Провадження №2/523/1058/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" жовтня 2017 р.

Суворовський районний суд міста Одеси,в складі:

головуючого - судді Малиновського О.М.,

при секретарі - Шевчук М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в м. Одеса, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третьої особи без самостійних вимог Суворовського відділу ДВС м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеські області - про виділення частки майна, переведення прав та обов'язків співвласника, визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами, які під час розгляду справи збільшив, в яких зазначив, що рішенням Господарського суду Одеської області від 17.10.2014р. з фізичної-особи підприємця ОСОБА_2 на його користь була стягнута сума боргу в розмірі 698 060,74 грн. Державною виконавчою службою в Суворовському районі м. Одеси було відкрито виконавче провадження з метою примусового виконання рішення суду, втім, з боку ОСОБА_2 рішення суду добровільно не виконано. Під час проведення виконавчих дій було встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 23.07.1983р. по 10.05.2016р. перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно відомостей отриманих з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.05.2006р. Позивач зазначає, що в силу ст. 60 СК України вказаний житловий будинок належить подружжю ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, а відтак згідно ст. 371, 366 ЦК України, за позовом кредитора, в рахунок погашення боргу, може бути проведений виділ частки співвласника в натурі для звернення стягнення, а у випадку відмови співвласника від виділу в натурі та продажу належної йому частики, кредитор має право на переведення на нього прав та обов'язків співвласника- боржника. Посилаючись на те, ним були направлені відповідачам відповідні пропозиції, від яких він не отримав згоди, ОСОБА_1 просить:

виділити в натурі ОСОБА_2 ? частину житлового будинку АДРЕСА_1;

припинити право власності ОСОБА_3 на ? частику вказаного житлового будинку, яка належить ОСОБА_2;

перевести на нього права і обов'язки співвласника-боржника ОСОБА_2 на належну йому ? частку житлового будинку;

визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину житлового будинку.

Представник позивача пред'явлені позовні вимоги підтримав, просить задовольнити.

Представник ОСОБА_3 в судовому засіданні пред'явлені позовні вимоги не визнав пославшись на те, що спірний житловий будинок є особистою приватною власністю ОСОБА_3. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився без поважних на те причин. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чиномНе з'явився у судове засідання і представник третьої особи без самостійних вимог.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку.

Так, матеріалами справи встановлено, щорішенням Господарського суду Одеської області від 17.10.2014р. (справа 916/1483/13), яке набрало законної сили, з фізичної-особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 була стягнута сума боргу в загальному розмірі 698 060,74грн.

Постановою державного виконавця Суворовського відділу ДВС м. Одеси було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного рішення, яке до цього часу з боку ОСОБА_2 не виконано. Під час виконавчих дій було встановлено, що ОСОБА_2 з 23.07.1983р. перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 На даний час згідно рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10.05.2016р. (справа №523/4028/16-ц) шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був розірваний. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 25.05.2006р., виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради.

Згідно із ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В той же час стаття 57 СК України, визначає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Аналіз зазначених норм, вказує на те, що придбане майна особами під час їх зареєстрованого шлюбу презюмується його належністю дружині та чоловікові в рівних частках, якщо інше не буде доведено в судовому порядку (ч.1 ст. 57 СК України). Тобто, у випадку наявності спору між подружжя щодо належності майна на праві особистої власності, придбаного під час шлюбу, тягар доведеності такого факту покладається на сторону, яка не визнає факту його належності подружжю.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В силу ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 318 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 356, ч.1 ст. 357 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, частки яких є рівними, якщо інше не визначено домовленістю співвласників або законом. Відповідно до ч.2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Згідно ч.2 ст. 366 ЦП України у разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу.

У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

Отже, з урахуванням виниклих між сторонами правовідносин, визначальним є встановлення факту належності подружжю ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності житлового будинку АДРЕСА_1.

У відповідності з вимогами ст.ст.10 та 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Рішенням Суворовського районного суду від 19.06.2017р. (справа №523/5162/17), яке набрало законної сили 30.06.2017р., за ОСОБА_3 було визнано право особистої власності на житловий будинок АДРЕСА_1. Слід зазначити, що розгляд вказаної справи відбувався за участю третьої особи ОСОБА_1, з урахуванням його заінтересованості в частині стягнення боргу з ОСОБА_2 за рахунок спірного житлового будинку.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській, адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зважаючи на викладене, слід дійти висновку, що спірний житловий будинок, за рахунок якого ОСОБА_1 має бажання задовольнити свої вимоги, як кредитор, не належить ОСОБА_2, а є особистою приватною власністю ОСОБА_3 Доведеність такого факту виключає в повному обсязі можливість задоволення позовних вимог ОСОБА_1

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що пред'явлені позовну вимоги є безпідставні, а відтак в їх задоволенні слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10,11,57,61,63,64,88,209, 212-215,218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третьої особи без самостійних вимог Суворовського відділу ДВС м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеські області - про виділення частки майна, переведення прав та обов'язків співвласника, визнання права власності- відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскарженев апеля ційний суд Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дняйого проголошення.

Суддя -