АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/6642/13-цГоловуючий у 1-й інстанції Ромазан В.В.
Провадження № 22-ц/789/1081/17 Доповідач - Щавурська Н.Б.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Щавурської Н.Б.

суддів - Міщій О. Я., Загорський О. О.,

при секретарі - Рожук О.О.

з участю сторін - представника заявника ОСОБА_1 -

адвоката ОСОБА_2, представника

відповідача ТОВ Комерційно-виробниче

товариство Медобори ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 серпня 2017 року в справі за заявою ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 07 серпня 2017 року вищевказану заяву залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду, вважаючи її незаконною та постановити нову, якою її заяву про поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання задовольнити.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилається на неврахування судом при вирішенні за її заявою ряд обставин, що мають значення для справи, зокрема: що виконавчий лист був отриманий її представником лише 06 квітня 2016 року, однак не був їй переданий; їй не було відомо про існування передбаченого законом конкретного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання; суд не направляв їй виконавчого листа поштою; зміст рішення суду не вказував на строк пред'явлення виконавчого листа до виконання; договір про надання правової допомоги з особою, яка представляла її інтереси на даний час розірвано; тривалий час вона перебувала за кордоном.

Також, звертає увагу на наявність численної практики Європейського суду з прав людини, що вказує на невід'ємність стадії виконання рішення суду від усього судового розгляду справи; на те, що відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном у розумінні статті 1 Першого протоколу; а також на невідповідність змісту пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод того факту, що правова система держави допускає невиконання на шкоду одній із сторін остаточного судового рішення, що має обов'язкову силу.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Представник відповідача ТОВ Комерційно-виробниче підприємство Медобори ОСОБА_3 відносно апеляційної скарги заперечив, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною й такою, що скасуванню не підлягає.

Представник третьої особи Великогаївської сільської ради в судове засідання не з'явився, подавши заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його присутності, відносно задоволення апеляційної скарги не заперечив.

Перевіривши законність ухвали Тернопільського міськрайонного суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з урахуванням наступного.

Залишаючи заяву ОСОБА_1 без розгляду, суд виходив з того, що заявником не наведено достатніх обставин та доказів, які б підтверджували, що мають місце поважні причини пропуску строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 28 липня 2014 року, яке набрало законної сили, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Комерційно-виробниче підприємство «Медобори», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Великогаївська сільська рада Тернопільського району Тернопільської області, про встановлення земельного сервітуту позов задоволено. Вирішено встановити земельний сервітут на земельній ділянці, площею 288 кв.м., що знаходиться в селі Великі Гаї Тернопільського району Тернопільської області, яка перебуває в користуванні ТОВ «Комерційно-виробниче підприємство «Медобори» для проїзду (проходу) до земельної ділянки, що знаходиться в селі Великі Гаї Тернопільського району Тернопільської області та належить ОСОБА_1, від земель загального користування, згідно додатку № 2 до висновку експерта № 4533/13-22 за результатами проведення земельно-технічної експертизи від 27 червня 2014 року, складеної судовим експертом Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (а.с.67-68).

Також, з матеріалів справи вбачається, що в ході розгляду даної справи судом першої інстанції позивач ОСОБА_1 неодноразово була присутня в судових засіданнях, а саме: 20.05.2013 року, 18.06.2013 року, 02.07.2013 року, 27.07.2013 року.

В подальшому, інтереси позивача ОСОБА_1 у судових засіданнях представляв ОСОБА_5, в присутності якого й було ухвалено вищезгадане рішення (а.с.67-68).

04.08.2014 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_5 звернувся з заявою про видачу виконавчого листа (а.с.70).

31.03.2016 року представник позивача повторно звернувся з заявою про видачу виконавчого листа і такий був ним отриманий 12.04.2016 року.

01 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання.

За правилами ч.1 ст.258 ЦПК України питання, пов'язані із зверненням судового рішення до виконання, вирішує місцевий суд, який розглянув справу.

Відповідно до п. 2 ст. 22 Закону України "Про виконавче провадження" зі змінами, які набрали законної сили 09 березня 2011 року, виконавчі документи, зокрема по виконанню судових рішень, можуть бути пред'явлені до виконання протягом року.

Частиною 2 ст. 368 ЦПК України встановлено, що за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист.

Обов'язок звернутись із заявою до суду про видачу виконавчого листа та пред'явити виконавчий лист до виконання в межах строків, визначених ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження», покладено саме на стягувача.

За змістом ст.371 ЦПК України стягувачам, які пропустили строк для пред'явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Заява про поновлення пропущеного строку подається до суду, який видав виконавчий лист, або до суду за місцем виконання і розглядається в судовому засіданні з повідомленням сторін, які беруть участь у справі. Їхня неявка не є перешкодою для вирішення питання про поновлення пропущеного строку. Суд розглядає таку заяву в десятиденний строк.

Відповідно до ст.ст.72, 73 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення строку.

Відповідно до ст.ст.10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Встановивши, що наведені стягувачем у заяві причини пропуску встановленого законом строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання не можуть вважатися поважними в розумінні вимог закону, а також, те, що заявником не надано доказів поважності пропуску нею такого строку, суд першої інстанції, на думку колегії суддів прийшов до вірного висновку про залишення заяви стягувача без розгляду.

Доводи апеляційної скарги з приводу неврахування судом при вирішенні за її заявою ряду обставин, що мають значення для справи, зокрема: що виконавчий лист був отриманий її представником лише 06 квітня 2016 року, однак не був їй переданий; їй не було відомо про існування передбаченого законом конкретного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання; суд не направляв їй виконавчого листа поштою; зміст рішення суду не вказував на строк пред'явлення виконавчого листа до виконання; договір про надання правової допомоги з особою, яка представляла її інтереси на даний час розірвано; тривалий час вона перебувала за кордоном колегія суддів вважає безпідставними, як такі, що спростовуються змістом оскаржуваної ухвали (а.с.103).

Так, судом вірно не взято до уваги перелічені позивачем обставини, як такі, що підтверджують наявність у неї поважних причин пропуску строку звернення виконавчого листа до виконання, оскільки, по перше, сам по собі факт отримання виконавчого листа представником стягувача лише 06.04.2016 року не є доказом неможливості отримання виконавчого листа самою ОСОБА_1 в строки, передбачені законом, а факт не передання їй виконавчого листа представником у даному випадку жодного правового значення не має, оскільки був ним отриманий уже поза межами передбаченого законом строку. По-друге, необізнаність стягувача про існування передбаченого законом конкретного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання не може вважатися поважною причиною пропуску такого строку, оскільки в силу вимог ст.68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, а всі законодавчі акти оприлюднюються шляхом публікації в офіційних друкованих виданнях. По-третє, направлення виконавчого листа поштою за відсутності відповідного звернення стягувача нормативними документами, що передбачають порядок видачі виконавчого листа, не передбачено. По-четверте, відсутність у змісті рішення суду вказівки на строк пред'явлення виконавчого листа до виконання не може вважатися поважною причиною пропуску пред'явлення відповідного строку з підстав, що стаття 215 ЦПК України, яка встановлює вимоги до змісту судового рішення, не передбачає такої вимоги. По-п'яте, розірвання на даний час договору про надання правової допомоги з особою, яка представляла її інтереси в справі не є поважною причиною з підстав, що факт розірвання такого договору на даний час не стосується періоду, протягом якого виконавчий лист міг бути пред'явлений до виконання в силу вимог закону. По-шосте, перебування позивача за кордоном протягом тривалого часу, доказом чого є довідка про працевлаштування, є може вважатися поважною причиною пропуску строку пред'явлення виконавчого листа до виконання з підстав, що така довідка не є належним і допустимим доказом факту відсутності позивача в Україні протягом строку пред'явлення виконавчого листа до виконання. Присутність позивача ОСОБА_1 особисто неодноразово в судових засіданнях у суді першої інстанції під час розгляду даної справи, а саме: 20.05.2013 року, 18.06.2013 року, 02.07.2013 року, 27.07.2013 року спростовує той факт, що само по собі працевлаштування за кордоном свідчить про відсутність її в Україні. Разом з тим, будь-які належні і допустимі докази, які б свідчили про відсутність позивача в Україні в період строку пред'явлення виконавчого листа до виконання (такі як закордонний паспорт позивача, довідки з Державної прикордонної служби України про перетин нею кордону України після ухвалення рішення в справі тощо) в матеріалах справи відсутні.

Безпідставними, на думку колегії суддів є й доводи апеляційної скарги в частині незаконності ухвали суду першої інстанції й з посиланням на наявність численної практики Європейського суду з прав людини, що вказує на невід'ємність стадії виконання рішення суду від усього судового розгляду справи (рішення у справах Бурдов проти Росії, Горнсбі проти Греції); на те, що відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь (справи Агрокомплекс проти України, ОСОБА_6 проти України), становить втручання у право на мирне володіння майном у розумінні статті 1 Першого протоколу; а також на невідповідність змісту пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод того факту, що правова система держави допускає невиконання на шкоду одній із сторін остаточного судового рішення, що має обов'язкову силу (справа Шмалько проти України), оскільки процедура виконання судового рішення чітко передбачена ЗУ Про виконавче провадження й може бути реалізована завдяки активним діям стягувача; натомість дана процедура заявником не була дотримана у зв'язку з тим, що впродовж встановленого законом строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання стягувач не цікавилася ходом виконання судового рішення й не навела ні причин, які б суд міг визнати поважними для поновлення їй строку для звернення до виконання виконавчого документа, ні не надала відповідних доказів. При цьому, наведені представником заявника рішення ЄСПЛ не можуть бути враховані колегією суддів при розгляді даної справи, оскільки: в справі Бурдов проти України, зокрема, порушення ч.1 ст.6 Конвенції та ст.1 Протоколу, встановлене Європейським судом з прав людини, пов'язано з бездіяльністю з боку держави (а не стягувача) з приводу невиконання постановленого судом рішення, виконавче провадження по якому вже було відкрито; аналогічно, бездіяльності державних органів стосується й встановлене ЄСПЛ порушення в справі Горнсбі проти Греції; у справі Шмалько проти України встановлено порушення у зв'язку з тривалим невиконанням державними органами такого, що вже перебувало на виконанні рішення суду, а в справі Юрій Миколайович Іванов проти України порушення ч.1 ст.6 Конвенції стосується розумних строків розгляду кримінальної справи, порушення ст.13 ефективного засобу захисту проти порушення розгляду справи упродовж розумного строку, а порушення ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції справедливої рівноваги між загальними інтересами та правами заявника в частині застосування запобіжного заходу, в той час як у даній справі бездіяльності будь-яких інших органів у невиконанні рішення суду, окрім самої ОСОБА_1, яка неодноразово будучи присутньою у судових засіданнях у справі за її позовом про встановлення земельного сервітуту, з часу ухвалення рішення, а саме з 28.07.2014 року, не ініціювала у встановлені законом строки питання виконання такого в примусовому порядку ні особисто, ні не поцікавилась результатами виконання своїх обов'язків у особи, яка представляла її інтереси (адвоката ОСОБА_5І.).

Разом з тим, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення Європейського суду з прав людини у справі "ОСОБА_7 проти України" (974 256), заява N 8371/02, п. 27, рішення Європейського суду з прав людини від 26 квітня 2007 року; "Трух проти України" (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).

У рішенні в справі «Каракуця проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявники повинні проявляти належну зацікавленість у розгляді їхньої справи.

У відповідності до ст.312 ч.1 п.1 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст.307 ч.2 п.1, 312 ч.1 п.1, 313, 314 ч.1 п.4; 315 ч.ч.1, 2; 317 ч.1, 319 ч.1; 324 ч.1 п.1; 325 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 07 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Н.Б. Щавурська

Судді : О.О. Загорський

ОСОБА_8