АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Слюсар Т.А.

при секретарі: Дячук І.М.

за участю:

заявника ОСОБА_1

представника заявника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 січня 2016 року, у зв'язку з нововиявленими обставинами в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Суворовської районної у м. Херсоні ради, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 та просила визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю за адресою АДРЕСА_1, стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але неменше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви до досягнення донькою повноліття. Та допустити негайне виконання рішення суду.

Справа № 759/6044/15-ц
№ апеляційного провадження:88-ц/796/24/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Величко Т.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, в якому просив визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ним, відібрати дитину від ОСОБА_4 та повернути її в місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 та визначити час зустрічей з матір'ю.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04.11.2015 первісний та зустрічний позови задоволено частково. Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, періодично разом з мамою - ОСОБА_3 за її місцем проживання або перебування зареєстрованим у встановленому законом порядку з батьком ОСОБА_1 за його місцем проживання або перебування зареєстрованим у встановленому законом порядку. Встановлено періодичність місця проживання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 періодично разом з мамою - ОСОБА_3 за її місцем проживання або перебування: з першого до останнього календарного дня, наступні місяці: січень, березень, травень, липень, вересень, листопад, до досягнення дитиною десяти років. Якщо в ці місяці припадають відпустка, то малолітня ОСОБА_5 проводить її з матір'ю ОСОБА_3 Встановлено періодичність місця проживання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 періодично разом з батьком - ОСОБА_1 за його місцем проживання або перебування: з першого до останнього календарного дня, наступні місяці:лютий, квітень, червень, серпень, жовтень, грудень, до досягнення дитиною десяти років. Якщо в ці місяці припадають відпустка, то малолітня ОСОБА_5 проводить її з батьком - ОСОБА_1 У разі пропуску періодичності проживання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з вини одного з батьків, періодичність не поновлюється. Відповідальність щодо дитини за час знаходження у одного з батьків несуть той з батьків з ким проживає дитина. Витрати на утримання дитини несе особисто той з батьків з ким проживає дитина. Витрати щодо зміни місця проживання дитини згідно встановленого графіку несе той з батьків, хто забирає ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 до свого місця проживання або перебування. Сторони у справі зобов'язані повідомляти один одного про місце знаходження дитини та осіб, які допомагають у догляді за дитиною, щоденно, в той час коли дитина згідно періодичності проживання з одним із них не проживає, письмово або засобами смс -повідомлень. Сторони у справі мають право брати участь у вихованні та піклуванні малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в той час коли дитина перебуває з одним із батьків згідно графіку періодичності за місцезнаходженням дитини з 14.00 до 18.00 щоденно. У задоволенні решти позовних вимог за первісним та зустрічним позовом відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13.01.2016 рішення суду першої інстанції скасовано. Ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_3 Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_8 на утримання малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно з урахуванням матеріального стану сім'ї, в якій виховується дитина. Допущено негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. В решті позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд вищевказаного рішення, у зв'язку з нововиявленими обставинами (т. 4, а. с. 197-212), в якій зазначив, що відповідно до листа Уповноваженого Президента України з прав дитини №22-04/486 від 22.03.2017 та листа Представника Уповноваженого Верховної ради України з прав людини №10.1/7П286072.17/24-138 від 31.03.2017 Декларація прав дитини, прийнята Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1959, яка була підставою для прийняття рішення по справі, не є міжнародним договором України і не є частиною національного законодавства та при розгляді справ про визначення місця проживання дитини не можуть застосовуватись норми міжнародних актів, які суперечать чинному законодавству.

Зазначені обставини він вважає нововиявленими, в зв'язку з чим просить скасувати рішення Апеляційного суду м. Києва від 13.01.2016 та ухвалити нове про задоволення позовних вимог ОСОБА_1, а у задоволенні вимог ОСОБА_3 відмовити повністю.

Позивач за первісним позовом в судове засідання не прибула, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи. На підставі викладеного та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши наведені в заяві доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13.01.2016 рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04.11.2015 в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Суворовської районної у м. Херсоні ради, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментівскасовано. Ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_3 Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_8 на утримання малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно з урахуванням матеріального стану сім'ї, в якій виховується дитина. Допущено негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. В решті позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У зв'язку з посиланням у вищезгаданому рішенні на Декларацію прав дитини, відповідач за первісним позовом, звернувся до Уповноваженого Президента України з прав дитини з приводу роз'яснення йому правомірності застосування даної Декларації судом апеляційної інстанції. Відповідно до листа №22-04/486 від 22.03.2017 та листа Представника Уповноваженого Верховної ради України з прав людини №10.1/7П286072.17/24-138 від 31.03.2017 зазначено, що Декларація прав дитини, прийнята Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1959 не є міжнародним договором України і не є частиною національного законодавства.

ОСОБА_1, зазначив, що Декларація прав дитини не є частиною національного законодавства, в зв'язку з чим суд апеляційної інстанції не мав право її застосовувати при винесенні вищезгаданого рішення. Зазначені обставини заявнику були невідомі, а тому вважає дану обставину нововиявленою, у зв'язку з чим звернувся до суду із відповідною заявою про перегляд рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 361 ЦПК України, у зв'язку з нововиявленими обставинами можуть бути переглянуті рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, а також судовий наказ.

Для визначених п. п. 3, 4 ч. 2 ст. 361 ЦПК України нововиявлених обставин необхідними умовами є те, що вони існували на час розгляду справи, але підстави виникли після ухвалення рішення у справі (зокрема, шляхом скасування судового рішення, яке стало підставою для його ухвалення), спростовують обставини, встановлені судом на час розгляду справи, та мають важливе значення для її розгляду.

Відповідно до п. 3, 4 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами» №4 від 30.03.2012 нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов'язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред'явлення нової вимоги. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Таким чином, законодавець зазначив, що необхідними умовами для визнання обставин нововиявленими є те, що вони існували на час розгляду справи; не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, вирішуючи питання щодо скасування рішення за нововиявленими обставинами, суд позбавлений права надавати оцінку рішенню суду щодо якого ставиться питання про його скасування (надавати оцінку його обґрунтованості або законності тощо). Саме сторона, яка заявляє вимоги про скасування рішення суду за нововиявленними обставинами, повинна надати суду відповідні докази на підтвердження вказаних обставин. Суд має право скасувати судове рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Відповідно до ч. 2 ст. 361 ЦПК України підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв'язку з нововиявленими обставинами є: істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; встановлені вироком суду, що набрав законної сили, завідомо неправдиві показання свідка, завідомо неправильний висновок експерта, завідомо неправильний переклад, фальшивість документів або речових доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного або необґрунтованого рішення; встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні злочину, внаслідок якого було ухвалено незаконне або необґрунтоване рішення; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду; встановлена Конституційним Судом України неконституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Матеріали справи свідчать, що звертаючись до суду із заявою, ОСОБА_1 стало відомо відповідно до листа Уповноваженого Президента України з прав дитини №22-04/486 від 22.03.2017 та листа Представника Уповноваженого Верховної ради України з прав людини №10.1/7П286072.17/24-138 від 31.03.2017 про те, що Декларація прав дитини, прийнята Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1959 не є міжнародним договором України, а рішення по справі ухвалене на її підставі, що і вважає нововиявленою обставиною.

Колегія суддів вважає, що обставини, на які посилається заявник не підпадають під визначення нововиявлених, а тому задоволенню заява не підлягає.

Декларація прав дитини, прийнята Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1959, тобто діяла на час розгляду справи в суді під час ухвалення рішення.

При цьому, колегія суддів враховує, що заява не містить обґрунтувань щодо неможливості з'ясування належності останньої до міжнародних договорів України, яка є частиною національного законодавства.

Посилання в заяві на те, що застосований судом 6 принцип зазначеної Декларації дискримінує права батьків не може бути підставою для скасування рішення суду.

В юридичному розумінні слово Деклараціяозначає документ, офіційну заяву, де проголошуються основні принципи зовнішньої та внутрішньої політики держави чи програмні положення партій та організацій.

Таким чином, в Декларації прав дитини проголошені основні принципи розвитку держави в сфері забезпечення гармонійного розвитку дітей.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір'ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі матері прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 (Постанова Верховного суду України від 12.07.2017 у справі № 6-564цс17).

Хоча Декларація про права дитини в розумінні Закону України «Про міжнародні договори України» не є міжнародним договором, вона має рекомендаційний характер, оскільки вона є ефективним механізмом та інструментом захисту прав дитини в світовому масштабі (прийнята Генеральною асамблеєю ООН, членом якої являється серед інших держав-учасниць і Україна).

З тексту рішення апеляційного суду вбачається, що при його прийнятті суд апеляційної інстанції керувався не лише вищезгаданою Декларацією, а й іншими доказами в тому числі, що мати дитини має постійний дохід, піклується про нею тощо.

Таким чином, суд апеляційної інстанції розглянув справу та ухвалив відповідне рішення з посиланням поряд з Декларацією й на інші нормативно-правові акти національного законодавства України.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Разом з тим, при розгляді справи у суді апеляційної інстанції заявник не надав суду будь-які докази, в розумінні вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження нововиявлених обставин по вказаній справі.

Доводи заяви фактично зводяться до перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва, яке набрало законної сили та не може бути підставою для скасування рішення, у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Таким чином, враховуючи вище викладене, вимоги заявника є недоведеними та такими, що не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в апеляційній інстанції.

При цьому, приймаючи таке рішення, колегія суддів також приймає до уваги рішення ЄСПЛ у справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04) від 19 лютого 2009 року:

В п. 33 якого зазначено, що Суд повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], заява № 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).

Пункт 34 вказаного рішення зазначає, що принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata (див. там же, п. 62), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини. Суд має визначити, чи здійснювали органи влади свої повноваження порушити та провести екстраординарну процедуру перегляду судової постанови таким чином, щоб забезпечити, наскільки це можливо, справедливу рівновагу між інтересами відповідної особи та необхідністю підтримання ефективності системи судочинства (див., mutatis mutandis, справи «Нікітін проти Росії» (Nikitin v. Russia), заява № 50178/99, п. 57, ECHR 2004-VIII, та «Савінський проти України» (Savinskiy v. Ukraine), заява № 6965/02, п. 23, від 28 лютого 2006 року).

Враховуючи наведені обставини та вимоги п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено останню з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 304, 361, 362, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 січня 2016 року, у зв'язку з нововиявленими обставинами в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Суворовської районної у м. Херсоні ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа: служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Слюсар