Справа № 132/1119/17 Провадження № 22-ц/772/2501/2017Головуючий в суді першої інстанції Павленко І. В.
Категорія 48Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Луценка В.В., Сопруна В.В.,

за участю секретаря Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: служба у справах дітей Вінницької міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди та супроводу другого з батьків,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 18 серпня 2017 року,

встановила:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом до ОСОБА_3 та просила ухвалити рішення, яким надати дозвіл на тимчасовий виїзд її малолітніх дітей за кордон без згоди та супроводу другого з батьків та на виготовлення у зв'язку із цим необхідних візових документів, в період протягом п'яти років з дня набрання рішенням законної сили.

Посилається на те, що з 24.11.2011 року по 01.12.2014 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі.

Під час спільного проживання у них народилось двоє дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 року, які після розірвання шлюбу проживають з нею та перебувають на повному її утриманні.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.02.2016 року стягнуто з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей. Крім того, даним рішенням встановлено, що між ними часто виникають конфлікти з приводу участі відповідача в утриманні дітей.

22.04.2016 року ОСОБА_2 звернулась із заявою до Органу опіки та піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради про вжиття заходів до ОСОБА_6, так як останній не виконує свого обов'язку щодо утримання дітей, не цікавиться їхніми захопленнями та здоров'ям, а також свідомо та навмисно перешкоджає виїзду дітей за кордон. Згідно відповіді на її заяву від заступника міського голови від 20.05.2016 року № Б-01 -38364/10010, з даним питанням їй запропоновано звернутись до суду.

11.08.2016 року позивач знову вийшла заміж. Зі своїм теперішнім чоловіком вони мають матеріальну можливість здійснювати для дітей тимчасові поїздки для їх відпочинку, розвитку та оздоровлення за межі України, в тому числі в період канікул та свят. Також вона має право багаторазового в'їзду до країн «Шенгенської» зони.

Проте, на її неодноразові усні та письмові звернення, відповідач категорично та невмотивовано відмовляє у надані дозволу для виготовлення дітям паспортів для виїзду за кордон, оформлення візових документів та тимчасового їх виїзду за кордон, чим позбавляє дітей відпочинку, розвитку та оздоровлення.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 18 серпня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено. Надано дозвіл на тимчасові поїздки за межі державного кордону України та на виготовлення необхідних візових документів ОСОБА_4, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року та ОСОБА_5, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 року в супроводі матері ОСОБА_2 без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце проживання якого зареєстровано в АДРЕСА_1 до Республіки Польща, Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Російської Федерації в період протягом п'яти років з дня набрання рішенням суду законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 640 грн. судових витрат по сплаті судового збору та 6 484 грн. витрат на правову допомогу.

У апеляційній скарзі відповідач у справі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю та стягнути з позивача на його користь понесені судові витрати. Посилається на незаконність та необґрунтованість даного рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції апелянт відповідач у справі ОСОБА_3 апеляційну скаргу повністю підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 апеляційну скаргу не визнали та заперечили проти її задовольнити, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просили рішення залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін у справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів переконана, що рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам Закону повністю відповідає.

Судом установлено, що з 24.11.2011 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01.12.2014 року.

Від даного шлюбу сторони у справі мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

11.08.2016 року позивач одружилась з ОСОБА_8, в зв'язку з чим змінила своє прізвище з «ОСОБА_8» на «ОСОБА_8». Вона разом зі своїм чоловіком мають матеріальну можливість здійснювати для дітей тимчасові поїздки для їх відпочинку, розвитку та оздоровлення за межі України, в тому числі в період канікул та свят. Також позивач має право багаторазового в'їзду до країн «Шенгенської» зони.

Проте, на неодноразові звернення позивача, відповідач категорично відмовляє у наданні дозволу для виготовлення дітям паспортів для виїзду за кордон, оформлення візових документів та тимчасового їх виїзду за кордон, чим позбавляє дітей відпочинку, розвитку та оздоровлення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 приймає безпосередню участь в утриманні та забезпеченні малолітніх дітей. Проте, він як батько дітей, здійснює свої батьківські права всупереч інтересів дітей, не піклуючись про їхній розвиток, створює перешкоди для цього, не надаючи дозвіл на тимчасовий виїзд за межі державного кордону України, не може позбавляти дітей наданих їм таких прав та гарантій. При цьому, місцевим судом також звернута увага на ту обставину, що ОСОБА_2 раніше сама надавала згоду на тимчасову поїздку за кордон України до Російської Федерації малолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4, в супроводі ОСОБА_3, на період з 20 серпня 2015 року по 20 листопада 2015 року.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позбавлення можливості малолітніх дітей виїхати за кордон порушує їх законні права та інтереси. Виїзд дітей за кордон сприятиме розширенню їхнього світогляду та добре позначиться на їхньому духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, та не порушить прав відповідача як батька дитини і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні малолітніх дітей, оскільки позивачем ставиться питання про тимчасові поїздки за межі державного кордону. Тимчасовий виїзд дітей за межі державного кордону України буде відповідати інтересам дітей та в жодному разі не порушує права відповідача щодо його прав та обов'язків відносно дітей, при цьому судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітніх дітей за межі України для тимчасового перебування за кордоном.

Колегія суддів також погоджується з таким висновком місцевого суду, оскільки позивач просить надати дозвіл саме на тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди та супроводу другого з батьків, тому суд критично оцінює доводи апеляційної скарги та заперечення ОСОБА_3 проти позову з тих мотивів, що фактично цим надається дозвіл на виїзд дітей за кордон на постійне проживання, у зв'язку з чим він буде позбавлений права виховувати дітей, оскільки такі заперечення належними та допустимими доказами взагалі не підтверджені.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновок суду першої інстанції, оскільки він є правильний, законний та справедливий.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 щодо надання дозволу на тимчасові поїздки за межі державного кордону України та на виготовлення необхідних візових документів малолітнім дітям в супроводі матері ОСОБА_2 без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_3, до Республіки Польща, Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Російської Федерації в період протягом п'яти років з дня набрання рішенням суду законної сили, суд першої інстанції правильно та обґрунтовано виходив з того, що згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради №789-ХІІ від 27.02.1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, а у статті 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003 р., яка ратифікована Україною Законом №166-У від 20.09.2006 року та набрала чинності для України з 1 квітня 2007р. зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. У відповідності до вимог статті 7 Сімейного Кодексу України, дитині має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Контитуцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

За змістом положень статей 141, 150-152, 155, 157 СК України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані забезпечити дитині належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення. За загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Положеннями частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року №3857-ХІІ регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Відповідно до частини 1 статті 1 даного Закону громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну.

Згідно з пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду.

При цьому, відмовити у наданні такого права суд може тільки у тому випадку, якщо таке рішення шкодить найвищим інтересам дитини.

Відповідно до положень частин 1, 2 статті 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення позбавляє відповідача як батька дітей брати участь у їх вихованні та можливості спілкування з ними, оскільки судом надано правильну правову оцінку доводам позовних вимог та запереченням відповідача, встановлено, що відповідач ОСОБА_3 приймає безпосередню участь в утриманні та забезпеченні малолітніх дітей, однак здійснює свої батьківські права всупереч інтересів дітей, не піклуючись про їхній розвиток, створює перешкоди для цього, не надаючи дозвіл на тимчасовий виїзд за межі державного кордону України, не може позбавляти дітей наданих їм таких прав та гарантій. Виїзд дітей за кордон сприятиме розширенню їхнього світогляду та добре позначиться на їхньому духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, та не порушить прав відповідача як батька дитини і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні малолітніх дітей, оскільки позивачем ставиться питання про тимчасові поїздки за межі державного кордону. Судом також правильно враховано те, що тимчасовий виїзд дітей за межі державного кордону України буде відповідати інтересам дітей та в жодному разі не порушує права відповідача щодо його прав та обов'язків відносно дітей. Також місцевим судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітніх дітей за межі України для тимчасового перебування за кордоном.

Також колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат відповідно до вимог ст. ст. 79, 84, 88 ЦПК України. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону. При цьому, доводів щодо неправильності вирішення місцевим судом розподілу між сторонами судових витрат апеляційна скарга не містить.

За таких обставин колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та переконана, що дане рішення є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги, що наведені на їх обґрунтування, висновків суду належними та допустимими доказами не спростовують і не дають підстав для висновку про неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду у даній справі підлягає залишенню без змін.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 18 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ В.В. Луценко

/підпис/ В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом: