Ухвала

іменем україни

13 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про відшкодування шкоди, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями, визнання права постійного безоплатного користування нежитловими приміщеннями, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року та додаткову ухвалу апеляційного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_8, у якому з урахуванням уточнень просили стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 865 450 грн 23 коп. витрат на усунення недоліків майна, зобов'язати ОСОБА_6 не чинити їм перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями, які призначені для забезпечення потреб усіх співвласників (допоміжні приміщення), будинку № АДРЕСА_1 та визнати за ними право постійного безоплатного користування (сервітут) нежитловими приміщеннями, а саме: 1/13.1 (сходи); 15/14 (сходи); 29/8,5 (сходи); 43/11,1 (сходи); 44/48.3 (підсобне); 45/12.8 (підсобне); 46/4.9 (сауна), 47/16,3 (підсобне); 48/2.8 (ванна); 49/1,7 (вбиральня); 50/74,0 (підсобне); 51/16,1 (котельня); 50/6,0 (сходи); 51/40,9 (підсобне); 52/8.0 (підсобне); 53/35,8 (підсобне).

Свої вимоги обґрунтовували тим, що 23 грудня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 був укладений договір купівлі-продажу 12/100 частин садового будинку за № АДРЕСА_1 та договір купівлі-продажу 12/100 частини земельної ділянки, розташованої за вказаною вище адресою.

30 грудня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 (від імені якої діяв ОСОБА_6) укладений договір купівлі-продажу 12/100 частини садового будинку АДРЕСА_1 та договір купівлі-продажу 12/100 частини земельної ділянки, розташованої за вказаною вище адресою.

17 березня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу 12/100 частини садового будинку АДРЕСА_1 та договір купівлі-продажу 12/100 частини земельної ділянки, розташованої за вказаною вище адресою.

Зазначений вище будинок є житловим, належить кільком особам, його загальна площа складає 711,5 кв. м, він поділений на 6 ізольованих квартир із приміщеннями для обслуговування будинку у цокольному поверсі, із визначенням та виділенням в натурі часток (квартир) кожного із них: 12/100 - ОСОБА_3 (трикімнатна квартира на третьому поверсі); 12/100 - ОСОБА_4 ( трикімнатна квартири на третьому поверсі); 12/100 - ОСОБА_5 (трикімнатна квартира на другому поверсі); ОСОБА_6 (трикімнатна квартира на першому поверсі); 12/100 - ОСОБА_7 (трикімнатна квартира на другому поверсі); 40/100 - ОСОБА_8 ( трикімнатна квартира на першому поверсі).

Оскільки вказаний будинок було побудовано господарським способом ОСОБА_8 за участі ОСОБА_6 із численними порушеннями державних будівельних норм щодо забезпечення будинку інженерними мережаними системами життєзабезпечення, мав приховані конструктивні недоліки, що призвело до численних проблем у його експлуатації, просили відшкодувати витрати на усунення недоліків придбаного ними нерухомого майна.

Оскільки у будинку є нежитлові приміщення, які розташовані у цокольному поверсі, призначені для обслуговування потреб усіх співвласників будинку, право постійного користування якими належить позивачам відповідно до умов укладених договорів купівлі-продажу, а ОСОБА_6 і ОСОБА_8 заперечують це право та чинять перешкоди у користуванні вказаним майном, просили зобов'язати усунути ці перешкоди та визнати за ними право постійного безоплатного сервітуту щодо вказаних приміщень, зареєструвати сервітут у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено.

Додатковою ухвалою апеляційного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення не повністю відповідають зазначеним вимогам закону.

Судами встановлено, що 07 грудня 2007 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 22 листопада 2007 року № 2070-С/ГК видано свідоцтво про право власності, згідно з яким ОСОБА_8 на праві приватної власності належить садовий будинок № 131 у СТ «Берізка-2», площею 712,6 кв. м, по АДРЕСА_1.

23 грудня 2008 року між ОСОБА_8 (дарувальник) та ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_9 (обдаровувані) укладено договір дарування 48/100 частини згаданого вище садового будинку.

За умовами вказаного договору дарувальник подарував, а обдаровувані прийняли у дар 48/100 частини (по 12/100 кожен) садового будинку АДРЕСА_1.

Частина, яка дарується ОСОБА_6, складається з: Ѕ частини сходової клітини 1/13,1 кв. м; 1-7/24,8 кв. м, 1-11/16,7 кв. м, 1-13/8,7 кв. м. - житлові; 1-8/1.3 кв. м. - вбиральня 1-9/11,1 кв. м - кухня; 1-10/3,4 кв. м - ванна; 1-12/13,9 кв. м - коридор, що складає 12/100 частини садового будинку з будівлями та спорудами (п. 1.2 договору).

Частина, яка дарується ОСОБА_10, складається з: Ѕ частини сходової клітки 1-28/8.5 кв. м; 1-35/27,5 кв. м, 1-37/11.0 кв. м, 1-39/16,2 кв. м, 1-40/24,3 - житлові, 1-36/1,2 кв. м - вбиральня; 1-38/3,3 кв. м - ванна, що складає 12/100 частини садового будинку з будівлями та спорудами.

Частина, яка дарується ОСОБА_7, складається з: Ѕ частини сходової клітини 1-14/14,7 кв. м; 1-22/27,4 кв. м, 1-24/11.1 кв. м, 1-26/16.6 кв. м, 1-27/19.8 кв. м - житлові, 1-23/1,5 кв. м - вбиральня; 1-25/3,2 - ванна, що складає 12/100 частини садового будинку з будівлями та спорудами (п.1.4 договору).

Частина, яка дарується ОСОБА_9, складається з: Ѕ частини сходової клітини 1-14/14,7 кв. м; 1-16/15,5 кв. м, 1-17/27,6 кв. м, 1-18/11,1 кв. м, - житлові; 1-21/1.3 кв. м - вбиральня; 1-20/3,4 кв. м - ванна; 1-15/5,1 кв. м - коридор, що складає 12/100 частини садового будинку з будівлями та спорудами (п.1.5 договору).

23 грудня 2008 року між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу 12/100 частини зазначеного вище садового будинку.

04 березня 2010 року між ОСОБА_9 (продавець) та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу 12/100 частини садового будинку.

Також установлено, що між ОСОБА_10 (продавець), від імені якої діяв ОСОБА_6 на підставі довіреності, та ОСОБА_3 (покупець) 17 березня 2012 року укладено договір купівлі-продажу 12/100 частини садового будинку, за умовами якого продавець зобов'язується передати, а покупець зобов'язується прийняти у власність 12/100 частини садового будинку з будівлями та спорудами № АДРЕСА_1 та передати за неї грошову суму за попередньою домовленістю.

Відчужувана частина складається з: Ѕ частини сходової клітки 1-28/8.5 кв. м, 1-35/27.5 кв. м, 1-37/11,0 кв. м, 1-39/16,2 кв. м, 1-40/24.3 - житлові, 1-36/1.2 кв. м вбиральня, 1-38/3.3 кв. м - ванна, що складає 12/100 частини садового будинку з будівлями та спорудами (п.1.3 договору) п. 4 договору).

Відчужувана частина садового будинку є часткою у праві спільної часткової власності, відчужується за відмовою всіх співвласників від переважного права вказаної частини садового будинку: ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (п. 11 договору).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про відшкодування витрат на усунення недоліків майна неналежної якості з урахуванням інфляційних втрат, виходив з його необґрунтованості, а також із того, вказані вимоги пред'явлені до неналежного відповідача. Клопотання про заміну первісного відповідача ОСОБА_6 належним відповідачем ОСОБА_10 або про залучення вказаної особи в якості співвідповідача позивачем заявлено не було. З огляду на викладене, суд вважав, що правові підстави для покладення відповідальності за шкоду, заподіяну внаслідок передання товару неналежної якості, на представника особи, яка діяла на підставі довіреності, відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині зобов'язання ОСОБА_6 не чинити перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями, які призначені для забезпечення потреб усіх співвласників будинків, та визнання права постійного безоплатного користування (сервітут) нежитловими приміщеннями, суд виходив із положень ст. ст. 401, 402 ЦК України та із того, що сервітут щодо вказаних приміщень умовами договорів встановлено не було.

Апеляційний суд фактично погодився із висновками суду першої інстанції, проте зазначив, щопозовні вимоги про встановлення сервітуту, або про його умови, а також питання щодо усунення перешкод у користуванні приміщеннями загального призначення та які необхідні для експлуатації та підтримання належного стану всього будинку, повинно вирішуватись за участю їх власника ( власників).

З огляду на те, що судом першої інстанції не встановлено коло осіб, які є власниками вказаних приміщень після смерті ОСОБА_8, клопотань про притягнення до участі в справі правонаступників ОСОБА_8 заявлено не було, а суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити вказане питання на стадії апеляційного розгляду, правові підстави для зобов'язання відповідача ОСОБА_6 не чинити перешкоди у користуванні, а також встановлення між позивачем та вказаною особою права постійного безоплатного користування вищевказаними приміщеннями відсутні.

Проте з висновками судів повністю погодитися не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 4, 10, 60 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як роз'яснено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ч. 6 ст. 130 ЦПК України, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Суд як державний орган, на який покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов'язаний визначити суб'єктивний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8, який 23 грудня 2008 року уклав із ОСОБА_4 договір купівлі-продажу 12/100 частин садового будинку, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Після його смерті питання щодо залучення до участі у справі правонаступників вказаної особи судом не вирішувалось.

Із заяви, поданої до суду касаційної інстанції, вбачається, що ОСОБА_3 24 червня 2015 року на підставі ст.. 37 ЦПК України було заявлено клопотання про залучення до участі у справі правонаступника ОСОБА_8 у зв'язку зі смертю останнього.

Вказана вище заява була зареєстрована у Дарницькому районному суді м. Києва 24 червня 2015 року за вхідним номером 30330.

Проте вказане клопотання місцевим судом не розглянуто, питання про залучення до участі у справі правонаступника ОСОБА_8 взагалі не вирішувалось.

Тобто, суд першої інстанції на порушення положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, не роз'яснив право на уточнення позовних вимог, які були заявлені до померлої особи, та на залучення до участі у справі спадкоємців померлого і не сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України, та не зупинив провадження у справі, у зв'язку із чим спір фактично залишився не вирішеним.

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України, пославшись на те, що судом першої інстанції не залучено до участі у справі правонаступника померлого ОСОБА_8, не звернув уваги на те, що позов був пред'явлений й до ОСОБА_6 Погодившись із висновком суду про відмову у позові у повному обсязі, апеляційний суд, при цьому, не вирішив спір щодо ОСОБА_6, взагалі не вказав мотивів відмови у позові в цій частині.

Враховуючи наведене, вказані порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а апеляційний суд позбавлений можливості усувати такі порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року та додаткову ухвалу апеляційного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик