АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2790/17 Справа № 195/86/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Кондус Л. А. Доповідач - Макаров М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Деркач Н.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ в натурі нерухомого майна, що є спільною частковою власністю,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ між співвласниками в натурі нерухомого майна, в якій, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просила: здійснити розподіл земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка та для ведення підсобного господарства), що розташована за адресою: АДРЕСА_1, в натурі між власниками відповідно до варіанту розподілу згідно висновку щодо можливості виділення земельних ділянок в натурі на місцевості, наданого організацією по проведенню робіт із землеустрою ПП «Томаківка» від 30 листопада 2015 року. Відповідно визнати право власності та виділити в натурі на місцевості земельні ділянки з цільовим призначенням відповідно до КВЦПЗ 02.03 - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) - 0,2500 га.: за ОСОБА_3 та за ОСОБА_2 по 0,1250 га., скасувати скасувати Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, який зареєстровано 17 листопада 1996 року за № 286/308, а також стягнути з відповідча на її користь судовий збір в сумі 1857 грн.82 коп., витрати пов'язані з проведенням робіт по складанню висновку із землеустрою щодо поділу присадибної земельної ділянки в сумі 1290,00 грн., а всього на загальну суму 3147 грн. 82 коп.

У позовній заяві позивач послалася на те, що вона проживала з відповідачем у шлюбі з 1979 року по 2001 рік, який було розірвано 20 листопада 2001 року. В період перебування у шлюбі ними було куплено житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_2 що підтверджується договором купівлі - продажу від 19 січня 1990 року в якому покупцем зазначено її колишнього чоловіка - відповідача по справі. Земельна ділянка для обслуговування будинку (присадибна ділянка та для ведення підсобного господарства), також була оформлена на відповідача, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 виданим 17 листопада 1996 року.

Позивач зазначає, що утримувачем житлового будинку, та присадибної земельної ділянки після розірвання шлюбу з відповідачем, фактично являється вона одна, робить в ньому поточні та капітальні ремонти, сплачує комунальні платежі, доглядає за земельною ділянкою, сплачує відповідні податкові платежі, що підтверджується довідкою наданою Преображенською сільською радою Томаківського району Дніпропетровської області 20.10.2015 року за вих. № 887, а також про порядок поділу майна вони з відповідачем вони домовитися не можуть, а тому просила поділити земельну ділянку 0,25 га з урахуванням висновку ПП «Томаківка» від 30 листопада 2015 року та скасувати державний акт на землю.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року позов задоволено та ухвалено: здійснити розподіл земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 в натурі між власниками відповідно до варіанту розподілу згідно висновку щодо можливості виділення земельних ділянок в натурі на місцевості, наданого організацією по проведенню робіт із землеустрою ПП «Томаківка» від 30 листопада 2015 року, визнати право власності та виділити в натурі на місцевості земельну ділянку з цільовим призначенням відповідно до КВЦПЗ: 02.03 - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) - 0,2500 га.: за ОСОБА_3 - 0,1250 (1250м2)га. та за ОСОБА_2 -0,1250 (1250 м2) га з наступним присвоєнням земельним ділянкам кадастрових номерів; скасувати Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, який зареєстровано 17 листопада 1996 року за № 286/308, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, а також вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Так, задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив з того, що позивачем та відповідачем набута земельна ділянка під час їх шлюбу, а тому вона підлягає поділу.

Проте з таким висновком суду частково погодитися не можна, з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 1979 року по 2001 рік, який було розірвано 20 листопада 2001 року (а.с. 8).

З договору купівлі - продажу від 19 січня 1990 року вбачається, що в період перебування у шлюбі сторонами у справі було куплено житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1, в якому покупцем зазначено відповідача ОСОБА_2 (а.с. 9).

Крім того, відповідачу ОСОБА_2 на підставі рішення Преображенської сільської ради №14 від 10 лютого 1993 року було видлано державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 17 листопада 1996 року, в якому зазначено - присадибну ділянку площею 0,25 га та ділянку для підсобного господарства - 0,52 га (а.с. 11).

Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації відповідачем спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Разом з тим, виходячи зі статті 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об'єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться.

Такі самі норми містяться в нині чинних статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України.

Відповідно до статті 22 КпШС України, чинного на час придбання будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні норми містяться і в статтях 60, 63, 70 СК України, частині третій статті 368, частині другій статті 372 ЦК України.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Так, звертаючись до суду із позовною заявою позивач ОСОБА_3 просила здійснити поділ земельної ділянки, а саме присадибної ділянки площею 0,25 га та розділити її відповідно до висновку ПП «Томаківка», зі скасуванням державного акту на право приватної власності на землю, разом з цим позивач не поставила питання про поділ будинку, який знаходиться на вказанаій вище присадибній ділянці, а посилання на висоновки та правові позиції Верховного Суду України є необгрунтованими, оскільки питання по яким надані ці правові висновки та правові позиції вирішувалися саме при поділі будинку і земельної ділянки, яка знаходилася під ним і набуті вони були під час шлюбу, але в цій справі такі питання не зазначені, у зв'язку з чим суд без вирішення вказаних обставин не може здійснити поділ однієї тільки земельної ділянки.

За таких обставин, позовні вимоги є передчасними, а суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та помилково прийшов до висновку про задоволення позову.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з позивачки також підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати, які понесені відповідачем за подачу апеляційної скарги на судове рішення по справі в сумі 2044 грн.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 2044 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

М.Ю. Петешенкова