АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4959/17 Справа № 187/106/17 Головуючий у 1 й інстанції - Іщенко І. М. Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів: Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.,

при секретарі - Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договору позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

08 лютого 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договору позики. В обґрунтування своїх позовних вимог, посилався на те, що 18 березня 2016 року він уклав договір позики із ОСОБА_3, який був посвідчений секретарем виконкому Лобойківської сільської ради Зінченко В.О. і зареєстрований в реєстрі за № 31. Відповідно договору він передав відповідачці грошові кошти в розмірі 10 000 грн. в рахунок орендної плати за використання земельного паю, який належав ОСОБА_3, а остання зобов'язалась укласти з ним договір оренди на земельну частку до 31.12. 2016 року. Але відповідачка порушила зобов'язання, не уклала з ним договір оренди і не повернула позику у розмірі 10 000 грн. Вточнивши свої позовні вимоги просив суд стягнути з відповідачки на його користь 10 000 грн. - позика, 4 650 грн. - 0,3 % розміру неустойки за порушення зобов'язання, 525,16 грн. - збитки від інфляції за період з 27.10.2016 року по 30.03.2017 року, 300 грн. - 3% річних від простроченої суми позики, а всього 15 475 грн. 16 коп., а також всі судові витрати. (а.с.а.с.3-6,32-35).

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договору позики - відмовлено (а.с.56-58).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішенням скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.62-66).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 18 березня 2016 року секретарем Лобойківської сільської ради Петриківського району посвідчувався справжність підписів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у договорі позики (а.с.9).

Відповідно п.1.1. договору позики від 18.03.2016 року укладеного між сторонами, позикодавець (ОСОБА_2.) передає у власність позивальнику (ОСОБА_3.) грошові кошти в розмірі 10 000 грн. яка іменується позикою в рахунок орендної плати за використання земельної частки, що належить позичальнику, а позичальник зобов'язується укласти із позикодавцем договір оренди земельного паю до кінця 2016 року відповідно до п.4.1. договору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_2 не було доведено в суді факт передачі 18.03.2016 року грошових коштів в розмірі 10 000 грн. відповідачці ОСОБА_3, а отже позовні вимоги є безпідставними.

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають обставинам справи, зроблені відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, висловленою ВСУ в Постанові від 11.11.2015 року за № 6-1967цс15.

Як вбачається із матеріалів справи, 18.03.2016 року сторони уклали договір позики, в якому зазначили, що факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики.

В матеріалах справи відсутня розписка щодо підтвердження факту передачі та одержання грошей, яка, як пояснив позивач в суді 1 інстанції, начебто загубилась.

Враховуючи встановлені конкретні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договору позики, з яким погоджується й колегія суддів, оскільки позивачем на підтвердження своїх позовних вимог належних та допустимих доказів не надано.

Так, ст. 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета.

Позивач не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо наявності суми боргу є безпідставними, оскільки позивачем на підтвердження свої позовних вимог не надано суду належних доказів та не вказано на них в апеляційній скарзі, а тому колегія суддів вважає, що вони не обґрунтовані та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, посилаючи на відсутність оригіналу розписки, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки надання розписки передбачено самим договором позики, наявним у матеріалах справи. Крім того, чинним законодавством передбачено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, що може підтверджується певними засобами доказування, зокрема розпискою, яка видається позичальником на підтвердження факту отримання грошей, та повинна містити, в тому числі, умови отримання коштів, зобов'язання їх повернення та дату отримання.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст.. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: