АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/641/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 49 Подорога Л. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоНерушак Л. В.
суддівБабенка В. М., Карпенко О. В.
при секретаріВинник І. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 09 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору - Служба в справах дітей Городищенської райдержадміністрації, про розірвання шлюбу ,-

в с т а н о в и л а :

29 лютого 2016 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 01 червня 2002 року він зареєстрував шлюб з (ОСОБА_6) ОСОБА_6 у відділі РАЦС Іллічівського міського управління юстиції Одеської області, про що зроблено запис № 182.

В шлюбі є двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач ОСОБА_7 вказує в позові, що спільне життя з відповідачем ОСОБА_6 не склалось, сім'я фактично розпалась з причин відсутності взаєморозуміння та поваги між ними, подальше сумісне життя і збереження сім'я вважає неможливим, а тому вважає зберігати шлюб недоцільним. Зазначає, що поділ спільного майна здійснили в добровільному порядку, спільні діти після розірвання шлюбу виявляють бажання проживати разом з ним, оскільки виявляють більшу прихильність до нього, має житло, працює, позитивно характеризується за місцем проживання, а тому вважає що має всі можливості створити належні умови для розвитку та виховання їх спільних дітей. Тому ОСОБА_7 звернувся до суду з даним позовом та просив розірвати шлюб між ним та ОСОБА_6 та визначити місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 з ним.

Ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області від 09 березня 2016 року залучено до участі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору - Службу в справах дітей Городищенської райдержадміністрації Черкаської області.

Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 09 березня 2016 року позов ОСОБА_7 задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, зареєстрований 01 червня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Іллічівського міського управління юстиції Одеської області, актовий запис № 182.

Після розірвання шлюбу, відповідачеві ОСОБА_6, залишено прізвище набуте у шлюбі «ОСОБА_6».

Визначено місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 - з батьком ОСОБА_7.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_6 оскаржила його в апеляційному порядку, направивши 19 січня 2017 року апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що не згодна з рішенням суду в частині вирішення місця проживання неповнолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_9, так як вважає рішення є незаконним та необґрунтованим. В решті щодо розірвання шлюбу рішення не оскаржується. Апелянт зазначає, що на даний час не має змоги спілкуватись з дітьми, у зв'язку з тим, що позивач не надає згоди на їх зустрічі та здійснює психологічний тиск на дітей, шляхом повідомлення негативної інформації про неї. Вважає, що діти мають бути повернуті їй, як матері для їх подальшого виховання, тому просить скасувати рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 09 березня 2016 року в частині визначення місця проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4 з батьком ОСОБА_7, в іншій частині рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника, представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Рішення в частині розірвання шлюбу не оскаржується, тому не переглядається колегією суддів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що подальше збереження даної сім'ї неможливе, шлюб фактично розпався по причині відсутності довіри та взаєморозуміння між ними. Термін на примирення сторони просили не надавати, а суд не вбачає для цього підстав. Шлюб існує лише юридично, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Враховуючи висновок Органу опіки та піклування Городищенської РДА, які вважають за доцільне визначити місце проживання дітей з батьком - позивачем у справі ОСОБА_7, а також у зв'язку з визнанням позову відповідачем ОСОБА_6, яка погодилась, щоб їх діти проживали разом з батьком, суд дійшов висновку визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5 і ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_6, з батьком ОСОБА_7

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає висновки суду такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ОСОБА_7 та ОСОБА_6. уклали шлюб 01 червня 2002 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Іллічівського міського управління юстиції Одеської області (а.с. 20).

ІНФОРМАЦІЯ_7 року народився ОСОБА_8, що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_2, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Шполянського районного управління юстиції Черкаської області (а. с. 2).

ІНФОРМАЦІЯ_8 року народився ОСОБА_9, що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_3, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Городищенського районного управління юстиції Черкаської області (а. с. 3).

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право на спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Таким чином, законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов'язок не чинити цьому перешкоди.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини Орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це Орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

За загальним правилом відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо батьки, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом.

Суд першої інстанцій при винесенні рішення керувався висновком Органу опіки та піклування Городищенської РДА Черкаської області, які вважають за доцільне визначити місце проживання дітей з батьком, а також у зв'язку з визнанням позову відповідачем ОСОБА_6 та наданням згоди відповідно до власноручно написаної заяви від 02.03. 2016 року ОСОБА_6 на проживання дітей з батьком, тому посилання апелянта на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим не підтверджено належними доказами.

Відповідач ОСОБА_6 не приймала участі в розгляді справи, однак їй було відомо про рішення суду від 09 березня 2016 року, проте як вона сама підтвердила після отримання позову про позбавлення батьківських прав відповідач ОСОБА_6 вирішила оскаржити дане рішення суду, подавши в січня 2017 року апеляційну скаргу.

Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. ч. 3, 8, 9 ст. 7 СК України, сімейні, відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з роз'яснень вказаних у п. 18 Постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Європейська Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

З п. 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року вбачається, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див., наприклад, рішення від 27 листопада 1992 р. у справі «Олсон проти Швеції (№ 2)» (Olsson v.Sweden (№ 2)), Series A, № 250, с. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які у залежності від природи та важливості можуть переважати над інтересами батьків.

Зокрема, ст. 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення від 7 серпня 1996 р. у справі «Йогансен проти Норвегії» (Johansen v. Norway), Reports of Judgments and Decisions 1996?III, с. 10081009, п. 78).

Відповідач ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції не заперечувала, що батько займався дітьми та приділяв їм увагу, тому вона погодилась, виходячи з інтересів дітей, щоб вони проживали разом з батьком. Однак в даний час, коли вона не може спілкуватись з дітьми, наполягає, щоб діти проживали разом з матір'ю, в разі, якщо старший син вирішить проживати з батьком, просить суд вирішити питання проживання молодшого сина разом з нею.

Із матеріалів справи вбачається, що з позовними вимогами про визначення місця проживання дітей ОСОБА_6 не зверталась до суду, а навпаки погодилась, щоб їх неповнолітні діти проживали разом з батьком. Також відповідач не надала суду апеляційної інстанції доказів, що зверталась з позовом про усунення перешкод в спілкуванні з дітьми чи вимог щодо вирішення питання проживання дітей з матір'ю на протязі часу після набрання законної сили рішення суду першої інстанції , яке нею оскаржується , що не дає підстав суду апеляційної інстанції для скасування рішення в цій частині.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК України.

Тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з чим погоджується і колегія суддів, що , виходячи з інтересів дітей, їх постійного проживання за адресою разом з батьком, відвідування школи, спілкування з друзями, судом визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_7

Судом першої інстанції дана належна оцінка доводам, які не спростовано апелянтом, тому доводи апеляційної скарги є безпідставними, не спростовують висновків суду щодо задоволення вимог про місце проживання дітей разом з батьком, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Інших доводів, які б давали підстави для висновку про порушення чи неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, апеляційна скарга не містить.

Судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, були предметом розгляду суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тому не підлягають задоволенню.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 09 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору - Служба в справах дітей Городищенської райдержадміністрації, про розірвання шлюбу - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :