АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/4817/17 Головуючий ІІ інстанції - Кісь П.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2017 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - ОСОБА_1,

- ОСОБА_2,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Київського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини,-

ВСТАНОВИВ:

12.07.2016 року ОСОБА_3 звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_5, в якому просила визначити місце проживання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з нею.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначала, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 з 08.10.1994 року до 07.07.2014 року, від даного шлюбу мають двох дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, які після розірвання шлюбу проживають з позивачем за адресою: АДРЕСА_1. Спорів щодо того з ким мають залишитися діти у них, як у колишнього подружжя ні в процесі розлучення, ні після нього не виникало. Проте, протягом останнього року батько її малолітнього сина безпідставно відмовляється надавати згоду на реєстрацію місця проживання дитини. Вихованням сина займається вона, усі його потреби забезпечуються виключно нею. На теперішній час вона має стабільний дохід, житлову площу і всі необхідні умови для нормального життя та розвитку дитини, від ОСОБА_5 на сина не отримує матеріальної допомоги, аліменти стягуються за рішенням суду. З колишнім чоловіком у неї склалися неприязні стосунки, які неодноразово закінчувалися нанесенням їй побоїв та мордуванням, що негативно відображається на емоціональному стані сина. У звязку з викладеним вважає доцільним визначити місце проживання дитини з нею.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 червня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги представник позивача посилається на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам, постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому є незаконним та необґрунтованим.

Позивач у судовому засіданні підтримала доводи викладені в апеляційній скарзі, просила її задовольнити.

Відповідач та представник відповідача, будучи належним чином повідомленими про дату та місце розгляду справи, про що свідчить розписка представника відповідача ОСОБА_8 про отримання 31.08.2017 року судової повістки, в судове засідання не зявилися, про поважність причин неявки суд апеляційної інстанції не сповістили.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, зважаючи на вимоги ст. ст. 1, 303-1, ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Так, судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.10.1994 року по 07.07.2014 року. Від даного шлюбу сторони у справі мають дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 11.01.2017 року залишено без змін рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.11.2016 року про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходів), починаючи з 10.09.2014 року і до досягнення дитиною повноліття.

ОСОБА_3 разом з дітьми проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, де зареєстровані позивач у справі та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Службою у справах дітей Київського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради відмовлено ОСОБА_3 у реєстрації ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: АДРЕСА_1, без згоди батька ОСОБА_5.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої дійшов висновку, що між сторонами існує спір з приводу реєстрації дитини за місцем проживання матері, вимоги за яким не заявлені, спір щодо визначення місця проживання ОСОБА_6 відсутній, адже відсутні відомості та докази, які б свідчили про порушення прав позивача. При цьому сторонами визнається, що фактично дитина проживає з позивачем.

Колегія суддів не може погодитись з зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Стаття 1 ЦПК України передбачає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Отже, з огляду на викладене законодавством визначено три окремі підстави для захисту прав особи, що випливають, зокрема з сімейних правовідносин: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.

Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи субєктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди субєктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія субєктивного права.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі статтями 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається.

Як встановлено судовим розглядом, сторони по справі проживають окремо.

При цьому позивач ОСОБА_3 неодноразово зверталась до ОСОБА_5 щодо надання останнім письмової згоди на реєстрацію місця проживання їх сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з нею за адресою: АДРЕСА_2.

Крім того, про відсутність згоди між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 щодо місця проживання малолітнього ОСОБА_6 свідчить зміст нотаріально засвідченої заяви доньки сторін по справі ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вказані обставини свідчать про створення перешкод з боку відповідача щодо юридичного закріплення місця проживання їх спільної з позивачем дитини за місцем проживання ОСОБА_3, та про фактичну наявність спору між сторонами про місце проживання дитини, а тому висновок суду першої інстанції про відсутність такого спору є помилковими.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно висновку управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики виконавчого комітету Харківської міської ради від 16.12.2016 року №736, в інтересах дитини за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матірю, ОСОБА_3

При цьому також встановлено, що після розірвання шлюбу сторін по справі ОСОБА_6 постійно проживав з ОСОБА_3 та сестрою ОСОБА_7 у трикімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_2, житловою площею 53,50 кв.м., загальною 84,50 кв.м. Згідно до акту обстеження житлово-побутових умов в 03.10.2016 року, для малолітнього ОСОБА_6 створено належні умови для проживання та розвитку .

В свою чергу, відповідач проживає в однокімнатній квартирі за адресою: м. Харків, в-д Трінклера, 7, кв. 37, житловою площею 16,83 кв.м., загальною - 28,90 кв.м.

ОСОБА_3 є фізичною особою-підприємцем, має належний рівень матеріального забезпечення (за 10 місяців 20116 року загальна сума доходу від здійснення підприємницької діяльності склала 445 935,34 грн.), в той час як згідно даних Центральної ОДПІ м. Харкова ФОП ОСОБА_5 задекларував доходи за 2014 рік у розмірі 14760,00 грн., за 2015 рік 15440,00 грн.

На обліку у лікарів нарколога та психіатра ОСОБА_3 не перебуває.

Відповідно до інформації, наданої Спеціалізованою економіко-правовою школою 1-ІІІ ступенів ПВУЗ Харківський гуманітарний університет «Народна Українська академія», де навчається ОСОБА_6, вихованням сина займається матір, ОСОБА_3, яка уважно ставиться до виховання та навчання дитини.

Сам малолітній ОСОБА_6 при розгляді відповідного питання Управлінням служби у справах дітей повідомив, що він мешкає зі своєю мамою та бажає в подальшому проживати з нею, що також підтверджується його письмовою заявою.

До того ж, як зазначалось вище, за умови визначення місця проживання ОСОБА_6 разом з ОСОБА_3 також буде забезпечено більш міцний зв'язок з його рідною сестрою - ОСОБА_7

З вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку, що визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_6 разом із матірю ОСОБА_3 відповідатиме принципу «найкращих інтересам дитини», у звязку з чим апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. (ст.88 ЦПК України)

Згідно матеріалів справи позивач понесла судові витрати у загальній сумі 1157,52 грн., які складаються з витрат по оплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 551,20 грн. та апеляційної скарги у розмірі 606,32 грн.

Отже, з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 необхідно стягнути понесені останньою витрати по оплаті судового збору у вказаному розмірі.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Київського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини, задовольнити.

Визначити місце проживання дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матірю ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1157 (одна тисяча сто пятдесят сім) грн. 52 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий П.В. Кісь

Судді: І.О. Бровченко

ОСОБА_2