Справа № 201/5982/16-ц
Провадження № 2/201/198/2017р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2017р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

при секретарі - Кірієнко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ ПриватБанк про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

25.04.2016р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ КБ Приватбанк про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди (а.с. №3-10).

Ухвалою суду від 28.04.2016р. позовну заяву було залишено без руху. Після усунення позивачем недоліків в позовній заяві, ухвалою суду від 16.05.2016р. було відкрито провадження у справі (а.с. № 42).

13.06.2016р. ПАТ КБ ПриватБанк подано апеляційну скаргу на ухвалу суду від 16.05.2016р. про відкриття провадження у справі (а.с. № 48-49).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.07.2016р. ПАТ КБ ПриватБанк відмовлено у відкритті апеляційного провадження (а.с. № 64).

26.10.2016р. ПАТ КБ ПриватБанк повторно було подано апеляційну скаргу на ухвалу суду від 16.05.2016р. про відкриття провадження у справі (а.с. № 48-49).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 31.10.2016р. ПАТ КБ ПриватБанк відмовлено у відкритті апеляційного провадження (а.с. № 90).

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач у позовній заяві, з урахуванням останніх уточнень від 20.02.2017р. (а.с. № 185а -189) посилалась на те, що у 2006р. він шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг уклав з відповідачем договір банківського рахунку та отримав платіжний засіб для доступу до поточного рахунку платіжну картку №523222. 14.07.2015р. банком було встановлено обмеження на зняття коштів в розмірі 55629,75 грн., які обліковувались на його рахунку. Після неодноразових відвідувань відділень банку з метою розблокування рахунку, працівниками банку для вирішення ситуації що сталася, було зазначено про необхідність надання позивачем пояснень про цільове призначення та подальше використання грошових коштів які надходили на рахунок. Починаючи з 27.07.2015р. до звернення з відповідним позовом до суду позивач шляхом постійних письмових звернень, заяв на адресу керівництва банку в яких надавав пояснення щодо джерел надходження грошових коштів та їх подальше цільове призначення, намагався вирішити питання розблокування обмежень на зняття коштів з рахунку, на що банком надавались відсильні письмові відповіді про необхідність надання документів які підтверджують походження грошових коштів, які надійшли на рахунок за період з 01.01.2015р. по 21.01.2016р., з посиланням на обовязок банку згідно до вимог законодавства у разі виникнення сумнівів у достовірності чи повноти наданої інформації про клієнта провести поглиблену перевірку. Відповідні дії банку позивач вважає неправомірними, враховуючи, що він тривалий час був обмежений в можливості розпорядження належними йому грошовими коштами, що завдало йому значних незручностей, просив суд, визнати дії ПАТ КБ ПриватБанк з блокування карткових рахунків неправомірними та стягнути з банка грошові кошти у сумі 55629,75 грн., розміщених на рахунках, стягнути 101807,93 грн., пені нарахованої відповідно до ч.5 ст.10 Закону України Про захист прав споживачів, 11125,94 грн., пені нарахованої відповідно до п.32.2 ст.32 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні, 9385,07 грн. збитки від інфляції та 1779,48 грн. сплаченого судового збору. Вимоги про відшкодування моральної шкоди заява про уточнення позовних вимог від 20.02.2017р. не містить. Представник позивача ОСОБА_2 (дії на підставі довіреності від 06.04.2016р. - а.с. № 29) в судове засідання 24.04.2017р. не з,явився, в наданій суду 24.04.2017р. заяві позовні вимоги в редакції від 20.02.2017р. підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, розглянувши справу за його відсутності. (а.с. № 218).

Представник відповідача - ОСОБА_3 (діє на підставі довіреності від 29.12.2016р.- а.с. № 220) в наданій суду 24.04.2017р. заяві позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі в зв,язку з їх необґрунтованістю та розглядати справу без участі представника відповідача та без технічної фіксації процесу. Крім того, представником відповідача були надані додаткові пояснення до раніше наданих заперечень, в яких зазначено, що станом на 01.03.2017р. залишок коштів на рахунку відповідача складав 0,00 грн., на підтвердження чого надана виписка, а також висловлені заперечення щодо необґрунтованості вимог позивача про стягнення пені нарахованої відповідно до положень ч.5 ст.10 Закону України Про захист прав споживачів.

