АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.,

секретар: Тодоряк Г.Д.

за участю: представника позивача ОСОБА_1, представника Чернівецької місцевої прокуратури ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5 до Чернівецької міської ради про визнання права власності, за апеляційною скаргою в.о. керівника Чернівецької місцевої прокуратури ОСОБА_6, подану в інтересах держави та Чернівецької міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_5 звернулася до суду позовом до Чернівецької міської ради про визнання права власності на самочинно реконструйований житловий будинок.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що їм на праві спільної часткової власності належить житловий будинок по вул. Весняна, 6 у м. Чернівці. Відповідно до технічного паспорту за будинком №6 по вул. Весняній в м. Чернівці закріплена земельна ділянка площею 0.0527 га.

У звязку з тим, що потребував капітального ремонту, вони для покращення умов проживання сімї вирішили реконструювати житловий будинок, у зв»язку з чим ОСОБА_3 звернулася у проектну організацію для розробки робочого проекту на реконструкцію житлового будинку.

Дозвіл на виконання будівельних робіт в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю вони не отримали, а тому така

________________________________________________________________________________________________

Справа №727/7570/16 Провадження №22-ц/794/1061/17 Головуючий у 1 інстанції: Літвінова О.Г.

Категорія: 2 Доповідач: Литвинюк І.М.

реконструкція була здійснена без належного дозволу Інспекції державного архітектурно-будівель і вважається самочинним будівництвом.

Згідно з проектною документацією на реконструкцію житлового будинку по вул. Весняній,6 в м. Чернівці встановлено, що така реконструкція відповідає містобудівельним вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил.

Просили визнати право власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_5 по 1/2 за кожним на самочинно реконструйований житловий будинок загальною площею 428,0 кв.м., житловою площею 112,30 кв.м. по вул. Весняній,6 в м. Чернівці з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, сарай літ. «Д»,альтанка літ « Е»,колодязь -І , вигрібна яма, №1-3 огорожа.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 жовтня 2016 року позов задоволено.

Визнано право власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_5 по 1/2 за кожним на самочинно реконструйований житловий будинок загальною площею 428 кв.м., житловою площею 112,3 кв.м. по вул. Весняній, 6 в м. Чернівці з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, сарай літ. «Д», альтанка літ. «Е», колодязь І, вигрібна яма, №1-3 огорожа.

На дане рішення Чернівецька місцева прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що при ухваленні рішення судом порушені норми матеріального і процесуального права, неповно зясовані обставини справи, застосовано норми права, які не підлягають застосуванню, у звязку з чим вважає рішення незаконним та необґрунтованим.

Посилається на те, що в матеріалах справи відсутні докази, що відповідач не визнає права власності позивача або його оспорює, судом не досліджувалося питання, чи зверталася позивачка в установленому порядку із заявою про реєстрацію права власності та прийняття побудованих приміщень в експлуатацію, що суперечить частині 1 статті 15 ЦК України, частині 1 статті 3 ЦПК України, згідно з якими захисту підлягає лише порушене право.

Крім того, при прийнятті рішення суд не врахував, що у спосіб, передбачений законом, земельна ділянка, на якій збудовано будинок, ні у власність, ні у користування позивачу не надавалась.

Вважає, що оскаржуваним рішенням порушено інтереси держави, оскільки рішенням не дотримано встановлений державою порядок оформлення права власності на нерухомість, фактично позбавлено Чернівецьку міську раду права розпоряджатись земельною ділянкою, не дотримано норми щодо порядку визнання права власності.

Просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 жовтня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Ст. 213 ЦПК встановлено те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення або зміни рішення, якщо неповно з'ясовано судом обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушено або неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що така реконструкція відповідає містобудівельним вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил.

Однак, колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_5 на праві приватної спільної часткової власності належить житловий будинок по вул. Весняній,6 у м. Чернівці. Відповідно до технічного паспорту за будинком № 6 по вул. Весняній в м. Чернівці закріплена земельна ділянка площею 0.0527 га.

Встановлено, що позивачами здійснено реконструкцію будинку по вул. Весняній, 6 у м. Чернівці, проте нею не було отримано дозвільної документації на будівництво вказаного житлового будинку.

Так, згідно з ч.ч. 1, 2, 3, 5 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Пунктом «д» ч. 1 ст. 90 ЗК України визначено, що власники земельних ділянок мають право споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Пунктом «ґ» ч. 1 ст. 95 ЗК України визначено, що власники земельних ділянок мають право споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 125 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частиною 2 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, № 1952-IV2 передбачено, що якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Відповідно до пунктів 4, 5 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року, № 3038-VI 4 право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: отримання замовником або проектувальником вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Як вбачається з листа департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин від 02 серпня 2017 року Чернівецькою міською радою та її виконавчим комітетом рішення щодо виділення вказаної земельної ділянки по вул. Весняній, 6 не приймалося (а.с. 52).

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про можливість визнання права власності за позивачами на спірне нерухоме майно.

Відносини у сфері містобудівної діяльності регулюються Конституцією України, Цивільним, Господарським і Земельним кодексами України, законами України «Про регулювання містобудівної діяльності», «;Про Генеральну схему планування території України», «;Про основи містобудування», «;Про архітектурну діяльність», «;Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду», «;Про землеустрій», іншими нормативно-правовими актами (стаття 3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Поняття «будівництво» включає в себе нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт об'єктів будівництва (частина третя статті 10 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», стаття 4 Закону України «Про архітектурну діяльність»).

Для визнання будівництва самочинним воно має бути пов'язане з об'єктом нерухомості й порушувати одне з положень статті 376 ЦК України.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Водночас згідно з частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Зазначена норма поширюється на випадки, коли самочинне будівництво здійснено на ділянці, що не була відведена для цієї мети (для будівництва відповідного об'єкта) незалежно від того, хто є власником цієї земельної ділянки (особа, яка здійснила самочинне будівництво, чи інша особа).

Суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку, зокрема, у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної або комунальної власності (стаття 121 Земельного кодексу України); набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, що надана для даної цілі іншій особі, у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно-правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

Із контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є, та не являється забудовником. Зазначена умова є єдиною для визнання права власності на об'єкт нерухомості за такою особою.

Частина третя статті 376 ЦК України, на відміну від частини п'ятої цієї статті, не ставить набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, у залежність від відповідності виконаних робіт державним будівельним нормам і правилам та порушення прав третіх осіб або суспільних інтересів.

Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України(про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6, при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15ЦК, частина перша статті 3Цивільного процесуального кодексу України(далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Враховуючи наведене, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі за позовом про визнання права власності на самочинно збудовані об'єкти суд має звертати увагу чи зазначено у позовній заяві відповідно до вимог статті 119 ЦПК обставини щодо звернення позивача до інспекції державного будівельного архітектурного контролю про прийняття об'єкта до експлуатації та посилання на докази щодо зазначених обставин. У разі відсутності посилання на такі обставини або докази суд має відповідно до вимог статті 121 ЦПК залишити позовну заяву без руху та надати строк для усунення недоліків із наслідками, передбаченими частиною другою статті 121 ЦПК.

Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Як вбачається з матеріалів справи позивач не надав суду доказів того, що він звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття спірного нерухомого майна до експлуатації і такий орган приймав рішення з цього питання.

За таких обставин, позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_5 є безпідставним та задоволенню не підлягає.

Враховуючи наведене, оскаржуване рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу в.о. керівника Чернівецької місцевої прокуратури ОСОБА_6, подану в інтересах держави та Чернівецької міської ради, задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 жовтня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5 до Чернівецької міської ради про визнання права власності відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

ОСОБА_7