АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2017 рок м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Міцнея В.Ф., Литвинюк І.М.

секретар Андрушків С.П.

за участю представників апелянта ОСОБА_1 та ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_4, інтереси якого за довіреністю представляє ОСОБА_1, на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 квітня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 25.06.1981 року його мати ОСОБА_6 та ОСОБА_7 уклали шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану в м. Чернівці. Після реєстрації шлюбу вони проживали в АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 помер. На день його смерті разом з ним в одній квартирі проживала його дружина. Оскільки остання була похилого віку, хвора і потребувала стороннього догляду, позивач з 2002 року із своєю дружиною ОСОБА_2 здійснювали догляд за матір'ю ОСОБА_6, ОСОБА_4 змушений був проживати біля неї, допомагати у веденні хатнього господарства, у зв'язку з чим переїхав жити до своєї матері.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_6 померла. Вважає, що оскільки фактично проживав разом з нею на день її смерті й продовжував там проживати в подальшому, є таким, що прийняв спадщину, однак не оформив документи про її прийняття.

Через кілька років ОСОБА_4 звернувся до нотаріальної контори для оформлення спадщини, проте йому повідомленням нотаріуса від 22.07.2015

____________________________________________________________________

22ц/794/739/2017 р. Головуючий у І інстанції Тріска А.І.

Категорія 39 Суддя-доповідач Владичан А.І.

року у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено та роз'яснено, що він пропустив встановлений законом шестимісячний строк для прийняттяспадщини та не представив підтверджуючих документів проживання разом із спадкодавцем.

Вказує, що ОСОБА_6 30.09.2003 року склала заповіт на свого онука - ОСОБА_9. Проте останній не проживав в будинку, що спадкується, 6 місяців до смерті на момент смерті спадкодавця та 6 місяців після смерті спадкодавця, а також не був зареєстрований у спірному будинку та не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини в шестимісячний строк, спадкоємець за заповітом вважається таким, що спадщину не прийняв. ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_9 помер, так і не прийнявши спадщину. Отже, дане спадкове майно переходить до спадкоємців першої черги за законом.

ОСОБА_5 як донька ОСОБА_6 також подала 19.09.2015 року до державної нотаріальної контори заяву на прийняття спадщини від своєї матері.

Вважає, що оскільки ОСОБА_5 в спадковому будинку не була зареєстрована, на момент смерті спадкодавця не проживала, а також не звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк, вона вважається такою, що спадщину не прийняла.

Інших спадкоємців першої черги за законом не існує. Позивач є єдиним спадкоємцем майна матері.

Просив визнати його спадкоємцем, що вчасно прийняв спадщину;

ОСОБА_5 визнати такою, що спадщину не прийняла;

визнати за ним право власності на будинок по вул. АДРЕСА_1, який складається з житлового будинку літ. А, сараю літ. Г, сараю літ. Д, сараю літ. Є, вбиральні літ. Ж, огорожі 1-2.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 квітня 2017 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4, інтереси якого за довіреністю представляє ОСОБА_1, подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, при ухваленні рішення судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Вважає, що за життя ОСОБА_9 не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та не вступив у спадкування фактично, а тому вважається таким, що не прийняв спадщину, а тому він має право на спадкування.

В апеляційній скарзіпросить скасувати рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 квітня 2017 рокута ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції повністю не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у даному випадку спадкування за законом мало б місце, однак воно було змінено заповітом, тому позивач ОСОБА_4 не може вважатися таким, що прийняв спадщину, хоча і проживав на момент смерті зі спадкодавцем.

Проте з такими висновками погодитись не можна, оскільки суд дійшов їх внаслідок невідповідності фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що згідно пп. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні первісного позову з інших підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 7 червня 1950 року ОСОБА_7 отримав свідоцтво про право власності на будівлю або право будівництва у АДРЕСА_1. Будинковолодіння за вказаною адресою складається з житлового будинку літ. А, сараю літ. Г, сараю літ. Д, сараю літ. Е, вбиральні літ. Ж, огорожі 1-2 - інвентаризаційною вартістю 108900 грн.

Також встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_10 уклали шлюб 25 червня1981 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 помер. За життя, а саме 24.03.1981 року, останній склав заповіт, яким заповів все своє майно ОСОБА_6, що підтверджується копією заповіту. Після смерті чоловіка остання продовжила проживати у вказаному вище будинку та фактично вступила в управління спадковим майном.

За життя остання не переоформляла правовстановлюючі документи на будинковолодіння по пров. Річному, 25 у м. Чернівці та не оформила право власності на нього.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Заповітом від 30.09.2003 року вона заповіла все своє майно ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, при цьому за життя право власності на спадкове майно не переоформив.

У померлої ОСОБА_6 є двоє дітей: ОСОБА_4 таОСОБА_5 - сторони по справі.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України положення зазначеного Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

На підставі пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Отже, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців.

Оскільки спадщина після смерті ОСОБА_6 відкрилася після 1 липня 2003 року та була прийнята спадкоємцями, до даних правовідносин підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

Відповідно до статей 524, 529 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певної дії.

Положеннями статей 549 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Згідно з матеріалами спадкової справи спадкоємцем за законом, який прийняв спадкове майно, є донька померлої - ОСОБА_11 (спадкова справа, а.с. 44,55).

Іншим спадкоємцем є син померлої - ОСОБА_4, який пропустив строк для прийняття спадщини (спадкова справа, а.с. 55).

Встановлено, що позивачу ОСОБА_4 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті у зв'язку з пропуском строку подання заяви на прийняття спадщини та не надання доказів про постійне проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, тому вважається таким, що не прийняв спадщину, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії (спадкова справа, а.с. 17).

Відповідно до п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року №18/5 (чинної на момент вчинення нотаріальної дії) свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Відповідач ОСОБА_5 вступила в управління спадковим майном, про що свідчить наявність у неї ощадної книжки на ім'я матері ОСОБА_6

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 посилався на те, що на момент смерті матері він тимчасово (час від часу) проживав у спірному господарстві, на підтвердження чого ним подано довідку самоорганізації населення (а.с. 16), а, отже, вступив в управління спадковим майном.

Однак згідно з вимогами Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України зазначена довідка не є підтвердженням фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, а, отже, є неналежним доказом прийняття позивачем спадщини, оскільки видана неналежним органом.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно з частиною 4 статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Факт проживання позивача на момент смерті ОСОБА_6 у спірному господарстві не доведено належними та допустимими доказами, а покази свідків, надані в суді першої інстанції, є суперечливими.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.

Позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_5 такою, що спадщину не прийняла, не відповідають передбаченим цивільним законодавством способам захисту цивільних прав.

Щодо вимоги позивача стосовно визнання права власності на спадкове майно, то така вимога не підлягає до задоволення, оскільки вона є взаємозалежною від факту прийняття спадщини спадкоємцем. У даному випадку позивач не надав суду належних та допустимих доказів про прийняття ним спадщини в установлений законом строк після смерті матері.

Крім того, в зазначеній категорії справ, як правило, вимоги про визнання права власності у порядку спадкування за законом чи за заповітом висуваються у випадку відсутності правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

Довідками Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації (а.с. 8-9), копією дубліката свідоцтва про право власності №784 (а.с. 18) підтверджується право власності спадкодавця на житловий будинок.

За таких обставин рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 квітня 2017 року ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, інтереси якого за довіреністю представляє ОСОБА_1, задовольнити частково.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 квітня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно відмовити з інших підстав.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: