Справа № 442/1941/17 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/4485/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.

за участі секретаря: Фейїр К.О.

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернулася із зазначеним позовом обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 31 серпня 2004 року вона є власником квартири АДРЕСА_1 корпус 5 в м. Дрогобичі Львівської області.

Дану квартиру було придбано за час подружнього життя з ОСОБА_3 Через постійні сварки та скандали, зловживання відповідачем алкогольними напоями їхній шлюб розірвано згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 серпня 2013 року.

Ще до фактичного розірвання шлюбу, відповідач залишив сім»ю та повернувся проживати в ІНФОРМАЦІЯ_1 до батьківського дому.

Факт не проживання відповідача підтверджено актами складеними головою ОСББ «Єдність 2016».

З урахуванням зазначених обставин ОСОБА_2 на підставі ст.72,173 ЖК України, ст. 405 ЦК України просила:

визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням квартирою №61 по вул.Євгена Коновальця буд. 7 корпус 5 в м. Дрогобичі Львівської області.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 травня 2017 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартирою №61 по вул. Коновальця буд. 7 корпус 5 в м. Дрогобичі Львівської області.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3

В апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції, в порушення положень чинного законодавства, належним чином не зясовано причини його відсутності у спірній квартирі. Вважає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім»ї наймача (власника) приміщення або для відмови їй у цьому.

Також апелянт вказує, що вищезгадана квартира буда придбана ним та позивачкою під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а відтак є спільною сумісною власністю, тому його, як співвласника квартири не може бути визнано таким, що втратив право користування своїм майном.

Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою №61 по вул. Коновальця 7/5 в м. Дрогобичі Львівської області відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 травня 2017 року скасуванню на підставі п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції дійшов висновку про те, відповідач понад 6 місяців не проживає у спірному помешканні, ОСОБА_2 на підставі ст.71,72 ЖК України має право вимагати визнання його в судовому порядку таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

З таким висновком суду погодися не можна виходячи із наступних підстав.

Так, за змістом п. 3 ч. 1 ст. 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках: тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. У випадках, передбачених пунктами 1 - 7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.

Судом та матеріалами справи установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 вересня 2002 року.

Рішенням Дрогобицького районного суду Львівської області від 27 серпня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано.

За договором купівлі-продажу від 31 серпня 2004 року ОСОБА_4 продала а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_2 корпус 5 в м.Дрогобичі Львівської області.

Таким чином установлено, що квартира АДРЕСА_2 корпус 5 в м.Дрогобичі Львівської області придбана ОСОБА_2 у період шлюбу з ОСОБА_3

Як убачається з матеріалів справи, зокрема клопотання ОСОБА_3 від 20 квітня 2017 року поданого до суду першої інстанції, він не може з»явитися в судове засідання оскільки перебуває на роботі за межами Львівської області, а саме у м. Києві (а.с.17).

Отже, тимчасова відсутність позивача за місцем реєстрації зумовлена поважними причинами, зокрема його роботою за межами Львівської області. Тому відсутні підстави для визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням на підставі ст.ст.71,72 ЖК України.

Відсутні також підстави для визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування спірним жилим приміщенням з підстав передбачених ч.2 ст.405 ЦК України на які посилається позивачка у своїй позовній заяві.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК Української РСР підстави для позбавлення права на житло.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

У матеріалах справи наявні два акти ОСББ «Юність 2016» від 08 лютого 2017 року та 21 лютого 2017 року про не проживання відповідача за місцем реєстрації у квартирі АДРЕСА_2 корпус 5 в м.Дрогобичі Львівської області.

З позовом ОСОБА_2 звернулася 15 березня 2017 року.

Таким чином в матеріалах справи відсутні документально підтверджені докази не проживання відповідача за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин.

Задовольняючи позов суд першої інстанції не врахував того, що спірна квартира АДРЕСА_2 корпус 5 в м.Дрогобичі Львівської області придбана ОСОБА_2 у період шлюбу з ОСОБА_3, а тому може бути визнана об»єктом спільної сумісної власності відповідно до ч.2 ст.60 СК України.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Відповідно до ст.ст.9,156,157 ЖК Української РСР сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім»ї права користуватися займаними приміщеннями і не є підставою для їх виселення з цього житлового приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім»ї власник будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу (систематична руйнація чи псування відповідачем квартири, використання її не за призначенням, порушення правил співжиття).

Таких обставин ОСОБА_2 не наведено.

Задовольняючи позов суд першої інстанції залишив поза увагою правову позицію Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Зазначених положень законодавства не врахував суд першої інстанції та дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Враховуючи наведене, підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням відсутні.

При встановлених обставинах колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає до задоволення, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 травня 2017 рокускасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.3 ч.1 ст. 309, ст.313, ч.2 ст.314, ст..ст.316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 704 (сімсот чотири) гривень судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Крайник Н.П.

ОСОБА_5