Справа № 359/2183/17 Головуючий у І інстанції Муранова-Лесів І. В.
Провадження № 22-ц/780/3478/17 Доповідач у 2 інстанції Голуб С. А.
Категорія 53 27.09.2017
УХВАЛА

Іменем України

27 вересня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Голуб С.А.

суддів Приходька К.П., Таргоній Д.О.

за участі секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до інституту розведення та генетики тварин ім.М.В.Зубця Національної академії аграрних наук України про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А :

17 березня 2017 року позивач пред»явила в суді названий позов, посилаючись на те, що вона працювала в інституті розведення і генетики тварин ім. В.М. Зубця Національної академії аграрних наук України на посаді сторожа інженерно-технічного відділу з 02 грудня 2013 року .

Звільнена з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України 04 січня 2017 року наказ № 1-к від 04 січня 2017 р.

Позивач вважала, що звільнення було проведено з порушенням чинного законодавства України. Так, позивач стверджувала, що 01 січня 2017 року в її робочу зміну у неї виник конфлікт з радником директора ОСОБА_3 з приводу її відсутності на робочому місці. В результаті психологічного тиску з боку ОСОБА_3, ОСОБА_2 написала заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпПУ без зазначення дати. В подальшому нею було поставлено дату 04 січня 2017 року.

04 січня 2017 року позивач написала заяву про відкликання своєї заяви на звільнення та хотіла зареєструвати її у відділі кадрів, однак інженер з кадрів повідомила, що на підприємстві згідно наказу вихідні дні з 30 грудня 2016 року по 09 січня 2017 року і вона не може прийняти вказану заяву про відкликання. Заява про відкликання заяви на звільнення була прийнята 10 січня 2017 року, тобто у перший робочий день на підприємстві. Позивач зазначає, що протягом двотижневого терміну працівник має право відкликати свою заяву на звільнення, але цей строк власником не витримано і вже 04 січня 2017 року видано наказ на звільнення позивача, що є грубим порушенням трудового законодавства, так як таке звільнення повинно проводитися за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, де погоджується дата звільнення між працівником і роботодавцем.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, в той час як позивачу було проведено розрахунок та видано трудову книжку після закінчення вихідних днів на підприємстві, лише 12 січня 2017 р., що є грубим порушення трудового законодавства України. Посилаючись на вимоги ст. 241-1 КЗпП України, позивач зазначає, що, якщо заяву на звільнення вона подала 04 січня 2017 року, то звільнити її повинні були в перший робочий день на підприємстві, тобто 10 січня 2017 року.

В результаті незаконного звільнення, позивач має право на стягнення компенсації за час вимушеного прогулу з урахуванням середнього заробітку позивача, який становить 1558 грн.

Позивач також зазначала, що вона є пенсіонером, їй 59 років, коштів наймати адвоката для захисту своїх прав в судовому порядку вона не мала, тому на початку лютого 2017 року звернулася до Броварського місцевого центру з надання вторинної правової допомоги для отримання такої. Для перевірки даних, що вона підпадає під категорію громадян, які потребують безоплатної правової допомоги та призначення адвоката позивачу необхідно витримати процедуру щодо збирання даних про її майновий стан та прийняття рішення про надання безоплатної допомоги Центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги, однак ці процедури займають тривалий час. Наказ про надання ОСОБА_2 безоплатної правової допомоги було видано 06 березня 2017 року, а довіреність на адвоката лише 10 березня 2017 року, а тому позивачем і було пропущено місячний строк для звернення до суду з заявою про поновлення на роботі. До того ж, для вирішення свого питання щодо неправомірного звільнення, позивач мала намір звернутися безпосередньо до директора підприємства, який з 01 січня 2017 р. по 31 січня 2017 р. перебував у відпустці. Вона вважає, що з поважних причин пропустила строк звернення до суду, а тому просила його поновити.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач оскаржила його в апеляційному порядку з підстав ухвалення рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права. Просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В доводах апеляційної скарги звертає увагу на те, що суд першої інстанції не правильно встановив, що позивач свою заяву на звільнення написала добровільно і без примусу з боку адміністрації. При цьому суд не врахував того, що наказ про звільнення був виготовлений 4 січня 2017 року і дату в заяві про звільнення позивач поставила вже після ознайомлення із наказом.

Суд також не врахував положення ч.1 ст. 38 КЗпП України, відповідно до якого попередження про наступне звільнення працівник має подати за два тижні до звільнення. Розірвання трудового договору в інший строк можливий лише у визначених законом випадках, однак таких обставин судом не було встановлено, отже і не було підстав звільняти її в день подання заяви про звільнення.

Також суд неправильно вирішив питання щодо строку звернення до суду. Вважає, що вона надала достатньо доводів щодо поважності пропуску місячного строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі.

Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з такого .

Судом установлено, що позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, працювала в Інституті розведення і генетики тварин ім. В.М. Зубця Національної академії аграрних наук України на посаді сторожа інженерно-технічного відділу з 02 грудня 2013 року, згідно Наказу № 106-к від 02 грудня 2013 р. та була звільнена з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України 04січня 2017 року відповідно до наказу в.о. директора інституту ОСОБА_4 (а.с.12,47).

Із наказом про звільнення позивач була ознайомлена 04 січня 2017 року (а.с.47-зворот).

Підставою для звільнення позивача згідно з наказом є заява ОСОБА_2 від 4 січня 2017 року (а.с.45.47).

Із змісту заяви ОСОБА_2 встановлено, що вона подана на ім'я в.о. директора ОСОБА_5, датована 04 січня 2017, в якій позивач просить звільнити її з займаної посади за власним бажанням з 4 січня 2017 року (а.с.45).

Сторонами визнано, що 01 січня 2017 року під час робочої зміни позивача відбулась конфліктна ситуація між позивачем та працівником адміністрації Інституту ОСОБА_3, внаслідок чого позивачем була написана вищезазначена заява про звільнення за власним бажанням.

Суд вказав, що будь-яких належних і допустимих доказів того, що заява написана позивачем проти її волі, суду надано не було. Крім того, з пояснень позивача вбачається, що в.о. директора ОСОБА_5 з позивачем не спілкувався, будь-які дії, які б свідчили про те, що уповноважений власником орган примусив позивача подати заяву про розірвання договору не вчиняв.

Встановлено, що 04 січня 2017 року позивач добровільно, в свій неробочий день, з'явилась до Інституту та підтвердила своє бажання звільнитися за власним бажанням, зазначивши в заяві дату звільнення з 04 січня 2017 року.

Крім того, сторонами визнано, що 1 січня 2017 року під час чергування в приміщенні Інституту розведення і генетики тварин ім..М.В.Зубця Національної академії аграрних наук України, позивач залишила прохідну інституту та зайшла до приміщення приймальної директора інституту, як стверджує позивач, щоб полити квіти, що було виявлено іншим працівником адміністрації Інституту ОСОБА_3, яким зроблені зауваження щодо поведінки позивача.

Зі змісту посадової інструкції сторожа вбачається що робочим місцем позивача була прохідна інституту, що визнано представником відповідача та позивачем не оспорюється.

Враховуючи, що позивачем в судовому засіданні був визнаний факт залишення прохідної інституту та перебування в приймальній директора з причин, які на думку суду є неповажними, суд прийшов до висновку, що подача позивачем заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до неї.

Разом із тим, суд у своєму рішенні зазначив, що оскільки були відсутні підстави, передбачені ч.2 ст. 38 КЗпП України для звільнення працівника у зазначений ним строк, відповідач не мав права звільнити позивача за ст. 38 КЗпП України у день подання нею заяви, а таке звільнення могло бути лише за ст. 36 КЗпП України ( за угодою сторін). Працівник має право протягом двох тижнів з дня подачі заяви про звільнення за власним бажанням відкликати цю заяву, а тому протягом цих двох тижнів на вказану посаду не можуть прийматись інші працівники. Позивач скористалась своїм правом на відкликання заяви про звільнення, а тому суд обгрунтовано зазначив про те, що наказ про звільнення мав бути скасованим.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до висновку про незаконність звільнення позивача з посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд неправомірно не визнав звільнення позивача незаконним є необгрунтованим і спростовуються рішенням суду. Суд визнав звільнення позивача незаконним.

Разом із тим, суд відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі.

Відповідно о ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного чи міськрайоного суду в тримісячний строк дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Про оскаржуваний наказ, як визнано сторонами, позивачу стало відомо 04.01.2017 року, проте до суду з позовною заявою позивач звернулась 17.03.2017 року.

Будь-яких належних і допустимих доказів, що визначений ст.233КЗпП України місячний термін нею пропущений з поважних причин, суду надано не було.

При цьому суд врахував, що за правовою допомогою, згідно з долученою до матеріалів справи копією наказу «Про надання безоплатної вторинної правової дороги ОСОБА_2.» від 06 березня 2017 року №04-09/91 в.о. директора Броварського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, ОСОБА_2 звернулась 01 березня 2017 року (а.с.20).

Відсутність поважних причин пропуску строку на звернення до суду також вбачається і з пояснень позивача, яка стверджувала, що нікуди з приводу оскарження свого звільнення не зверталась, оскільки чекала, коли директор Інституту вийде на роботу з відпустки та розгляне її звернення.

З урахуванням викладеного, суд прийшов до правильного висновку, що в поновленні строку для звернення до суду про поновлення на роботі ОСОБА_2 а також в задоволенні її позову з підстав пропуску строку звернення до суду слід відмовити повністю.

Судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про порушення позивачем строків звернення до суду із позовом про поновлення на роботі. Позивач не вказала таких обставин, які б підлягали додатковій перевірці судовою колегією і яким би суд першої інстанції не дав своєї оцінки. Доводи позивача щодо того, що вона за правовою допомогою звернулась ще в лютому 2017 року не грунтуются на матеріалах справи. Жодного доказу на доведення цих обставин вона суду не надала. Ті доводи, що вона чекала повернення директора установи з відпустки і розраховувала на вирішення спору без суду, також не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність поважних причин для поновлення строку звернення до суду. Позивач вказувала, що директор інституту перебував у відпустці до 31 січня 2017 року, однак строк звернення до суду спливав 5 лютого 2017 року, отже позивач мала можливість у визначений законом строк звернутись з даним позовом.

Суд першої інстанції повно і всебічно з»ясував обставини справи, правильно встановив правовідносини і застосував норми матеріального права. Суд належним чином мотивував своє рішення, зазначив чому він відхиляє доводи позивача щодо пропуску строку звернення до суду з даним позовом. При розгляді даної справи судом першої інстанції не було порушено норм матеріального чи процессуального права, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Кеурючись ст.ст.303,307,308 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 травня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді