Ухвала

іменем україни

04 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Іваненко Ю.Г.,

Кафідової О.В., ЛеванчукаА.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Волинської області від 21 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 28 березня 2012 року між нею та племінницею її чоловіка - ОСОБА_4 було укладено договір дарування, згідно із умовами якого вона подарувала останній належну їй Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

Звертала увагу на те, що укладаючи спірний договір, вона помилялася щодо його природи та наслідків, оскільки вважала, що укладає договір дарування з довічним утриманням, і передає належну їй частину квартири у власність ОСОБА_4, за тієї умови, що за остання надаватиме їй необхідну допомогу, в тому числі, матеріальну. Проте після укладання договору, ОСОБА_4 повідомила її про те, що вона не буде доглядати її, оскільки умовами договору цього не передбачено.

Звернувшись до нотаріальної контори, у якій було посвідчено спірний договір, вона дізналась про те, що насправді уклала з відповідачем договір дарування.

Посилаючись на те, що у добровільному порядку відповідач відмовилась розірвати указаний договір, просила визнати недійсним договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Луцького нотаріального округу Волинської області ОСОБА_5 28 березня 2018 року, зареєстрований у реєстрі за № 584.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від

25 жовтня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування Ѕ частки квартири АДРЕСА_1, укладений 28 березня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 21 грудня

2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права

Статтею 213 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Судами встановлено, що 28 березня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування, згідно із умовами якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 належну їй Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інтенції виходив з того, що в діях позивача в момент укладання спірного договору мала місце помилка щодо його фактичних обставин та реальних наслідків, тобто помилка, яка має істотне значення, а отже є підстави для визнання спірного договору недійсним.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про задоволення позову та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що ініціатором укладення оспорюваного договору була сама позивач, яка переймалась тим, що на квартиру будуть претендувати родичі колишнього чоловіка.

При цьому апеляційним судом зазначено, що будь-яких зобов'язань щодо утримання позивача, відповідач на себе не брала, і вони сторонами не обговорювались. Наведені обставини ОСОБА_3 не заперечувались.

Проте колегія суддів не може погодитись з такими висновками апеляційного суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом ч.1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.

Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Стаття 233 ЦК України не передбачає обмежень чи заборон застосування її до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору дарування.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2766цс16, яка є обов'язковою для всіх судів України.

Конструкція правочину, вчиненого під впливом помилки, побудована за моделлю оспорюваного правочину, тобто в кожному конкретному випадку існує спір щодо формування волевиявлення учасника правочину внаслідок помилки і необхідно довести, що така помилка мала місце.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі змісту позовної заяви, касаційної скарги та матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є одинокою особою похилого віку, має хронічні захворювання, подарована частина квартири є її єдиним житлом.

У п. 7 оспорюваного договору зазначено, що право власності у обдарованої виникає після отримання оригіналу договору.

Тобто, після укладання договору ОСОБА_4 мала можливість зареєструвати за собою право власності на спірну квартиру, проте цього не зробила. Позивач продовжує проживати в квартирі, сплачувати комунальні платежі, а отже не мала наміру відчужити квартиру, а її волевиявлення не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування.

Враховуючи наведене, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач, як особа похилого віку та у зв'язку із важкою моральною травмою, пов'язаною зі смертю доньки, маючи незадовільний стан здоров'я уклала з відповідачем договір дарування, помилившись щодо його природи та наслідків, оскільки відповідач допомагала позивачу у повсякденному житті, що вказувало на наявність ознак саме договору довічного утримання.

З огляду на вищевикладене судове рішення апеляційного суду не може вважатися законним і обґрунтованим і відповідно до положень ст. 339 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 21 грудня 2016 року скасувати, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

Ю.Г.Іваненко

О.В.Кафідова

А.О.Леванчук