У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Ковальчук Н.М.,

суддів - Гордійчук С.О., Шеремет А.М.,

секретар судового засідання - Пиляй І.С.,

з участю: представника позивача - адвоката Твердого М.К.,

представника відповідача - адвоката Дяденчука А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3, подана його представником - адвокатом Твердим Миколою Кузьмовичем на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 серпня 2017 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а його висновки - невідповідними фактичним обставинам справи, ОСОБА_3 через свого представника - адвоката Твердого М.К. оскаржив його в апеляційному порядку.

В поданій апеляційній скарзі зазначає, що суд не врахував, що позивач у будь-якому випадку є передбаченим законом суб'єктом звернення до суду із позовом про витребування свого майна з чужого незаконного володіння - і як власник, і як законний володілець. Стверджує, що відповідачка не є власником спірного майна через відсутність передбаченого ч. 1 ст. 328 ЦК України юридичного складу набуття нею (переходу до неї) права власності. Вказує, що позовна вимога про скасування державної реєстрації не є похідною від вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, а тому відмова від її задоволення є відмовою суду від вирішення частини спору. Пояснює, що 12 травня 2006 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного між Дочірнім підприємством - фірмою «Рівне-Атом» спільного Українсько-Німецького підприємства «МБР-Україна» та ОСОБА_3, останній придбав належну на праві приватної власності продавцю незавершену будівництвом будівлю виробничо-складської бази, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (готовність будівлі - 59%; готовність адміністративно-виробничого приміщення 98%; готовність операторської з маслоскладом та паливно-роздавальними колонками - 97%; готовність сторожевого павільйона з площадкою відкритої стоянки автомобілів - 98% готовності. 12 травня 2006 року даний правочин зареєстровано в Державному реєстрі правочинів. Додає, що заочним рішенням Здолбунівського районного су6ду Рівненської області від 10 вересня 2008 року визнано дійсним договір купівлі-продажу, зокрема незавершеної будівництвом виробничо-складської бази по АДРЕСА_1, укладений 27 жовтня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та визнано за ОСОБА_5

________________________________________________________________________________________________________________________

Справа №569/646/17 Головуючий у І інстанції - Першко О.О.

Провадження № 22-ц 787/1430/2017 Доповідач - Ковальчук Н.М.

право власності на нежиле приміщення незавершеної будівництвом виробничо-складської бази по АДРЕСА_1. В подальшому рішенням Здолбунівського районного суду від 23 листопада 2011 року заявлені позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено: визнано за нею право власності на будівлі виробничо-складської бази, розташованої за адресою АДРЕСА_1 Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №69689706 від 04 жовтня 2016 року за відповідачкою ОСОБА_4 зареєстровано право власності на нежилу будівлю виробничо-складської бази по АДРЕСА_1, за виключенням будівлі, загальною площею 545,8 кв.м по АДРЕСА_1, яка згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить на праві власності ОСОБА_6.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 29 лютого 2016 року, яке набрало законної сили, в цивільній справі №2-982/08 рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 10 вересня 2008 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу укладеним відмовлено.

У зв'язку з наведеним доводить, що місцевий суд не врахував наступних важливих обставин: що право власності на спірне майно як на незавершений будівництвом об'єкт нерухомості виникло до 01.01.2004 року, а тому лише перейшло до позивача на підставі договору від 12.05.2006р.; вказаний договір є відплатним і зобов'язання за ним виконані сторонами; технічна готовність спірного майна станом на 12.05.2006р. фактично складає 97%; що 21.02.2007р. ОСОБА_3 уклав із Рівненською міською радою та зареєстрував у Державному реєстрі земель 15.03.2007р. договір оренди земельної ділянки, на якій розміщена будівля, з метою завершення її будівництва; що у березні 2007 року позивач фактично завершив будівництво бази за власні кошти, про що свідчать матеріали інвентарної справи КП РМБТІ та реєстрація будівлі як завершеного будівництвом об'єкта будівництва 13.12.2011р.; що здійснити державну реєстрацію свого права власності на підставі договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом об'єкта та на підставі завершення її будівництва позивач не зміг через судові процеси у 2011 році; що матеріали справи не містять доказів наявності у відповідачки права на здійснення добудови спірного майна. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Cудом встановлено, що 12 травня 2006 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного між Дочірнім підприємством - фірмою «Рівне-Атом» спільного Українсько-Німецького підприємства «МБР-Україна» та ОСОБА_3, останній придбав належну на праві приватної власності продавцю незавершену будівництвом будівлю виробничо-складської бази, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У п. 3 договору зазначено, що згідно довідки, виданої Рівненським міським бюро технічної інвентаризації 18 квітня 2006 року за №1315: готовність будівлі складає 59%; опис будівлі: «А-2» - адміністративно-виробниче приміщення (98% готовності); «Б-1» - операторська з маслоскладом та паливно-роздавальними колонками (97% готовності); «В-1» - сторожевий павільйон з площадкою відкритої стоянки автомобілів (98% готовності); №1 - бетонна огорожа території.

12 травня 2006 року даний правочин зареєстровано в Державному реєстрі правочинів.

10 вересня 2008 року заочним рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області визнано дійсним договір купівлі-продажу, зокрема незавершеної будівництвом виробничо-складської бази по АДРЕСА_1, укладений 27 жовтня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5. Визнано за ОСОБА_5 право власності на нежиле приміщення незавершеної будівництвом виробничо-складської бази по АДРЕСА_1. Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 02 вересня 2011 року задоволено заяву ОСОБА_5 та роз'яснено дане рішення суду, зокрема, що вказані нежилі приміщення складаються з: адміністративно-виробничого приміщення (позначеного літерою «А2») загальною площею 691,9 кв. м.; операторської з маслоскладом та паливно-роздавальними колонками (позначеними літерою «Б1») загальною площею 32,7 кв. м.; сторожового павільйону з відкритою площадкою для стоянки автомобілів (позначеного літерою «В1») загальною площею 28,7 кв. м.; бетонної огорожі території.

В подальшому рішенням Здолбунівського районного суду від 23 листопада 2011 року заявлені позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено: визнано за позивачем право власності на майно, зокрема на будівлі виробничо-складської бази, розташованої за адресою АДРЕСА_1, що складаються з адміністративно-виробничого приміщення (позначене літерою "А2") загальною площею 691,9 м.кв, операторської з маслоскладом та паливно-роздавальними колонками (позначена літерою "Б1") загальною площею 32,7 м.кв, сторожевого павільйону з відкритою площадкою для стоянки автомобілів (позначеного літерою "В1") загальною площею 28,7 м.кв.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №69689706 від 04 жовтня 2016 року з 13 грудня 2011 року на підставі рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23 листопада 2011 року в справі №2-1137/11 за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на нежилу будівлю виробничо-складської бази по АДРЕСА_1, за виключенням будівлі, загальною площею 545,8 кв.м по АДРЕСА_1, яка згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить на праві власності ОСОБА_6.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 29 лютого 2016 року, яке набрало законної сили, в цивільній справі №2-982/08 рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 10 вересня 2008 року та ухвалу Здолбунівського районного суду Рівненської області від 02 вересня 2011 року про роз'яснення рішення суду скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу укладеним відмовлено.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 наполягав на тому, що саме він є власником спірного нерухомого майна та обґрунтовував свої вимоги про витребування цього майна з чужого незаконного володіння і скасування його державної реєстрації тим, що внаслідок скасування рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 10 вересня 2008 року №2-982/08 скасовано і підставу набуття ОСОБА_5 права власності на нерухоме майно та як наслідок відпала правова підстава переходу права власності на спірне нерухоме майно від ОСОБА_5 до ОСОБА_4.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач ОСОБА_3, придбавши незавершене будівництво по АДРЕСА_1, не зареєстрував його, то у нього не виникло права власності на спірне нерухоме майно, а відтак відсутнє право на його витребування, яким закон наділяє виключно власника. Суд також врахував, що позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно є похідною від витребування майна із чужого незаконного володіння, у зв'язку з чим відмовив і в її задоволенні.

На підтвердження даних висновків у рішенні суду містяться необхідні доводи та обґрунтування, з якими погоджується і колегія судів апеляційної інстанції.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з ч.3 ст. 334 цього Кодексу право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Відповідно до ч.4 вказаної статті, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Частиною 3 ст. 331 ЦК України встановлено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Судом безспірно встановлено, що позивач ОСОБА_3 не зареєстрував своє право власності на незавершену будівництвом будівлю виробничо-складської бази, розташованої по АДРЕСА_1, придбаної за договором купівлі-продажу від 12 травня 2006 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 за договором від 12 травня 2006 року придбав незавершений об'єкт будівництва: готовність будівлі складає 59%; опис будівлі: «А-2» - адміністративно-виробниче приміщення (98% готовності); «Б-1» - операторська з маслоскладом та паливно-роздавальними колонками (97% готовності); «В-1» - сторожевий павільйон з площадкою відкритої стоянки автомобілів (98% готовності); №1 - бетонна огорожа території (п. 3 договору).

Частиною 3 ст. 331 ЦК України передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Жодних доказів на підтвердження посилань апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 було завершено будівництво вищевказаного об'єкта за власні кошти, не надано, а тому вони колегією суддів відхиляються.

Разом з тим, згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом наведеної норми, право на витребування майна з чужого незаконного володіння належить саме власнику відповідного майна.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом цієї норми закону майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Правовим висновком Верховного Суду України, прийнятим при розгляді справи № 6-2233цс16 від 21.12.2016 р., визначено, що відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Із досліджених в ході апеляційного розгляду матеріалів справи Здолбунівського районного суду Рівненської області № 2-982/08 за позовом ОСОБА_5 до годинюка ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу укладеним вбачається, що ОСОБА_3 добровільно відчужив незавершену будівництвом будівлю виробничо-складської бази, розташованої по АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_5, уклавши з нею договір купівлі-продажу 27 жовтня 2006 року (а.с. 4).

В судовому засіданні Здолбунівського районного суду Рівненської області 21 серпня 2008 року при розгляді вказаної справи ОСОБА_8 визнав позов та підтвердив, що дійсно уклав з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу.

Таким чином, наявність у ОСОБА_3 вільного волевиявлення на передачу майна, реалізованого шляхом укладення даного правочину, унеможливлює витребування цього майна у добросовісного набувача, яким є відповідачка, котра в свою чергу придбала його на законних підставах.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст. ст. 387 та 388 ЦК України.

Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: 1) чи набуто майно з відповідних правових підстав; 2) чи є підстави набуття майна законними; 3) чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо.

Наведена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 17.12.2014 року у справі № 6-140цс14.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником - адвокатом Твердим Миколою Кузьмовичем відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 серпня 2017 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н.М.

Судді: підпис Шеремет А.М.

підпис Гордійчук С.О.

Копія вірна: суддя-доповідач Ковальчук Н.М.