/82/72681, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 395 964,00 доларів США, які позичальник зобовязався повернути в строк до 03.04.2017 року (включно) зі сплатою 13,75 % річних та інших передбачених договором платежів.

Згідно п. 2.1 кредитного договору кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі та на сплату комісій банку за цим договором. Забезпеченням зобовязань позичальника за договором є житловий будинок загальною площею 120 кв.м., на земельній ділянці загальною площею 0,0159 га за адресою: м. Одеса, вул. Друга Садова, буд. 11.

30.06.2009 року між ВАТ «ОСОБА_2 Аваль» та позивачем з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №014/0027/82/72681 від 03.04.2007 року, якою сторони дійшли згоди врегулювати заборгованість позичальника за кредитним договором, строк сплати якої настав. Згідно п. 1.1., 1.2 угоди вбачається, що станом на дату її укладення фактична заборгованість позичальника по сплаті суми кредиту становить 323 370,60 доларів США, а заборгованість, строк сплати якої настав, складає 28 916,69 доларів США.

У звязку з наявністю проблемної заборгованості, в подальшому листом від 28.08.2012 року відповідач повідомив позивачу про надання дозволу на відчуження заставного нерухомого майна - житлового будинку №11, що знаходиться в місті Одесі по вул. Садова 2, загальною площею 324,1 кв.м., що розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0159 га, та знаходиться в іпотеці банку згідно Договору іпотеки №902 від 04.04.2007 року, посвідченого державним нотаріусом шостої Одеської державної нотаріальної контори за умови внесення позивачем суми в розмірі 90 000,00 доларів США у термін до 31.08.2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та виконання попереднього договору №1856 від 28.08.2012 року, укладеного між позивачем та покупцем ОСОБА_5 у строк до 30.10.2012 року.

Згідно наявної в матеріалах справи копії квитанції від 28.08.2012 року позивачем внесено готівку в розмірі 90 000,00 доларів США, що еквівалентно 719 317,00 грн. Однак, оригінал зазначеної квитанції представником позивача суду предявлено не було, тож суд не вбачає підстав для встановлення факту здійснення погашення заборгованості в цій частині.

23.11.2012 року між позивачем та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_1 передав у власність, а ОСОБА_5 прийняв майно, а саме: житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: м. Одеса, вулиця Садова 2 (ОСОБА_7), №11. Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстровано в реєстрі за №2622.

У звязку із невиконанням позивачем в подальшому обовязку щодо погашення заборгованості, 30.11.2012 року між ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» та ОСОБА_1 було укладено спірний кредитний договір №014/81-1-0-00/2807.

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно п. 1.1., 1.3 кредитного договору позивачу надано кредит в розмірі 5 834 303,31 грн. у безготівковій формі шляхом переказу (зарахування) кредиту на поточний рахунок для повного погашення заборгованості за кредитним договором №014/0027/82/72681 від 03.04.2007 року та кредитним договором №014/0027/74/73172 від 16.04.2007 року за комерційним курсом на день проведення угоди. Кредит надано на строк до 30.11.2022 року зі сплатою 19% річних.

Додатком №1 до зазначеного кредитного договору сторони погодили графік погашення кредитної заборгованості, додатком №2 розраховано сукупну вартість кредиту.

30.11.2012 року з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України між сторонами було укладено Додаткову угоду №014/81-1-0-00/2807/81-1-0-00/2808 до кредитного договору №014/81-1-0-00/2807 від 30.11.2012 року, яким тимчасово, на період з 30.12.2012 року по 29.08.2013 року зменшено розмір щомісячного платежу по сплаті суми кредиту та змінено строк його сплати.

Як на підставу недійсності кредитного договору позивач посилається на невідповідність суми, яка надана на рефінансування кредитної заборгованості, сумі реальної заборгованості на момент укладення договору, що ніби - то порушує його права як позичальника та надає власний розрахунок заборгованості на час укладення спірного договору. Зазначені доводи позивача суд вважає недоведеними жодними належними та достатніми доказами. Крім того, в судовому засіданні представнику позивача, на підставі ч. 4 ст. 10 ЦПК України, було розяснено право на заявлення клопотання про витребування від відповідача розрахунку заборгованості на момент укладення спірного кредитного договору, яким представник позивача не скористався.

До того ж, як вбачається із п.1.3. спірного кредитного договору, кредитні кошти надано на рефінансування заборгованості за кредитними договорами №014/0027/82/72681 від 03.04.2007 року та №014/0027/74/73172 від 16.04.2007 року, однак до суду не було надано жодного примірника кредитного договору №014/0027/74/73172, не заявлено клопотання щодо витребування матеріалів кредитної справи від відповідача, чим не лише не підтверджено посилання на суму заборгованості на час укладення спірного договору, а навіть жодним чином не підтверджено суму кредитних коштів, отриманих позивачем. За таких обставин позивачем не доведено, а судом не встановлено жодних ознак порушення прав позивача в цій частині.

Крім того, законодавством не встановлено жодних вимог до розміру кредитних коштів, які надаються з метою рефінансування кредитної заборгованості, тож доводи позивача щодо перевищення суми наданого кредиту суми заборгованості, що, на його думку порушує права як позичальника, не кореспондують нормам чинного законодавства.

Також, як на підставу визнання недійсним кредитного договору позивач посилається на відсутність в ньому сукупної вартості кредиту, яка в свою чергу визначена в Додатку №2 до кредитного договору, який викладено таким чином, що його неможливо прочитати, оскільки він сформований вкрай крихітним шрифтом. Спростовуючи зазначені посилання позивача, суд звертає увагу, що згідно п. 10.6 спірного кредитного договору сторони погодили, що всі додатки до договору, а також додаткові угоди до нього є невідємною частиною цього договору. Крім того, жодних вимог стосовно розміру шрифту, яким необхідно викласти умови договору, законодавством не встановлено, додаток №2 підписаний позивачем власноручно, що свідчить про його ознайомлення із змістом та погодження умов.

Також позивач зазначає, що положення п. 8.3, 8.3.1, 8.3.3, 8.5, п. 8.6 містять окремі умови, які за змістом безпосередньо не відносяться до питань виконання договору, проте можуть мати негативні наслідки для позивача. Зазначені доводи позивача суд вважає безпідставними, оскільки згідно п.п. 5.1.6. позивач засвідчив, що умови договору є для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими.

Стосовно збільшення сторонами передбаченого п. 9.6 строку позовної давності до 70 років, суд зазначає, що дане положення відповідає вимогам ч. 1 ст. 259 ЦК України.

Крім того, позивач зазначає, що при укладенні договору відповідач ввів позивача в оману, оскільки останній не мав реальної можливості перевірити дійсний розмір заборгованості та надати оцінку наслідкам укладення кредитного договору.

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно п. 20 Постанови пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» на відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Дослідивши доводи позивача, суд приходить до висновку, що останнім жодним чином не доведено ні наявність умислу в діях відповідача ні ознак повідомлення недостовірних даних.

Окрім цього суд зазначає, що позивач помилково обґрунтовуючи підстави недійсності кредитного договору та додаткової угоди посилається на положення Закону України «Про захист прав споживачів». Так, згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Разом з тим, цільове призначення кредитних коштів отриманих позивачем за спірним договором визначено як рефінансування залишку заборгованості, що виникла за кредитними договорами, а не придбання продукції, тож суд приходить до висновку, що дія Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини.

Згідно ч. 1, 3 ст. 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Таким чином, на підставі повного, всебічного та неупередженого дослідження доказів та встановлення обставин справи, судом не виявлено підстав для визнання кредитного договору недійсним. Оскільки додаткова угода є похідною від кредитного договору, який за формою та змістом відповідає вимогам ст. 203, 215 ЦК України, та жодних інших підстав для визнання її недійсною позивачем не наведено, відсутні підстави для визнання її недійсною.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 206, 212 -214 ЦПК України, 15, 16 ЦК України суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» про визнання кредитного договору та додаткової угоди до кредитного договору недійсними відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя А.В. Тарасов

12 жовтня 2017 року