У Х В А Л А

16 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,Лященко Н.П.,Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Авант-Банк» про стягнення депозитного вкладу, процентів, річних та пені,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 9 січня 2015 року між ним та публічним акціонерним товариством «Авант-Банк» (далі - ПАТ «Авант-Банк») укладено договір банківського вкладу № Д-Ф/15/1022-02, відповідно до умов якого позивач розмістив у банку вклад у розмірі 900 доларів США строком до 12 січня 2016 року, а відповідач зобов'язався нараховувати проценти відповідно до умов договору.

Позивач звернувся до банку з вимогою повернути вклад, проте банк цього не зробив.

Просив стягнути з відповідача суму вкладу у розмірі 980,26 доларів США, пеню у розмірі 60,10 доларів США, 3 % річних у розмірі 4,10 доларів США, пеню за невиконання платіжного доручення у розмірі 47,05 доларів США, відсотки у розмірі 15,05 доларів США та відсотки відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_605146/ed_2016_01_01/pravo1/T102300.html?pravo=1> у розмірі 1 499,80 доларів США.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 29 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2016 року клопотання ОСОБА_4 задоволено. Поновлено ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 29 березня 2016 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року. Відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 29 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року.

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції статей 22, 23, частини другої статті 625 та статті 549 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

На обґрунтування підстав перегляду зазначеного судового рішення, заявник посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року (справа № 6-34921ск15) та постанову Верховного Суду України від 13 березня 2017 року (справа № 6-2128цс16).

Водночас заявник просить поновити строк подання зазначеної заяви, посилаючись на поважну причину його пропуску, а саме: тяжку хронічну хворобу, медичне обстеження та тривале лікування в Україні та за її межами.

Обговоривши вказане клопотання, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що воно підлягає задоволенню, оскільки причина пропуску подання заяви є поважною.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах одних и тих самих норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Постановляючи ухвалу від 11 листопада 2016 року, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, виходив з того, що на момент звернення до суду з позовом, банком було перераховано на поточний та картковий рахунок депозитний вклад та відсотки за ним, а у стягненні інших виплат відмовлено, оскільки під час дії тимчасової адміністрації вимоги вкладників та інших кредиторів банку не задовольняються і стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», неможливо.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року (справа № 6-34921ск15), наданій заявником для порівняння, суд ухвалив рішення за позовом про стягнення коштів за банківським вкладом та відсотків за ним, оскільки банк порушив умови депозитних договорів.

Отже, порівняння наданих судових рішень із судовим рішенням, щодо якого подано заяву про перегляд, свідчить про те, що вони ухвалені за позовними заявами з різними позовними вимогами, що не свідчить про неоднакове застосуваннями судами касаційної інстанції статей 22, 23, частини другої статті 625 та статті 549 ЦК України.

У постанові Верховного Суду України від 13 березня 2017 року (справа № 6-2128цс16) містяться висновки про те, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за прострочення повернення депозитного вкладу, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_605146/ed_2016_01_01/pravo1/T102300.html?pravo=1>.

Таким чином, порівняння змісту постанови Верховного Суду України від 13 березня 2017 року (справа № 6-2128цс16) зі змістом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2016 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що оскаржувана ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у вказаній постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки суди встановили різні фактичні обставини справ.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску вказаної вище справи до провадження Верховного Суду України в частині перегляду судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України, необхідно відмовити.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Поновити ОСОБА_4 строк на звернення до суду із заявою про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2016 року.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Авант-Банк» про стягнення депозитного вкладу, процентів, річних та пені за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко
Н.П. Лященко
Я.М. Романюк