АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 596/63/17Головуючий у 1-й інстанції Цвинтарна Т.М.
Провадження № 22-ц/789/999/17 Доповідач - Щавурська Н.Б.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Щавурської Н.Б.

суддів - Шевчук Г. М., Загорський О. О.,

при секретарі - Романюк Х.Ю.

з участю сторін - позивача ОСОБА_1, представника

відповідача прокуратури Львівської області

ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30 червня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Дрогобицького відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Львівській області, Дрогобицької місцевої прокуратури, прокуратури Львівської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування за рахунок держави моральної шкоди з Дрогобицького відділу поліції Національної поліції України в Львівській області в розмірі 200000 грн., з Дрогобицької місцевої прокуратури Львівської області - 200000 грн., з прокуратури Львівської області 400000 грн., завданої йому внаслідок незаконних дій та бездіяльності, пов'язаних з незаконною передачею, порушеної за його зверненням кримінальної справи для проведення досудового розслідування з Гусятинського РВ УМВС до СВ Дрогобицького відділу поліції; зі зволіканням у проведенні досудового розслідування СВ Дрогобицьким відділом поліції кримінальної справи, потерпілим у якій він є; неприйняттям у встановлені законом строки та у спосіб, передбачений законом слідчим процесуального рішення за його заявою про застосування чи відмову в застосуванні заходів безпеки; направлення прокуратурою Львівської області його скарги від 29.11.2016 року до органу, бездіяльність якого він оскаржив. Завдана йому моральна шкода полягає у моральних стражданнях, втраті нормальних життєвих зв'язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації життя, порушенні звичного способу життя та необхідності відстоювання своїх прав в правоохоронних органах і судах. Вважає, що безпідставно відмовляючи йому у наданні заходів безпеки правоохоронні органи і прокуратура створили йому й близьким його родичам умови внаслідок яких вони перебувають у небезпеці від можливих насильницьких дій з боку злочинців. Стверджує, що знаходиться у постійному страху і стресі, втратив сон і спокій. Через постійні стреси має місце загострення його хронічних хвороб, наслідком чого є значні витрати з його боку на лікування. Бездіяльність відповідачів вселили в ньому зневіру в справедливість і законність правоохоронних органів.

Рішенням Гусятинського районного суду від 30 червня 2017 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду вважаючи його незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення грунтується на неналежних і недопустимих доказах, здобутих незаконним шляхом судом, в той час як надані ним докази безпідставно не взяті до уваги, а у заявленому ним клопотанні про витребування матеріалів кримінальної справи необгрунтовано відмовлено.

Також, вважає, що судом першої інстанції незаконно допущено до участі в справі працівника прокуратури Гусятинського району Тернопільської області на підставі наявної в матеріалах справи довіреності.

Звертає увагу, що висновки суду в частині недоведеності ним факту бездіяльності поліції та прокуратури, пов'язаної з нерозглядом його клопотання про забезпечення безпеки йому та його сину з посиланням на наявність ухвали слідчого-судді Дрогобицького суду не відповідають обставинам справи, оскільки судом безпідставно не взято до уваги ухвалу колегії суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Львівської області, якою спростовуються такі висновки.

Також вважає, що судом першої інстанції безпідставно проігноровано той факт, що після відмови йому слідчим-суддею у застосуванні заходів безпеки та звернення з даним цивільним позовом до суду мала місце крадіжка з автомобіля його сина, під час якої не було викрадено окремі цінні речі, що знаходилися на видному місці й не було залишено жодних відбитків пальців, що на його думку, є доказом попередження, а не крадіжки, і як наслідок підстав для побоювань за своє і своїх близьких життя.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Представник прокуратури Львівської області ОСОБА_2 апеляційної скарги не визнала, вважаючи рішення суду законним і обгрунтованим, таким, що скасуванню не підлягає.

Заслухавши пояснення сторін і їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з урахуванням наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не доведено наявності передбачених законом підстав для відшкодування моральної шкоди, зокрема факту завдання такої шкоди, причинно-наслідкового зв'язку між шкодою та діями (бездіяльністю) позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, як таким, що відповідає вимогам закону й зробленим на підставі наявних у справі доказів.

Так, судом встановлено, що 14.08.2015 року в Гусятинський РВ УМВС України в Тернопільській області надійшли матеріали перевірки за заявою позивача з приводу вчинення відносно нього невідомою особою шахрайських дій.

Вказані відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000234 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

05.01.2016 року досудовим слідством Гусятинського ВП Підволочиського ВП ГУНП в Тернопільській області ознаки вищезазначеного кримінального правопорушення перекваліфіковано на ч.2 ст.190 КК України.

ОСОБА_1 у вказаному кримінальному провадженні визнаний потерпілим.

30.08.2016 року постановою Чортківської місцевої прокуратури Тернопільської області змінено підслідність вказаного кримінального провадження і 19.09.2016 року матеріали даного кримінального провадження Дрогобицькою місцевою прокуратурою направлено в слідчий відділ Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області для організації проведення досудового розслідування.

Досудове розслідування на даний час не завершено. Підозри нікому не оголошено.

Будучи у вказаному кримінальному провадженні потерпілим, ОСОБА_1 звертався до першого заступника Чортківської місцевої прокуратури із заявою про забезпечення безпеки йому та його сину. Дана заява була переадресована керівнику Дрогобицької місцевої прокуратури, а останнім - начальнику Дрогобицького відділу поліції головного управління Національної поліції у Львівській області у звязку зі зміною підслідності та передачею матеріалів кримінального провадження вказаному відділу поліції (а.с.3).

02 грудня 2016 року листом-відповіддю заступника начальника Дрогобицького відділу поліції головного управління Національної поліції у Львівській області заявнику ОСОБА_1 повідомлено про відмову в задоволенні заяви від 31.10.2016 року, оскільки в ході досудового розслідування кримінального провадження не встановлено факту наявності щодо нього та членів його сім'ї будь-якої загрози життю, здоров'ю і їх майну (а.с.4).

30.11.2016 року позивач ОСОБА_1 звертався до прокуратури Львівської області зі скаргою на неналежне розслідування кримінального провадження № 0000234 від 14 серпня 2015 року, яку переадресовано для розгляду до Дрогобицької місцевої прокуратури 02 грудня 2016 року (а.с.6).

20 грудня 2016 року ОСОБА_1 повторно звертався як учасник кримінального процесу до прокуратури Львівської області зі скаргою на неналежне розслідування кримінального провадження № 0000234 від 14 серпня 2015 року.

З приводу скарг ОСОБА_1 останньому прокуратурою Львівської області, Дрогобицькою місцевою прокуратурою повідомлялося про хід розслідування й неодноразово роз'яснювалося право оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого, прокурора до слідчого судді місцевого суду в порядку, передбаченому ст.ст.303-307 КПК України (а.с.5-7).

Такою, що набрала законної сили ухвалою слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 лютого 2017 року, відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії слідчого про відмову в застосуванні заходів безпеки (а.с.60).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 Цивільного Кодексу України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями субєктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює опреативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першої статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Оскільки, підставою для відшкодування шкоди позивач зазначав дії та бездіяльність службових осіб органів поліції та прокуратури в частині неналежного виконання своїх службових обовязків, повязаних з незаконною передачею, порушеної за його зверненням кримінальної справи для проведення досудового розслідування з одного відділу поліції до іншого, зі зволіканням у проведенні досудового розслідування відділом поліції кримінальної справи, потерпілим у якій він є; неприйняттям у встановлені законом строки та у спосіб, передбачений законом слідчим процесуального рішення за його заявою про застосування чи відмову в застосуванні заходів безпеки; направленням прокуратурою Львівської області його скарги до органу, бездіяльність якого він оскаржив, то відсутні спеціальні підстави для застосування ст.1176 ЦК України.

Статтею 56 Конституції України передбачено право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійснені ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обовязок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Частинами 1, 2 ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п.3 своєї постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року № 4 (з наступними змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно вимог ч.3 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року № 4 (з наступними змінами) розяснено судам, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією та негативним наслідками. Відповідні розяснення з цього приводу висловллені Верховним Судом України у п.5 вищезгаданої постанови Пленуму. Відсутність хоча б одного перелічених елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У відповідності до ст.ст.57, 58 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 3 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належними й допустимими доказами ні факту заподіяння йому моральної шкоди, ні факту незаконної бездіяльності відповідачів, ні причинно-наслідкового звязку між заподіянням моральних страждань і оціненою позивачем шкодою, суд першої інстанції, на думку колегії суддів прийшов до вірного висновку про відсутність передбачених законом (ст.56 Конституції України, статтею 1174 ЦК України) підстав для задоволення його вимог про стягнення моральної шкоди.

Крім цього, вимоги позивача, пред'явлені до відповідачів Дрогобицької місцевої прокуратури, Дрогобицького відділу поліції ГУ НП у Львівській області колегія суддів вважає такими, що не підлягають до задоволення й з огляду на те, що вказані відповідачі не є самостійними юридичними особами, а є структурними підрозділами прокуратури Львівської області та Головного управління Національної поліції у Львівській області, тому не є належними відповідачами на вимогами позивача.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині порушення судом норм процесуального права, які полягають в тому, що рішення суду грунтується на неналежних і недопустимих доказах, здобутих незаконним шляхом судом; у неврахуванні судом наданих ним доказів; у безпідставній відмові суду про витребування матеріалів кримінальної справи, а також в незаконному допуску до участі в справі працівника прокуратури Гусятинського району колегія суддів вважає безпідставними, як такі, що спростовуються матеріалами справи.

Також, колегія суддів звертає увагу позивача, що відповідно до ч.3 ст.309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, а перелічені порушення не є такими, що тягнуть за собою обовязкове скасування рішення суду.

Доводи апеляційної скарги позивача в частині невідповідності обставинам справи висновків суду про недоведеність ним факту бездіяльності поліції та прокуратури, пов'язаної з нерозглядом його клопотання про забезпечення безпеки йому та його сину з посиланням на наявність ухвали колегії суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Львівської області, яка судом першої інстанції безпідставно не взята до уваги, спростовуються як змістом оскаржуваного рішення суду (а.с.108), так і змістом самої ухвали від 27.01.2017 року (а.с.78-79), предметом якої була законність ухвали слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16.12.2016 року про повернення скарги ОСОБА_1 за пропуском строку, а не дії чи бездіяльність відповідачів у даній справі з підстав, передбачених ст.ст.303-307 КПК України.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу позивача на те, що навіть за умови встановлення факту бездіяльності будь кого з відповідачів, сам по собі такий факт не може бути підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди, належні та допустимі докази про факт заподіяння якої в матеріалах справи відсутні, оскільки моральна шкода в даному випадку відшкодовується на загальних підставах (за наявності в сукупності доказів що підтверджують, як факт наявності незаконних дій чи бездіяльтності державних органів, так факт заплодіяння моральної шкоди, так і факт причинного зв'язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою).

Доводи апеляційної в частині безпідставного неврахування судом при ухваленні рішення факту вчинення крадіжки з автомобіля його сина, як доказу заподіяння йому моральних страждань, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки факт не викрадення з автомобіля усіх наявних в ньому цінних речей та незалишення відбитків пальців, що, на думку позивача, є доказом попередження, а не крадіжки, і як наслідок наявності в нього підстав для побоювань за своє і своїх близьких життя, колегія суддів вважає лише припущенням, яке відповідно до вимог закону не може бути покладено в основу доказування при ухваленні судом рішення.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в даній справі, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст.307 ч.2 п.1, ; 312 ч.1, п.1; 315 ч.ч.1,2; 317 ч.1, 319 ч.1; 324 ч.1 п.1, 325 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Н.Б. Щавурська

Судді О.О. Загорський

ОСОБА_3