За таких обставин, враховуючи належне повідомлення сторін, надані сторонами письмові пояснення та заперечення, в яких вони висловили свою думку щодо предмета позову, на підставі ст.169 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін та винести рішення на загальних засадах цивільного судочинства, встановлених главою 7 розділу ІІІ ЦПК України.

Розгляд справи відбувався згідно положень ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування процесу технічними засобами.

Суд, вивчивши матеріали справи, надавши оцінку доводам та запереченнях сторін в сукупності з наданими письмовими доказами вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст.15 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно з ч.2. ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалась.

Згідно до ч.1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, письмових пояснень та заперечень сторін по справі, сторонами були визнані обставини укладення між ОСОБА_1 та ПАТ КБ ПриватБанк договору банківського рахунку шляхом підписання останнього анкети-заяви з приєднанням до Умов та Правил надання банківських послуг та відкриття позивачу карткового рахунку для обслуговування та отриманням платіжної картки, тому керуючись ст.61 ЦПК України, суд вважає відповідні обставини такими, що не підлягають доказуванню.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1, в частині визнання дій ПАТ КБ ПриватБанк з блокування карткових рахунків суд виходить з наступного.

Нормою ст.1066 ЦК України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Приписами ст.1068 ЦК України встановлено, що банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до ст.1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається зі змісту наявних в матеріалах справи письмових заяв, пояснювальних листів, ОСОБА_1, в період липень 2015р. - квітень 2016р., в досудовому порядку неодноразово звертався до ПАТ КБ «ПриватБанк» з вимогами вирішити питання про усунення перешкод у користуванні, розпорядженні грошовими коштами розміщених на його карткових рахунках, надавав пояснення щодо джерел надходження коштів та їх подальше цільове використання.

На відповідні заяви, пояснювальні листі позивача банком надавалися письмові відповіді, в яких банк посилався про необхідність надання документів які підтверджують походження грошових коштів які надійшли на рахунок за період з 01.01.2015р. по 21.01.2016р., з посиланням на обовязок банку згідно до вимог законодавства у разі виникнення сумнівів у достовірності чи повноти наданої інформації про клієнта провести поглиблену перевірку.

Факт встановлення банком обмежень на знятті готівки з карткових рахунків позивача, відповідачем при розгляді справи не визнавався, проте, суд приходить до висновку, що відповідна обставина знайшла своє підтвердження при розгляді справи і доводиться наступним.

В матеріалах справи містяться письмові відповіді банку на лист ОСОБА_1, надіслані на електрону адресу позивача 27.07.2015р. та 28.07.2015р., в яких зазначено, що банком на запит ОСОБА_1 був направлений лист з проханням надати пояснення про цільове надходження грошових коштів і підтвердження подальшого їх цільового використання, в звя,зку з чим, банк вважає доцільним встановити обмеження по картам до звернення клієнта в банк та надання відповіді на запит (а.с. № 13, 13зв).

Наявність на рахунку позивача грошових коштів підтверджується випискою по залишку коштів на рахунку (а.с. № 145) та довідками банку по рахункам наданими позивачу від 16.12.2016р., 27.01.2017р. (а.с. № 206, 207), довідки підписані керівником відділення ОСОБА_4, та посвідчені печаткою банку, в яких зазначено, що сума залишку коштів на рахунку №523222 становить 55629,75 грн., та на карткові рахунки клієнта встановлено обмеження зняття готівки, отже, станом на 27.01.2017р. позивач був обмежений в можливості розпорядження грошовими коштами, які знаходились на його рахунку.

Як вбачається з наданої відповідачем виписки по рахунку (а.с. № 224) 01.03.2017р., грошові кошти 55632,75 грн., були отримані позивачем, а отже, відповідач все ж таки скасував встановлене ним обмеження на зняття готівки.

Щодо правомірності дій банку по обмеженню прав позивача на розпоряджання грошовими коштами, що знаходились на його рахунку суд зазначає наступне.

Зі змісту письмових відповідей, які надавалися банком на заяви позивача, вбачається, що вимоги про необхідність надання позивачем документів, що підтверджують походження грошових коштів, які надійшли на рахунок за період з 01.01.2015р. по 21.01.2016р., банк обґрунтовував посиланням на Закон України Про банки і банківську діяльність та Закон України Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення від 14.10.2014р. №1702-VII.

Відповідно до п.91 розділу VIII Постанови Правління НБУ від 26.06.2015р. Про затвердження Положення про здійснення банками фінансовими моніторингу, банк зобов'язаний інформувати визначені законодавством України правоохоронні органи за місцем розташування банку про фінансові операції, стосовно яких є підстави підозрювати, що вони пов'язані, стосуються або призначені для фінансування тероризму чи фінансування розповсюдження зброї масового знищення, та їх учасників у день виявлення, але не пізніше наступного робочого дня з дня реєстрації таких фінансових операцій.

Відповідач, як суб'єкт первинного фінансового моніторингу повинен був діяти у відповідності із вимогами ст.17 Закону України Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення , зокрема, щодо дотримання порядку та строків зупинення фінансових операцій, щодо яких є мотивована підозра, що вони пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, чи щодо яких застосовані міжнародні санкції. Згідно до ст.1. ст.17 Закону суб'єкт первинного фінансового моніторингу має право зупинити здійснення фінансової (фінансових) операції при наявній підозрі, але таке зупинення фінансових операцій здійснюється на два робочих дні з дня зупинення (включно).

Відповідно до ч.6 ст.17 Закону строки зупинення фінансових операцій суб'єктами первинного фінансового моніторингу та Спеціально уповноваженим органом, зазначені у ч.1-5 цієї статті, є остаточними та продовженню не підлягають. Правомірність блокування карткового рахунку можлива лише у випадку подальшого вчинення банком дій, визначених Законом Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення .

Суд зазначає, що належних доказів на підтвердження звернення банку до правоохоронних органів стосовно операцій по рахункам позивача, а також наявності передбачених законом підстав для блокування рахунків позивача на термін більшій ніж визначений законом, відповідачем суду надано не було, а отже, відповідачем не доведено правомірність вчинених дій, а позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання дій банка неправомірними підлягають задоволенню.

Враховуючи, що на день винесення рішення грошові кошти, які знаходились на рахунку позивача, були ним отримані, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів в розмірі 55629,75 грн., слід відмовити.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача пені та інфляційних витрат в наслідок неправомірних дій, суд вважає, що вони підлягають частковому задоволенню.

Вимоги позивача про стягнення пені нарахованої відповідно до ч.5 ст.10 Закону України Про захист прав споживачів та пені нарахованої відповідно до п.32.2 ст.32 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні суд вважає такими, що не підлягають задоволенню.

Частиною 5 ст.10 Закону України Про захист прав споживачів передбачено відповідальність виконавця роботи (послуги) за її не виконання в обумовлений договором строк у вигляді сплати пені.

В листі ВСУ від 01.02.2013р. Судова практика з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів (2009 - 2012рр.), на який посилався і сам позивач в обґрунтування своїх вимог надано розяснення: ОСОБА_2 характер фінансово-кредитних відносин, стороною, в якій є фізична особа, а також використані у Законах № 1023-XII та №2664-ІІІ терміни "споживчий кредит", "фінансова установа", "фінансова послуга" дають підстави вважати, що правовідносини, які виникають із кредитних договорів, договорів банківського вкладу, договорів страхування, підпадають під дію Закону № 1023-XII".

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та відповідачем був укладений договір банківського рахунку та відповідні правовідносини регулюються нормами зобовязального права, положеннями глави 72 ЦК України та укладеного договору. На такі правовідносини поширюється і дія ст. 625 ЦК України, а положення ч.5 ст.10 Закону України Про захист прав споживачів, яка встановлює відповідальність виконавця робіт (послуг) за її не виконання в обумовлений договором строк у вигляді сплати пені, та положення п.32.2 ст.32 Закона України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні, яка встановлює зобов'язання за порушення строків виконання доручення клієнта на переказ (рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі), виниклих між сторонами відносин не регулюють.

Статею 1073 ЦК України передбачені правові наслідки неналежного виконання банком операцій за рахунком клієнта, у тому числі обов'язок банку сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки у разі порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший процент не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень ст.625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідна судова практика підтверджується ухвалою ВССУ від 19.04.2017р. по справі 658/4268/15-ц за результатами перегляду касаційної скарги ПАТ КБ ПриватБанк.

Умовами та Правилами надання банківських послуг, які долучені до матеріалів справи, не передбачено правові наслідки у викладі сплати банком неустойки або відсотків за встановлення обмежень (блокування) рахунків з підстав необхідності проведення первинного фінансового моніторингу, а отже, суд приходить до висновку, що до відповідача повинні бути застосовані наслідки за неналежного виконання банком операцій за рахунком клієнта у вигляді інфляційного нарахування.

Згідно заявлених позивачем позовних вимог та наданого позивачем розрахунку, з яким суд погоджується, втрати від інфляції за блокування рахунку за період з 01.08.2015р. по 31.01.2016р. складають 9385,07 грн.

Підводячи підсумок викладеному, враховуючи, що під час розгляду справи судом встановлені неправомірні дії ПАТ КБ ПриватБанк з блокування карткових рахунків ОСОБА_5, що стало наслідком тривалого обмеження для позивача в можливості користування та розпорядження належними йому коштами, суд приходить до висновку, що позовні ОСОБА_1 до ПАТ КБ ПриватБанк підлягають частковому задоволенню.

Суд при винесенні рішення не розглядає позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки заява про уточнення позовних вимог від 20.02.2017р. таких вимог вже не містить (а.с. № 185-189).

Обговорюючи питання розподілу судових витрат, приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, виходячи з положень ст.88 ЦПК України, суд вважає можливим розподілити судові витрати наступним чином.

Як вбачається з матеріалів уточненої позовної заяви в редакції від 20.02.2017р., вона містить як вимоги немайнового характеру (визнання дій неправомірними), так і вимоги майнового характеру ( про стягнення грошових коштів загальною сумою 177 948грн.69коп.). Загальний розмір судового збору, який сплачений позивачем трьома квитанціями становить 1779грн. 50коп. (а.с. № 2, 72, 185).

З огляду на те, що даним рішенням задоволено вимоги немайнового характеру та визнано дії банку неправомірними щодо блокування карткових рахунків, то з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 640грн. Разом з тим, враховуючи, що вимоги майнового характеру задоволено частково, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 93грн. 85коп. пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Загальний розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 733грн.85коп. В задоволені стягнення іншої суми судового збору слід відмовити через відмову в задоволені частини позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 634, 639, 1066, 1073, 1074 ЦК України, ст.17 Закону України Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення ст. ст. 8, 10, 11, 57-60, 74-76, 88, 169, ч. 2 ст. 197, ст. ст.212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ КБ ПриватБанк про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати дії ПАТ КБ «ПриватБанк» з блокування карткових рахунків ОСОБА_1: 337513, №865925, № 271400, № 228809, №523222, №208324, №855931, №344418, №371935, №808459 неправомірними.

Стягнути з ПАТ КБ ПриватБанк на користь ОСОБА_1 втрати від інфляції за період з 01.05.2015р. по 31.01.2016р. в розмірі 9385грн.07коп.

Стягнути з ПАТ КБ ПриватБанк на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 733грн.85коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя: Ткаченко Н.В.