АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого-судді Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко Н.О., Стрижеуса А.М.,

при секретарі: Гарматюк О.Д.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Перегонцева І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4, на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 03 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» про визнання дій неправомірними, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року позивач ОСОБА_4 звернувся з позовом до Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш», у якому просив:

- визнати протиправними дії Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» щодо звільнення позивача з займаної посади,

- скасувати наказ Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» від 12 липня 2016 № 195К як незаконний,

- поновити позивача на посаді начальника управління адміністративно-господарського та матеріально-технічного забезпечення, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Справа № 761/26743/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7310/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Макаренко І.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що наказом Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» від 12 липня 2016 № 195К позивача було звільнено з роботи з 18 липня 2016 року у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників. Позивач вважає дії відповідача щодо звільнення позивача неправомірними та такими, що порушують його права оскільки позивачеві не було запропоновано вакантних посад на підприємстві, його не було повідомлено про перелік вакантних посад, відповідач не виконав обов'язку щодо вжиття заходів по працевлаштуванню працівників.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обстави на справи.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити рішення суду без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що наказом відповідача від 01 грудня 2014 року №261-К-УІ-0000377 ОСОБА_4 було переведено на посаду начальника управління адміністративно-господарського та матеріально-технічного забезпечення.

12 квітня 2016 року адміністрація відповідача звернулась до Ради трудового колективу відповідача з повідомленням про прийняття рішення щодо скорочення чисельності та штату працівників.

Рада трудового колективу відповідача протокольним рішенням №36-1 uim від 22 квітня 2016 року погодилась з рішенням адміністрації відповідача щодо скорочення чисельності та штату працівників підприємства.

13 травня 2016 року відповідачем було видано наказ №108 «Про скорочення чисельності і штату працівників та внесення змін до структури та штатного розпису ДП ДГЗІФ «Укрінмаш».

Листом Державного концерну «Укроборонпром» від 24 травня 2016 року вих. № UOР-6.2-5088 було погоджено структуру та штатний розпис відповідача.

24 травня 2016 року відповідачем було видано наказ №119, відповідно до пункту 1 якого нові структура та штатний розпис вводились в дію з 01 серпня 2016 року.

13 травня 2016 року наказом генерального директора ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» № 107 було створено Тимчасову комісію для визначення гарантій та переважного права на залишення на роботі працівників підприємства у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці.

24 травня 2016 року Протоколом Тимчасової комісії для визначення гарантій та переважного права на залишення на роботі працівників підприємства у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці було визначено перелік працівників стосовно яких законодавством встановлена пряма заборона на звільнення та перелік працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, до числа яких позивач не увійшов.

Повідомленням начальнику управління адміністративно-господарського та матеріально-технічного забезпечення ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» ОСОБА_4, яке підписане генеральним директором відповідача, 13 червня 2016 року позивача було персонально попереджено про наступне вивільнення з 15 серпня 2016 року у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників. Зазначеним повідомленням позивача також було поінформовано про відсутність вакантних посад, що відповідають кваліфікації позивача.

11 липня 2016 року позивач подав заяву на ім'я т.в.о. генерального директора ДП ДГЗІФ «Укрінмаш», в якій висловив прохання звільнити його на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України достроково, тобто до закінчення двомісячного строку, а саме з 18 липня 2016 року.

Протоколом №100 uim від 12 липня 2016 року Рада трудового колективу надала згоду на розірвання трудових відносин з позивачем з 18 липня 2016 року.

Наказом ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» № 195К від 18 липня 2016 року, враховуючи прохання позивача, висловлене в його заяві від 11 липня 2016 року, останнього було звільнено із займаної ним посади з 18 липня 2016 року у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 частини 1-статті 40 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було порушено вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника зважаючи на ту обставину, що на вакантні посади відповідач не мав можливості перевести позивача в силу невідповідності його кваліфікації та досвіду вимогам, що ставились до цих посад та дійшов висновку, що позивачем не доведено незаконність підстав його звільнення, при цьому судом встановлено, що звільнення позивача було проведено з дотриманням всіх правил та згідно з положеннями діючого законодавства.

Виходячи з наявних у матеріалах справи доказів, досліджених судом першої інстанції, висновки суду щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до пункту 1.1 Статуту Відповідача, затвердженого наказом Державного концерну «Укроборонпром» від 23 вересня 2014 року, ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» є державним комерційним підприємством.

Згідно з положеннями статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Згідно з частиною 2 статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу

Виходячи зі змісту пункту 19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи був попереджений він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках зміни в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Згідно з ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Судом першої інстанції встановлено, що у відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, а саме, скорочення штату та чисельності працівників.

Відповідач попередив позивача про наступне вивільнення 13 червня 2016 року. В повідомленні про наступне вивільнення запланованою датою вивільнення позивача було вказане 15 серпня 2016 року. Тобто, позивач попереджався про наступне вивільнення, яке мало відбутись за два місяці з дати його попередження. Однак відповідачем було враховане прохання позивача, висловлене в його заяві від 11 липня 2016 року щодо звільнення позивача до дати спливу двомісячного строку, а саме щодо його звільнення з 18 липня 2016 року.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

З матеріалів справи вбачається, що з моменту попередження позивача про наступне вивільнення та до дати його звільнення у відповідача вакантними були лише 2 посади: головний спеціаліст управління безпеки та головний спеціаліст відділу інформаційного забезпечення та зв'язку, що підтверджується засвідченою копією Службової записки від 19 вересня 2016 року №6/91 управління роботи з персоналом та документообігу ДП ДГЗІФ «Укрінмаш»

Разом з тим, відповідач не відповідав вимогам, що ставились до вказаних посад та не міг виконувати відповідну роботу з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду.

Враховуючи освіту, кваліфікацію та досвід роботи позивача, вказані ним в Особовому листку по обліку кадрів та зазначені в копії трудової книжки позивача, ОСОБА_4 не відповідав вимогам, зазначеним в посадових інструкціях до вказаних вище посад. Позивач не відповідав вимозі посадової інструкції головного спеціаліста управління безпеки щодо досвіду роботи в правоохоронних органах або підрозділах безпеки підприємств всіх форм власності протягом не менш, ніж трьох років. Не відповідав позивач і вимозі, що ставилась до кандидатів на посаду головного спеціаліста відділу інформаційного забезпечення та зв'язку, а саме - досвід роботи в сфері інформаційних технологій не менше трьох років

Отже, доводи позивача щодо наявності в нього переважного права на залишення на роботі спростовуються Протоколом Тимчасової комісії для визначення гарантій та переважного права на залишення на роботі працівників Підприємства у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці від 24 травня 2016 року, яким було визначено перелік працівників стосовно яких законодавством встановлена пряма заборона на звільнення та перелік працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, до числа яких позивач не увійшов.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 42 КзпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

За змістом вказаної норми, переважне право на залишення на роботі визначається шляхом порівняння продуктивності праці та кваліфікації працівників.

В той же час порівняння продуктивності праці та кваліфікації працівників можливе лише у випадках скорочення однієї з декількох рівнозначних посад.

Враховуючи протокол Тимчасової комісії для визначення гарантій та переважного права на залишення на роботі працівників Підприємства у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці від 24 травня 2016 року, та те, що після введення в дію нового штатного розпису посади, яку займав позивач, не існує, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у позивача відсутнє переважне право на залишення на роботі.

Крім того, надані представником відповідача до справи документи дають підстави для висновку, що посада водія протягом часу з 13 червня 2016 року по 18 липня 2016 року не була вільна.

Оскільки посада водія не була вакантною на момент попередження позивача про вивільнення до моменту звільнення позивача та не могла бути запропонована останньому, то доводи апеляційної скарги в цій частині колегія судді до уваги не приймає.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не дослідив та не оцінив штатні розписи ДП ДГЗІФ «Укрінмаш», які діяли до скорочення посади позивача та після такого скорочення, колегія суддів також не приймає до уваги, враховуючи наступне.

Посада, яку займав позивач містилася в штатному розкладі, затвердженому генеральним директором ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» 11 лютого 2016 року та погодженому генеральним директором Державного концерну «Укроборонпром» 11 лютого 2016 року. Відповідно до вказаного штатного розкладу штат відповідача налічував 167 одиниць. В новому штатному розписі відповідача, затвердженому генеральним директором ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» 13 травня 2016 року та погодженому генеральним директором Державного концерну «Укроборонпром» 24 травня 2016 року, штат відповідача налічує 132 одиниці. Відповідно до Службової записки №6/88 від 14 вересня 2016 у відповідача відбулось зменшення кількості посад на 35 одиниць.

Крім того, в новому штатному розписі структурний підрозділ, який очолювався позивачем відсутній. Структурні підрозділи, які до введення в дію нового штатного розпису та структури відповідача підпорядковувались позивачеві (господарський відділ, відділ інформаційного забезпечення та зв'язку та автотранспортний відділ), після вказаних змін підпорядковуються генеральному директору ДП ДГЗІФ «Укрінмаш».

Після введення в дію нового штатного розпису, структурного підрозділу та посади, в якому працював та яку займав позивач не існує.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В апеляційній скарзі відсутні доводи, які б давали підстави для скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4, - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 03 травня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: