У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 27 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ«ПриватБанк») звернулось до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 22 січня 2008 року ОСОБА_3 звернувся до закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», із заявою, на підставі якої відповідачу надано кредит у розмірі 800 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який з 24 січня 2008 року збільшено до 8 900 грн, з 12 лютого 2009 року зменшено до 7 100 грн, з 25 березня 2009 року збільшено до 8 900 грн, з 18 квітня 2009 року зменшено до 7 100 грн, зі сплатою щомісячних платежів у розмірі 7 % від суми заборгованості, процентів за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позичальник зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 31 липня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 26 685 грн 78 коп., яка складається із: 7 093 грн 98 коп. заборгованості за кредитом, 13 478 грн 11 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом, 4 366 грн 75 коп. заборгованості з комісії за користування кредитом, 500 грн штрафу (фіксована частина) та 1 246 грн 94 коп. штрафу (процентна складова), яку позивач і просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь.

Рішенням Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 вересня 2014 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Справа апеляційним судом розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 27 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 22 січня 2008 року в розмірі 17 323 грн 51 коп. та 468 грн 34 коп. на відшкодування сплаченого судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що банк пропустив строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, встановлений ст. 257 ЦК України, при цьому відповідач заявив про застосування позовної давності, що є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк», виходив із того, що ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, що є підставою для стягнення з нього заборгованості за кредитом. Крім того, відповідач не надав докази того, що строк дії виданої йому платіжної картки встановлено до 22 січня 2009 року, не спростував надані позивачем відомості встановлення строку дії платіжної картки до 31 грудня 2011 року, тому порушене право ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає захисту в межах позовної давності з 24 вересня 2010 року до 23 вересня 2013 року.

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 22 січня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 800 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який з 24 січня 2008 року збільшено до 8 900 грн, з 12 лютого 2009 року зменшено до 7 100 грн, з 25 березня 2009 року збільшено до 8 900 грн, з 18 квітня 2009 року зменшено до 7 100 грн, зі сплатою щомісячних платежів у розмірі 7 % від суми заборгованості, процентів за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору утворилась заборгованість.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до вимог ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа.

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до пп. 3.1.1, 5.3, 5.4 Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення процентів за кредитом, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно з п. 9.12 Умов і правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною договору, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той самий строк.

Таким чином, договір діяв до 22 січня 2009 року, після чого у позивача виникло право вимагати повернення кредиту згідно з умовами договору, звернувшись до суду в установлений законом строк позовної давності.

Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3здійснив останній платіж з погашення кредиту 31 березня 2008 року, а даний позов пред'явлено до суду у вересні 2013 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Судом установлено, що відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності (а.с. 62-63 т. 1).

Таким чином, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог,які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не перевірив доводів відповідача й не надав їм належної правової оцінки, дійшовши передчасного висновку прочасткове задоволення позовних вимог.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 27 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик