Провадження № 22-ц/780/4037/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 04.10.2017
УХВАЛА

Іменем України

04 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.

суддів Сліпченка О.І., Приходька К.П.,

за участю секретаря Вергелес О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2016 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що починаючи з червня 2005 року, вона проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2, між ними склались усталені відносини, що притаманні подружжю. Сторони спільно проживали, вели спільне господарство, мали взаємні права та обовязки. Мають спільну дитину, ОСОБА_4, яка народилась 10.05.2006 року.

Офіційно було зареєстровано шлюб між сторонами 21.01.2006 року у відділі РАЦС Білоцерківського МРУЮ, актовий запис №43.

Під час проживання у фактичних шлюбних відносинах, а саме 18.10.2005 року згідно договору купівлі-продажу сторони придбали в кредит 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1. Кредит був оформлений у відділенні «Укрсиббанку», а поручителем виступила мати позивача, ОСОБА_5 Банківський кредит позивач з відповідачем погасили під час перебування в зареєстрованому шлюбі.

Окрім квартири, за спільні кошти подружжя 16.01.2013 року придбали легковий автомобіль «VOLKSWAGEN PASSAT 2.0» легковий седан-В з обємом двигуна 1968 см.3. Ринкова вартість такого автомобіля становить 11300 дол. США., що становить по курсу НБУ суму 290 636 грн. та позивач зазначає, що вартість її 1/2 частки автомобіля становить 145 318 грн.

25 вересня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано. На даний час відповідач не визнає права позивача на придбане в шлюбі майно та 09 липня 2015 року відповідач відчужив спільний автомобіль «VOLKSWAGEN PASSAT 2.0» без згоди позивача.

На підставі викладеного, позивач просив суд першої інстанції встановити факт, що ОСОБА_3 і ОСОБА_2А проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу з червня 2005 року по 21 січня 2006 року; визнати спільним майном подружжя 3-х кімнатну квартиру №73 по вул. Таращанська-163-а у м. Біла Церква Київської області; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину зазначеної квартири; стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля «VOLKSWAGEN PASSAT 2.0» легковий седан-В з обємом двигуна 1968 см.3 в розмірі 179 510,00 грн., згідно висновку проведеної автотоварознавчої експертизи та стягнути судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 червня 2017 року позов задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_3 однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 в період з серпня 2005 року по 21.01.2006 року.

Визнано спільним майном подружжя 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля «VOLKSWAGEN PASSAT» 2.0, 2008 року випуску / легковий седан -В, з обємом двигуна 1968 см.куб/ в розмірі - 179 510 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 4685 грн. 20 коп. судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судові витрати в сумі 168 грн. 80 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої неповно зясував обставини, що мають значення при вирішення справи, зокрема суд помилково дійшов до висновку, що сторони проживали однією сімєю починаючи з серпня 2005 року по 21 січня 2006 року, оскільки позивач була студенткою Національного аграрного університету та проживала в гуртожитку, зустрічалися лише періодично, а тому підстав вважати, що сторони проживали спільно однією сімєю без реєстрації шлюбу у суду були відсутні.

Спільно сторони почали проживати лише з грудня 2005 року в будинку батьків відповідача, а в спірній квартирі сторони почали проживати з 14 травня 2006 року, після народження дитини.

Разом з тим, спірна квартира була придбана не за спільні кошти подружжя, а за власні заощадження відповідача.

Окрім того зазначає, що факт придбання майна під час шлюбу автоматично не відносить це майно до спільної сумісної власності подружжя, оскільки потрібно перевіряти за які кошти таке майно було набуте.

Так, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки розписці від 17 жовтня 2005 року про передачу авансу продавцю спірного житла в розмірі 10000 доларів США, які були дошлюбними власними заощадженнями відповідача.

Щодо спірного автомобіля, то він дійсно був придбаний в шлюбі та проданий також був за час перебування сторін у шлюбі, а кошти були використані для потреб сімї за домовленістю між сторонами. Таким чином, суд дійшов до невірного висновку про відшкодування позивачеві компенсації вартості ? частини автомобіля, оскільки таке відчуження автомобіля було здійснено за згодою подружжя.

На підставі викладеного скаржник просив апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони познайомилися в червні 2005 року та зареєстрували шлюб з 21.01.2006 року, наведене підтверджується поясненнями сторін та копією свідоцтва про шлюб (а.с.70).

Сторони мають доньку ОСОБА_4 10.05.2006 року. (а.с.8).

Сторони розірвали шлюб 25.09.2015 року, що підтверджується копією рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 25.09.2015 року у справі №357/10315/15-ц (а.с.11) .

Позивач зареєстрована з 21.03.2006 року в квартирі АДРЕСА_4 (а.с.9).

18.10.2005 року між АКБ «УкрСиббанк» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за яким відповідач отримав кредит на суму 150 000 грн. Поручителем за вказаним договором виступила ОСОБА_5, яка є мамою позивача ОСОБА_3 Дане підтверджено копією кредитного договору та договору поруки (а.с.61-66).

18.10.2005 року було укладено договір купівлі продажу квартири між ОСОБА_6 і ОСОБА_2 За вказаним договором власником квартири АДРЕСА_5 став ОСОБА_2 (а.с.69).

Сторони в період шлюбу придбали автомобіль «VOLKSWAGEN PASSAT 2.0» легковий седан-В, який було перереєстровано згідно довідки-рахунка ААЕ 243234 від 09.07.2015 року на нового власника ОСОБА_7, яка приходиться мамою відповідачу. А 30.07.2016 року вказаний автомобіль було перереєстровано на ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу. Зазначене підтверджено довідкою Регіонального сервісного центру у Київській області (а.с.116).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджується факт, що сторони спільно проживали, вели спільно господарство, були пов'язані спільним побутом і мали усталені сімейні відносини з серпня 2005 року, оскільки 10.05.2006 року у сторін народилася спільна донька, яка народилася доношеною, вчасно, тобто вагітність тривала 9 місяців, а отже зачаття дитини відбулося в серпні 2005 року. Крім того, суд прийняв до уваги той факт, що за три місяці до реєстрації шлюбу сторін, відповідачем було отримано в позику кошти для придбання квартири і поручителем за зобовязаннями відповідача виступила мама позивача, що також, підтверджує доброзичливі, довірливі, сімейні стосунки між сторонами та членами їх родин. Отже наведені відносини суд вважав сімейними та такими, що притаманними подружжю, а тому вимоги про встановлення факту проживання однією сімєю з серпня 2005 року по 21.01.2006 року, а також про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя є доведеними та такими, що підлягали до задоволення.

Вирішуючи позов в частині стягнення з відповідача компенсації за проданий ним без згоди подружжя автомобіль, суд виходив з того, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що спірний автомобіль було відчужено відповідачем за згодою його дружини ОСОБА_3, а також, відповідачем не надано допустимих і належних доказів в підтвердження вартості проданого автомобіля. З врахуванням наведеного, суд взяв до уваги вартість спірного автомобіля «VOLKSWAGEN PASSAT 2.0 » легковий седан-В з обємом двигуна 1968 см.3, визначену за наслідками проведеної судової автотоварознавчої експертизи про визначення ринкової вартості автомобіля «VOLKSWAGEN PASSAT 2.0 » на дату відчуження, тобто станом на 09.07.2015 року , і враховуючи обставини справи, суд вважав за можливе присудити грошову компенсацію позивачу замість її частки у праві спільної сумісної власності на авто.

Судова колегія погоджується із такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

За ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положенняглави 8 цього Кодексу.

В п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при застосуванні ст.74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Суд першої інстанції проаналізувавши пояснення сторін, показання свідків, письмові докази, які містились в матеріалах справи у їх сукупності та взаємозв»язку прийшов до висновку, що дослідженими доказами доводиться та обставина, що сторони з серпня 2005 року проживали однією сім»єю без реєстрації шлюбу, зачали дитину, мали намір зареєструвати шлюб і саме тому вирішили придбати собі квартиру. Такі висновки суду відповідачем не спростовані. Посилання відповідача на те, що позивач була студенткою і проживала не разом і ним, а у гуртожитку не підтверджуються жодним доказом, який досліджувався судом. Також не спростував відповідач доводів позивача щодо того, що її матір виступила поручителем за кредитним договором відповідача саме тому, що кредит брався для придбання квартири для сім»ї дочки.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що суд не дав оцінки розписці, яка міститься в матеріалах справи і в якій зазначено, що продавець квартири отримала від відповідача в рахунок оплати за квартиру 10000 доларів США не спростовують висновків суду.

Як вбачається із копії договору купівлі-продажу квартири, вона була куплена за 15000 грн. Вказані кошти були отримані відповідачем в кредит і в подальшому повернуті сторонами .

Відповідно до ст.59 ЦК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають біти підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи із вказаної статті, допустимим доказом вартості квартири за договором купівлі-продажу є лише цей договір. Відповідно до договору купівлі-продажу спірна квартира була куплена за 150000 грн. Цей договір є дійсним, ніким не оскаржувався. Тому посилання відповідача на те, що вартість квартири доводиться не договором купівлі-продажу, а розпискою про отримання продавцем коштів не ґрунтуються на вимогах закону щодо допустимості доказів.

Відповідач не оспорює тих обставин, що отримані в кредит кошти сторони повертали в період знаходження їх в зареєстрованому шлюбі, а тому він визнає за позивачем право лише на 1/ 3 частину квартири. Однак, на думку колегії суддів, ці обставини, а саме повернення коштів в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі доводять вимоги позивача про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя і надають позивачу право просити суд поділити цю квартиру шляхом визнання за нею права власності на ? частини.

Судова колегія також погоджується із судом першої інстанції в тому, що з відповідача підлягають стягненню на користь позивача кошти за проданий без її згоди автомобіль.

Відповідач не надав суду доказів того, що позивач давала свою згоду на відчуження автомобіля, а також що кошти від продажу автомобіля були витрачені в інтересах сім»ї.

Позивач пояснила суду, що автомобіль був переоформлений відповідачем на його матір, але він продовжував ним користуватись. Саме тому позивач не знала про відчуження відповідачем автомобіля.

Таким чином, автомобіль був відчужений відповідачем в той час, коли між сторонами існували шлюбні відносини, але сторони розпочали процес розірвання шлюбу. Представник відповідача при розгляді апеляційної скарги пояснив,що автомобіль був проданий за суму приблизно рівною 10 000 доларів США. Однак не зміг пояснити на що були витрачені такі значні кошти в інтересах сім»ї в той час, коли подружжя вже знаходилось в стадії розлучення. Його пояснення щодо того, що кошти були витрачені на лікування матері позивача не підтверджуються жодним доказом, який міститься в матеріалах справи.

З урахуванням наведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростували висновків суду першої інстанції щодо доведеності обставин в частині відчуження відповідачем автомобіля без згоди позивача.

Згідно із ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В АЛ И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 червня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів, починаючи з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: