Справа № 755/2224/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2017 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого - судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Бурячек О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звернулась до суду з позовом до Київської міської ради з вимогою визнати за собою, ОСОБА_1, право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2, що є предметом позову.

Обґрунтовуючи підстави для звернення з цим позовом до суду, позивач посилається на наступне, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер вітчим позивача - ОСОБА_2. За життя ОСОБА_2 склав заповіт, яким на випадок сіоєї смерті заповідав позивачу квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Комітетом по оренді, приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва 14.09.1993 року. З заявою про прийняття спадщини позивач вчасно звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стешенко Н.М. (спадкова справа № 3/2016). Однак, 10 січня 2017 року приватний нотаріус винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме - у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, мотивуючи відмову тим, що у спадкоємця відсутні правовстановлюючі документи про належність померлому на праві власності квартири АДРЕСА_1. Позивач наголошує, що не має можливості надати приватному нотаріусу правовстановлюючий документ на спадкове майно, оскільки в архівах спадкодавця такий документ відсутній. Позивач вважає, що відсутність у спадкодавця правовстановлюючого документу на об'єкт спадкування не ставить під сумнів належність цієї квартири померлому, оскільки, згідно довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації КВ-2016б№37538 від 19 вересня 2016 року квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_2, крім того за даними Комунального концерну «Центр комунального сервісу» Дніпровського району м. Києва ОСОБА_2 був зареєстрований в цій квартирі один з 1966 року по день смерті як власник квартири, тому відновлення порушених прав позивача на отримання у встановленому порядку права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом не можливо в будь-якій інший спосіб ніж в судовому порядку, що спонукало позивача звернутись з цим позовом до суду.

Представник позивача ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити на підставі наявних у справі доказів.

Представник відповідача - Київської міської ради, в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, надав суду письмові пояснення, просив слухати справу у відсутність представника Київської міської ради та прийняти рішення згідно норм чинного законодавства.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть, видане Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві 27 червня 2016 року (актовий запис №10039). (а.с.4)

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина до складу якої входить об'єкт нерухомого майна - квартира АДРЕСА_1, право власності на цю квартиру зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, видане Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва 14.09.1993 року, що підтверджується Інформаційною довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації КВ-2016б№37538 від 19 вересня 2016 року. (а.с.5)

За життя ОСОБА_2 залишив заповіт датований 08 грудня 2003 року, яким на випадок своєї смерті заповідав належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1.

Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини.

19 вересня 2016 року ОСОБА_1, як спадкоємець за заповітом, звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стешко Н.М. з заявою про намір прийняти спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. (спадкова справ а.с.1)

На підставі заяви спадкоємця ОСОБА_1, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стешко Н.М. заведена спадкова справа №3/2016 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2, ксерокопія матеріалів спадкової справи залучено до матеріалів цивільної справи.

10 січня 2017 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стешко Н.М, у відповідь на заяву ОСОБА_1 про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, винесла постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки спадкоємцем не були подані документи, що підтверджують право власності померлого на квартиру за АДРЕСА_1.

Внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

Відповідно до положень частини першої, третьої та п'ятої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Фактичний вступив управління або володіння будь-якою частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадкової маси.

Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це не обов'язок спадкоємців, а їх право.

Згідно положень статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Як передбачено п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що за життя ОСОБА_2 належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1, факт реєстрації права власності за спадкодавцем вказаного об'єкту нерухомого майна підтверджується довідкою, яка видана Київським міським бюро технічної інвентаризації КВ-2016б№37538 від 19 вересня 2016 року (вих.№КВ-2016 №37538). (а.с.5)

Після смерті ОСОБА_2, право власності на вищезазначене нерухоме майно перейшло в порядку спадкування за заповітом - ОСОБА_1, яка прийняла спадщину, однак у встановленому порядку не отримала свідоцтво про право власності на спадкове майно, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на об'єкт нерухомо майна, що входить до спадкової маси, цьому суд враховує, що в межах даного спору відповідачем не висунуто заперечень щодо правомірності набуття позивачем, яка єдиним спадкоємцем майна померлого спадкодавця, права власності на спадкове майно.

В той же час обставин, які б вказували, що спадкодавець ОСОБА_2 за життя набув або володів нерухомим майном, що входить до спадкової маси, неправомірно, або на вказане майно, окрім позивача, як спадкоємця за заповітом, в порядку спадкування чи з інших підстав претендують інші особи судом не встановлено.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов'язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна (у цьому випадку позивач) не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб.

Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно.

Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права.

Як вбачається з обставин справи, в цьому випадку, воля особи (позивача у даній справі) щодо вільного використання свого права, тобто володіння, користування та розпорядження майном, - зв'язана волею сторонніх осіб (відповідачів у справі), що суперечить вищевказаній презумпції.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що відповідно до вимог закону позивач належним чином прийняла спадщину після померлого вітчима ОСОБА_2, у зв'язку з відсутністю у спадкоємця правовстановлюючих документів на спадкове майно не може оформити на це майно право власності, що унеможливлює в повній мірі володіти та користуватись ним, а також виходячи з положень ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», за яким рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності на вказане майно, тому у сукупності встановлених обставин є підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_1, спадкоємцем за заповітом, права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статі 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом підлягає задоволенню, ухвалюючи рішення суд визнає за ОСОБА_1, як спадкоємцем за заповітом майна спадкодавця ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на квартиру АДРЕСА_1.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 392, 1216, 1217, 1218, 1258, 1268, 1270, 1297 Цивільного кодексу України, ст. 67 Закону України «Про нотаріат», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, ст.ст. 1, 3, 4, 10, 11, 15, 57, 60, 61, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на майно в порядку спадкування задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, як спадкоємцем за заповітом майна спадкодавця ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Дніпровський районний суд міста Києва, яка подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я