АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/5829/2017 Суддя-доповідач Антоненко Н.О.
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 вересня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва
у складі судді-доповідача АнтоненкоН.О.,
суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І., при секретарях Юрченко А.С., Казанник М.М.,
за участю позивача ОСОБА_4,
відповідача ОСОБА_5,
представника відповідача ОСОБА_6
розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Погребняк О.А. про визнання недійсним договору купівлі-продажу.
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть учать у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія
в с т а н о в и л а :
У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.08.2007 між ТОВ «ВІТ» та ОСОБА_4 був укладений Договір купівлі-продажу нежитлової господарської будівлі за адресою АДРЕСА_1, яка 01.09.2007 на підставі Договору-купівлі продажу продана ОСОБА_10, а ОСОБА_10 05.09.2007 продав її ОСОБА_11

Також установлено, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 31.10.2007 було визнано мирову угоду між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 про стягнення боргу за договором позики, відповідно до якої визнано право власності ОСОБА_7 на спірну будівлю.

Також судом установлено, що 30.07.2013 був укладений Договір купівлі-продажу спірної нежитлової господарської будівлі, відповідно до умов якого ОСОБА_7 продала по Ѕ частині вказаної будівлі ОСОБА_5 та ОСОБА_8

Оскільки ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12.06.2013 ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 31.10.2007 про затвердження мирової угоди скасовано, позивач вважає, що ОСОБА_7 не мала права продавати нежитлові господарські будівлі ОСОБА_5 та ОСОБА_8, у зв'язку з чим просить визнати вказаний договір недійсним та скасувати реєстрацію права власності на нього за відповідачами.

Враховуючи наведені обставини та виходячи з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів про наявність достовірних фактів порушення його прав і яких саме, - суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 березня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач просив задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній доводів. Відповідач ОСОБА_5 та представник відповідача ОСОБА_7 заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили її відхилити. Інші сторони у судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином (Т2ас59,60,61), заяв та клопотань про відкладення розгляду справи не подали, що відповідно до ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення - залишенню без змін з огляду на таке.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 5 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦКУкраїни вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Тобто, права яких вже були порушені вчиненням правочину на момент звернення до суду. Якщо під час судового розгляду встановлено відсутність у позивача права на задоволення позову про визнання оспорюваного правочину недійсним, суд має відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є власником спірної нежитлової господарської будівлі на підставі Договору купівлі-продажу від 27.08.2007, а також, що скасовано мирову угоду, якою визнано право власності на спірну будівлю за ОСОБА_7

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст.15 ЦПК України суд розглядає справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

З урахуванням наведеного та виходячи зі встановлених судом обставин, підстав вважати, що права ОСОБА_12 як власника спірного приміщення порушені, немає, адже належних і допустимих доказів на підтвердження його права власності на це приміщення нічим не підтверджено; обставини, на які ОСОБА_4 посилається в обґрунтування його вимог, а саме набуття ним права власності на підставі простого письмового договору, не відповідають вимогам ст. ст. 182, 209, 334 ЦК України; крім того, позивач не заперечує, що на підставі Договору купівлі-продажу від 01.09.2007 він продав спірне майно ОСОБА_13 (Т1ас25), тобто, на власний розсуд розпорядився цим майном, яке вибуло з його володіння з його волі.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_12 про визнання договору купівлі-продажу нежитлової господарської будівлі недійсним.

За таких обставин висновок суду, викладений в оскаржуваному рішенні, ґрунтується на вимогах закону і підтверджується матеріалами справи. Передбачених ст. 308 ЦПК України підстав для скасування рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 березня 2017 року немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 309, 313-315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна