Справа № 308/3238/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 вересня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів БИСАГИ Т.Ю., СОБОСЛОЯ Г.Г.

при секретарі СОЧЦІ І.І.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє адвокат Коваленко Олександр Миколайович, до Закарпатського обласного українського музично-драматичного театру про стягнення невиплаченої зарплати, середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою Закарпатського обласного українського музично-драматичного театру на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 29 грудня 2016 року, -

встановила:

ОСОБА_1 30.03.2016 звернулася до суду із зазначеним позовом до Закарпатського обласного українського музично-драматичного театру (далі - Театр) мотивуючи таким. Наказом по Театру від 16.12.2015 № 71-к позивача було звільнено з посади начальника художньо-бутафорського та декораційного цеху з 01.01.2016 за угодою сторін (ст. 36 ч. 1 п. 1 КЗпП України). У день звільнення із позивачем не було проведено повного розрахунку, Театр заборгував 950,00 грн. Із січня по березень 2016 року позивач неодноразово звертався до відповідача з проханнями про виплату коштів, на що отримував відмови, тому 03.03.2016 звернувся із письмовою вимогою, що, втім, результату не дало.

Своїми діями відповідач порушив вимоги ст.ст. 47, 116 КЗпП України, не провів своєчасного розрахунку, чим, крім іншого, спричинив позивачу й моральну шкоду, компенсація якої оцінюється в 11000,00 грн. Позивач був змушений тривалий час займатися захистом своїх порушених трудових прав.

Посилаючись на ці обставини, на норми ст. 117 КЗпП України та на інші положення законодавства, ОСОБА_1 просила стягнути на її користь із Закарпатського обласного українського музично-драматичного театру невиплачену зарплату в розмірі 950,00 грн, середній заробіток за час затримки виплати зарплати по день фактичного розрахунку, а також 11000,00 грн у рахунок компенсації моральної шкоди.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 29.12.2016 позов задоволено частково, стягнуто на користь ОСОБА_1 із Закарпатського обласного українського музично-драматичного театру 950,00 грн невиплаченої зарплати, 27718,68 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та 1000,00 грн у рахунок компенсації моральної шкоди, у задоволенні інших вимог відмовлено.

Відповідач ставить в апеляції питання про скасування рішення суду в частині задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, у цій частині просить у позові відмовити, залишивши без змін рішення в частині задоволення вимоги про стягнення 950,00 грн невиплаченої зарплати. Посилається на таке.

Вина роботодавця у невиплаті позивачу залишку зарплати при звільненні відсутня. Так, Театр ще до звільнення позивача сплатив більшу частину належної до виплати зарплати (4231,00 грн) і залишок склав лише 953,22 грн. Виплата коштів при звільненні працівника здійснюється не пізніше наступного дня після звільнення, якщо працівник у день звільнення не працював і подав відповідну заяву, однак, день звільнення позивача припав на Новий рік, він у цей день не працював, а заяву про виплату коштів подав лише 03.03.2016, до цього вимог не пред'являв. Після цього відповідач запропонував позивачу прибути для передачі матеріальних цінностей та проведення розрахунку, що позивач проігнорував, а влаштував із Театром листування. Тому невиплата указаного залишку коштів сталася внаслідок дій самого позивача.

Крім того, розмір середнього заробітку за наведених обставин повинен визначатися співмірно до розміру недоплаченої суми, з урахуванням дій сторін, що випливає також зі змісту прецедентного судового рішення, а 953,22 грн складали лише 38,92% порівняно із середнім заробітком.

В іншій частині, а також позивачем рішення суду не оскаржується.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: представника відповідача адвоката Гончарова В.В., який апеляцію підтримав, позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4, які скаргу не визнали, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Із урахуванням положень ст.ст. 10, 11, ст. 303 ч. 1 ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскарженій частині у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не робить висновків щодо судового рішення по суті в неоскарженій частині і бере до уваги відповідні пов'язані факти і обставини, оскільки це необхідно для розгляду апеляції.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із необхідності захисту порушених трудових прав позивача. Рішення суду загалом відповідає вимогам закону, обставинам справи та ґрунтується на її матеріалах і доказах, яким у цілому дано правильну оцінку. Поряд із цим, суд не врахував при вирішенні спору правового висновку Верховного Суду України, який має значення в справі.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 23.09.1999 на різних посадах працювала у Закарпатському обласному українському музично-драматичному театрі і 09.12.2015 подала роботодавцю заяву про звільнення з роботи за згодою сторін з 01.01.2016 (а.с. 8, 10). Наказом по Театру від 16.12.2015 № 71-к ОСОБА_1 було звільнено з останньої займаної посади - начальника художньо-бутафорського та декораційного цеху за угодою сторін (ст. 36 ч. 1 п. 1 КЗпП України), було зобов'язано бухгалтерію провести повний розрахунок по заробітній платі, відділ кадрів - видати трудову книжку (а.с. 9). У грудні 2016 року ОСОБА_1 була у зв'язку зі звільненням виплачена заробітна плата загальною сумою у 4231,00 грн, заборгованість із зарплати склала 953,22 грн, ця сума не була виплачена роботодавцем, що підтверджується платіжними відомостями за грудень 2016 року (а.с. 48, 52-65), довідкою Театру від 06.10.2016 № 161/01-01 (а.с. 51), іншими матеріалами справи і ніким не заперечується.

Під час роботи ОСОБА_1 у Театрі із нею як із начальником реквізиторського цеху Театру був 16.03.2011 укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 49). 28.07.2015 був виданий наказ по Театру № 53 «Про проведення інвентаризації цехів», відповідно до якого інвентаризацію реквізиторського цеху належало розпочати 25.08.2015, за результатами інвентаризації належало скласти акт та подати його на затвердження директору театру (а.с. 40). У справі наявна копія «Акта на списание (ликвидацию) неиспользуемых и пришедших в негодность сценическо-постановочных средств», складеного на підставі наказу від 28.07.2015 № 53, цей акт не містить дати його складання, директором театру не затверджений, акт містить підписи чотирьох посадових осіб Театру, підпису ОСОБА_1 немає. Поза тим, актом зафіксована наявність матеріальних цінностей на загальну суму 4106,62 грн, нестача в акті не фіксувалася.

03.03.2016 ОСОБА_1 подала Театру заяву-претензію, якою просила провести повний розрахунок згідно наказу від 16.12.2015 (а.с. 6). Остаточний розрахунок роботодавцем не був проведений, 30.03.2016 ОСОБА_1 пред'явила позов, що розглядається. Відповіддю на претензію від 05.04.2016 (а.с. 20) Театр посилаючись на договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, який 16.03.2011 укладався із позивачем, повідомив, що розрахунок із працівником при звільненні включає як виплату роботодавцем працівнику відповідних сум, так і утримання з них, а зважаючи на умови трудового договору із позивачем ОСОБА_1 та її матеріальну відповідальність Театр мав право утримати при звільненні вартість відсутніх цінностей у повному розмірі. У листі також зазначено, що актом інвентаризації нестачі не виявлено, а відтак позивач як матеріально-відповідальна особа повинна передати адміністрації Театру або уповноваженій нею особі ввірені йому матеріальні цінності за відповідним актом, однак, досі відповідач до Театру не прибув і матеріальні цінності за актом не передав, тому дана обставина унеможливлює проведення повного розрахунку у передбаченому законом порядку.

У свою чергу, ОСОБА_1 у своєму листі від 14.04.2016 зазначила, що повинна була передати цех під час роботи в Театрі, повідомляла керівництво про це, але ніхто не хотів приймати цех, тоді як передача цеху після припинення трудових відносин із Театром є незаконною, просила провести з нею повний розрахунок і більше не шантажувати (а.с. 41).

Згідно із КЗпП України: роботодавець зобов'язаний провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 Кодексу (ст. 47); при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від роботодавця, провадиться в день звільнення; якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок; в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (ст. 116); в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (ст. 117); роботодавець повинен неухильно додержувати законодавства про працю (ст. 141).

За змістом положень ст.ст. 43, 55 Конституції України, ст.ст. 2, 5-1, Глав ІІІ, XV та інших норм КЗпП України щодо прав і обов'язків сторін трудового договору, порядку укладення та припинення трудового договору, обов'язок дотримання процедури звільнення працівника, що включає і проведення розрахунку при звільненні, лежить на роботодавцеві, кожен може вимагати судового захисту порушених трудових прав.

Наведені обставини в сукупності вказують на те, що відповідно до указаних положень закону, норм, передбачених ст. 4, ст. 21 ч. 1, ст. 23 ч. 1 п. 1, ст. 24 ч. 1 КЗпП України, враховуючи правову природу трудового договору як угоди між працівником і роботодавцем, що ґрунтується на добровільному, вільному волевиявленні сторін і встановлює їх взаємні права та обов'язки, сторони припинили трудовий договір із підстав, передбачених ст. 36 ч. 1 п. 1 КЗпП України, угодою, теж вчиненою внаслідок їх вільного волевиявлення. Законність звільнення ОСОБА_1 із Театру не оспорюється яка така ані позивачем, ані відповідачем.

У справі встановлено і не спростовано, що спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, між сторонами не було, по суті розрахунок у переважній його частині був проведений ще до дати звільнення працівника і даних про наявність у роботодавця будь-яких реальних перешкод для виплати й решти заробітку (953,22 грн) у справі немає, відповідні докази роботодавцем не надавалися, він на такі не посилався. Тож виплата цих коштів мала бути проведена в усякому разі не пізніше дня звільнення працівника. Зазначені кошти не були виплачені ОСОБА_1 лише з огляду на позицію роботодавця стосовно необхідності виконання позивачем як матеріально-відповідальною особою обов'язку передати Театру матеріальні цінності за актом, невиконання якого унеможливлює, на думку відповідача, проведення повного розрахунку з працівником. Така позиція сторони підтверджується доказами, матеріалами справи та була підтримана і в апеляційному суді.

Втім, позиція відповідача не ґрунтується на законі, який передбачає обов'язок роботодавця врегулювати встановленим порядком усі питання, пов'язані зі звільненням працівника, в т.ч., питання розрахунків по заробітній платі, інших грошових і майнових розрахунків за наявності для того підстав, питання, що випливають із договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність працівника, тощо - до звільнення працівника і юридичного оформлення цього факту. Ризик відповідних негативних наслідків недотримання процедури звільнення працівника несе роботодавець. Оформивши звільнення ОСОБА_1 з роботи, Театр визнав відсутність будь-яких перешкод для такого, тож презюмував відсутність майнових претензій до працівника або інших невиконаних зобов'язань, що випливали б з його трудових обов'язків.

Для покладання на працівника обов'язку виконати дії, що обумовлювалися трудовим договором, після припинення цього договору, поза його межами правових підстав немає, ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством і не є обов'язковим для нього (ст. 19 ч. 1 Конституції України, ст. 14 ч. 2 ЦК України). У разі заподіяння працівником при виконанні трудових обов'язків установі майнової шкоди роботодавець не позбавлений права діяти в порядку, встановленому Главою ІХ КЗпП України, однак Театр у такому порядку не діяв, зрештою, і жодної нестачі та/або вини в такій ОСОБА_1 не було встановлено.

Оскільки роботодавець не провів належного розрахунку з працівником ґрунтуючись на обставинах, доводах і міркуваннях, які не можуть слугувати законними підставами для таких дій, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх неправомірність. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Беручи до уваги дійсну позицію відповідача в справі, слід констатувати, що він не довів відсутності своєї вини у непроведенні розрахунку із працівником, не спростував наявності підстав для застосування санкції, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а також наявності підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав працівника (ст. 237-1 КЗпП України).

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на правильних фактичних даних і розрахунках щодо заробітної плати позивача за листопад і грудень 2015 року (2449,00 грн на місяць), середньоденної зарплати (111,32 грн) та періоду нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (249 робочих днів у періоді з 01.01.2016 по 29.12.2016), у якому повний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначається в сумі 27718,68 грн. Розрахунок відповідає правилам, встановленим Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою КМ України від 08.02.1995 № 100.

Поряд із цим, суд залишив поза увагою, що при стягненні з роботодавця на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід враховувати і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Тобто, слід враховувати принцип співмірності при відшкодуванні працівнику заробітку за час затримки розрахунку. Пред'явивши за наявності заборгованості у 953,22 грн вимогу про стягнення 950,00 грн, позивач ОСОБА_1 на власний розсуд розпорядилася своїми правами щодо предмета спору та визначила межі своїх вимог, а відтак і суму недоплаченої зарплати, на яку претендує та яка є базою для розрахунку співвідношення недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком (ст.ст. 10, 11 ЦПК України). Недоплачені і пред'явлені до стягнення 950,00 грн складають 38,79% від середнього заробітку позивача, тому із застосуванням принципу співмірності розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначається в сумі 10752,08 грн (27718,68 грн х 38,79%).

Наведене узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 27.04.2016 (справа № 6-113цс16), для відступу від якої апеляційний суд підстав не вбачає (ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ч. 1 ЦПК України). Зазначені обставини є доводами апеляційної скарги відповідача, що не спростовані і їх слід врахувати. Для врахування інших доводів апеляційної скарги підстав немає, зокрема, й щодо відшкодування моральної шкоди, стосовно якого скарга не містить аргументів по суті і, крім того, суд першої інстанції з урахуванням обставин справи та принципів розумності і справедливості обґрунтовано зменшив проханий розмір цього відшкодування в 11 разів.

Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п. 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити в частині визначення розміру належного до стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відповідного цьому розподілу судових витрат. В іншій частині на підставі ст. 308 ЦПК України слід залишити рішення суду без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п.п. 1, 3, ст. 308, ст. 309 ч. 1 п. 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

вирішила:

Апеляційну скаргу Закарпатського обласного українського музично-драматичного театру задовольнити частково, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 29 грудня 2016 року змінити:

у другому абзаці резолютивної частини рішення цифри і слова «27718 (двадцять сім тисяч сімсот вісімнадцять) гривень 68 копійок» замінити цифрами і словами «10752,08 грн (десять тисяч сімсот п'ятдесят дві гривні 08 коп.)»;

у четвертому абзаці резолютивної частини рішення цифри і слова «1102 (одну тисячу сто дві) гривні 40 копійок» замінити цифрами і словами «275,10 грн (двісті сімдесят п'ять гривень 10 коп.)».

В іншій частині залишити рішення суду без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді