Провадження № 2/161/3594/17
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого - судді Рудської С.М.

при секретарі Шандерик В.С.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_5 національного природного парку «Цуманська пуща» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, уточненою позовною заявою, на обґрунтування вказавши, що з листопада 2015 року до 03.07.2017 року працював на посаді начальника відділу відтворення та збереження тваринного та рослинного світу ОСОБА_5 національного природного парку «Цуманська пуща». 03.07.2017 року наказом № 32-ос його було звільнено з посади начальника відділу відтворення та збереження тваринного та рослинного світу у звязку з невідповідністю працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоровя, що перешкоджає продовженню даної роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України та письмовою відмовою працівника від переведення на іншу роботу. Вважає, що його звільнення було проведено відповідачем з порушенням вимог чинного законодавства. Так, причини його звільнення, наведені в наказі № 32-ос від 03.07.2017 року, придумані відповідачем, є такими, що не відповідають фактичним підставам звільнення, оскільки в медичних документах відсутні факти виявленої невідповідності, тобто відсутні юридичні чинники для звільнення. В медичній довідці № 32 від 21.06.2017 року про проходження ним (позивачем) позачергового медичного огляду медична комісія зазначила, що він на займаній посаді в своїй професії обмежено працездатний, проте може працювати в спеціально створених умовах комплексі заходів, що забезпечать необхідні для інваліда умови та режим праці. Під спеціально створеними умовами розуміється можливість багаторазового харчування, короткотривалих перерв і по можливості скорочений робочий час та дозвіл працювати вдома. Йому, як інваліду, була видана індивідуальна програма реабілітації № 725 від 04.05.2017 року, яка є обовязковою для виконання відповідачем і такою, що не містить підстав для звільнення. Даною програмою реабілітації визначено, що йому протипоказана важка праця. Довідкою Луцької МСЕК від 04.05.2017 року № 743779 встановлено, що він визнаний інвалідом першої групи довічно і є працевлаштованим. Звільнення з підстав, визначених п. 2 ст. 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Ніякої письмової відмови від переведення на іншу посаду, як стверджує відповідач, він не писав, оскільки інша робота йому не пропонувалася, в дійсності мав місце наказ керівника відповідача № 14-аг від 03.07.2017 року «Про розгляд індивідуальної програми реабілітації інваліда та результатів позачергового медичного огляду ОСОБА_1Ф.». У вказаному наказі згадується посада майстра зеленого господарства, яка нібито йому пропонувалася. Проте, дана робота йому протипоказана за станом здоров»я, оскільки повязана з фізичною працею, а тому відповідач не мав права дану роботу йому пропонувати. Таким чином, відповідач звільнив його без законної на те підстави, а тому він має бути поновлений на попередній роботі, а також з відповідача на його користь має бути стягнений середній заробіток за час вимушеного прогулу. Також при звільненні відповідач не провів з ним повний розрахунок, а саме йому не було виплачено заробітну плату за останнім лікарняним листом в сумі 256,68 грн. Відповідно до ст.ст. 116, 117 КЗпП України на його користь має бути стягнута заборгованість за дні затримки розрахунку при звільненні. Крім того, діями відповідача йому було заподіяно моральну шкоду. Так, відповідачем було порушено його конституційне право на працю, позбавлено можливості заробляти собі та своїй сімї на життя. Вказані незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань, втрати душевного спокою, відсутності коштів, необхідних для забезпечення належного рівня життя та лікування. Завдану йому моральну шкоду оцінює у 20001 грн. Просить суд поновити його на посаді начальника відділу відтворення та збереження рослинного та тваринного світу ОСОБА_5 національного природного парку «Цуманська пуща»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу по день постановлення рішення суду; стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату у розмірі 256,68 грн.; стягнути з відповідача заборгованість за дні затримки розрахунку при звільненні; стягнути на його користь на відшкодування моральної шкоди 20001 грн.

В судовому зсідання позивач заявлені позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні до викладених у позові, просив позов задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали, суду пояснили, що звільнення позивача було проведено відповідно до вимог чинного законодавства. В період з 26.01.2017 року по 01.02.2017 року, з 02.02.2017 року по 17.02.2017 року, а також з 18.02.2017 року по 27.04.2017 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні. По завершенню лікування ним було предявлено листок непрацездатності № 542162, де в графі «Стати до роботи» зроблено запис «Визнаний інвалідом І Б групи з 28.04.2017 року». Тобто у вказаному документі не зазначено коли позивач мав стати до роботи, як це передбачено відповідною формою. В повідомленні від 28.04.2017 року про результати огляду ОСОБА_1 Луцькою міською МСЕК вказано, що ОСОБА_1 надано І Б групу інвалідності загального захворювання довічно. Індивідуальною програмою реабілітації інваліда № 725 від 04.05.20017 року ОСОБА_1 встановлено ІІІ ступень обмеження до трудової діяльності, протипоказана важка фізична праця. ІІІ ступень обмеження до трудової діяльності передбачає собою нездатність до трудової діяльності. Враховуючи, що продовження трудової діяльності загрожувало подальшому погіршенню здоров»я позивача, могло привести до непередбачуваних наслідків, рекомендації медичної комісії, ОСОБА_1 було запропоновано перейти на посаду майстра зеленого господарства, де є можливість забезпечити виконання індивідуальної програми реабілітації інваліда. Проте від переведення на іншу роботу ОСОБА_1 відмовився. Таким чином, вважають, що відповідачем були дотриманні вимоги КЗпП України при звільненні позивача ОСОБА_1, а отже і моральна шкода йому не була завдана. Що стосується вимоги позивача про стягнення на його користь заборгованості по заробітній платі, то згідно ст. 23.1.6 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності не надається, за період перебування застрахованої особи у відпустці без збереження заробітної плати. 23.06.2017 року ОСОБА_1 як раз знаходився у такій відпустці. Просять у задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується право на працю.

Судом встановлено, що сторони перебували у трудових правовідносинах позивач ОСОБА_1 в період з 25.11.2015 року по 03.07.2017 року працював на посаді начальника відділу відтворення та збереження рослинного та тваринного світу ОСОБА_5 національного природного парку «Цуманська пуща» (а.с. 15).

Наказом директора ОСОБА_5 національного природного парку «Цуманська пуща» від 03.07.2017 року № 32-ос ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади з 03.07.2017 року за п. 2 ст. 40 КЗпП України у звязку з невідповідністю працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров»я, що перешкоджає продовженню даної роботи (а.с. 7).

На обґрунтування у вищевказаному наказі зазначено, що повідомленням про результати медогляду медико-соціальною експертною комісією від 04.05.2017 року, індивідуальною програмою реабілітації інваліда № 725 від 04.05.2017 року, медичною довідкою про проходження позачергового медичного огляду працівника № 32 від 21.06.2017 року, виявлено невідповідність ОСОБА_1 займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоровя, що перешкоджає продовженню даної роботи.

Згідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров»я, що перешкоджає продовженню даної роботи.

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного суду України, що містяться в п. 21 постанови від 01 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. З цих підстав, зокрема, може бути розірваний трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації або підрозділу у зв'язку з нездатністю забезпечити залежну дисципліну праці у відповідній структурі.

Про невідповідність працівника може свідчити і може бути підставою для розірвання трудового договору висновок медико-соціальної експертної комісії, якщо працівника визнано інвалідом і йому рекомендована інша робота, ніж виконувана (або взагалі трудова рекомендація МСЕК не дана). Підставою для звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП України є також медичний висновок про невідповідність виконуваній роботі за станом здоров»я працівника, зобовязаного відповідно до законодавства проходити періодичні медичні огляди.

Аналіз вище наведеного дає підстави зробити висновок про те, що встановлення працівнику інвалідності, сама по собі, не може бути підставою для звільнення його за п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Судом встановлено, що в період з 26.01.2017 року по 01.02.2017 року, з 02.02.2017 року по 17.02.2017 року, а також з 18.02.2017 року по 27.04.2017 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні в медичних закладах Волинської та Львівської областей (а.с. 56-57).

Довідкою до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААА № 743779 ОСОБА_1 з 26.04.2017 року встановлена перша Б група інвалідності за загальним захворювання довічно (а.с. 9) В даній довідці в графі 12 «Висновок про умови та характер праці» зазначено «Працевлаштована», у якості заходів, рекомендованих для відновлення працездатності зазначено «Стаціонарне лікування».

З індивідуальної програми реабілітації інваліда № 725 від 04.05.2017 року, виданої Луцькою міською МСЕК (а.с. 10), вбачається, що ОСОБА_1 може бути частково відновлена професійна та трудова діяльність (п. 16), в своїй професії він є обмежено працездатним (п. 4), йому протипоказана важка фізична праця (п. 5).

Також з медичної довідки про проходження позачергового медичного огляду працівника № 32 від 21.06.2017 року (а.с. 11), слідує, що ОСОБА_1 в своїй професії обмежено працездатний, проте може працювати в спеціально створених умовах комплекси заходів, що забезпечать необхідні для інваліда умови та режим праці.

Таким чином, вказані документи МСЕК не містять протипоказань для виконання ОСОБА_1 роботи на посаді начальника відділу відтворення та збереження рослинного та тваринного світу ОСОБА_5 національного природного парку «Цуманська пуща».

Представниками відповідача не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 за станом здоров»я не може виконувати роботу на посаді начальника відділу відтворення та збереження рослинного та тваринного світу, нездатний забезпечити залежну дисципліну праці у відповідному відділі, як і не надав жодних доказів на підтвердження того, що вказана робота за станом здоров»я ОСОБА_1 протипоказана.

Статтею 170 КЗпП України передбачено, що працівників, які потребують за станом здоровя надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести за їх згодою на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку.

У разі звільнення працівника за станом здоров»я за п. 2 ст. 40 КЗпП України, який перешкоджає продовженню роботи, важливо правильно розуміти співвідношення правила частини 2 вказаної статті, яка допускає звільнення з цієї підстави лише у разі неможливості переведення працівника на іншу роботу, і ст. 170 КЗпП України, яка ставить в обов»язок власникові перевести працівника, що потребує надання легшої роботи за його згодою на таку роботу, у відповідності з медичним висновком тимчасово або на необмежений строк.

Наказом директора ОСОБА_5 національного природного парку «Цуманська пуща» від 03.07.2017 року № 14-аг ОСОБА_1 було запропоновано переведення на посаду майстра зеленого господарства відділу відтворення та збереження рослинного та тваринного світу (а.с. 8).

В судовому засіданні було встановлено, що від такого переведення ОСОБА_1 відмовився.

Проте, стороною відповідача суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 були запропоновані всі вакантні посади, наявні в ОСОБА_5 національному природному парку «Цуманська пуща» на день звільнення позивача, на які він міг би бути переведений.

Таким чином, суд вважає, що звільнення ОСОБА_1 відповідачем було проведено без достатніх правових підстав, які передбачені п. 2 ст. 40 КЗпП України,а тому позивач підлягає поновленню на посаді начальника відділу відтворення та збереження рослинного та тваринного світу ОСОБА_5 національного природного парку «Цуманська пуща».

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік.

Судом встановлено, що вимушений прогул ОСОБА_1 тривав з 03.07.2017 року по 21.09.2017 року, що становить 58 робочих днів (липень 2017 року 21 робочий день, серпень 2017 року 22 робочих днів, вересень 2017 року 15 робочих днів).

Порядок обчислення середньої заробітної плати визначений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Відповідно до п. 2 У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата…

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Судом встановлено, що останні два місяці, які перебували звільненню ОСОБА_1 В,Ф., останній не працював - у травні та червні 2017 року знаходився у черговій щорічній відпустці та відпустці без збереження заробітної плати, а тому для обчислення заробітної плати мають бути взяті виплати за два попередні місяці березень та квітень 2017 року.

Заробітна плата ОСОБА_1 у березні 2017 року становила 8816,15 грн., у квітні 2017 року 8916,66 грн., кількість робочих днів в березні 2017 року склала 22 дні, квітні 2017 року 19 днів. Таким чином, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 432,51 грн. (8816,15 грн. + 8916,66 грн. : 41 робочий день).

Таким чином середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 складає 25085,58 грн. (432,51 грн. х 58 днів) без обовязкових відрахувань.

Наданий відповідачем розрахунок середньоденної заробітної плати суд до уваги не приймає, оскільки він здійснений в порушенняПорядку обчислення середньої заробітної плати, затв. Постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100. Так, обраховуючи середньоденну заробітну плату позивача відповідач брав за основу заробітну плату нараховану ОСОБА_1 за рік та при здійсненні розрахунку враховував не робочі, а календарні дні (а.с. 33).

З п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», від 25.05.2001 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001), «Надбала проти Польщі» (2000) визнається, що визнанні звільнення позивача незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із ступеня та характеру перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані порушенням його гарантованого конституцією права на працю, характеру та способу заподіяння моральної шкоди, враховує також ту обставину, що задоволення позову в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є одночасно і частковою компенсацією заподіяної моральної шкоди.

Суд вважає, що розмір моральної шкоди, заявленої позивачем є завищеним, у ході судового розгляду позивачем та його представником у заявленому розмірі не доведений і вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 2000 грн., тобто його вимоги про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Таким чином, суд вважає за необхідне допусти дане рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць до негайного виконання.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки її виплати, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

На обґрунтування даної позовної вимоги позивач зазначив, що звільняючи його з займаної посади 03.07.2017 року, відповідач не виплатив йому заборгованість за один день перебування на лікарняному в сумі 256 грн. 68 коп.

Судом встановлено, що наказом від 22.06.2017 року № 13-вп (а.с. 46) ОСОБА_1 була надана відпустка без збереження заробітної плати на 10 календарних днів з 23 червня по 02 липня 2017 року.

З листа непрацездатності № 531951 (а.с. 38) вбачається, що ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні в період з 22.06.2017 року по 24.06.2017 року.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності не надається за період перебування застрахованої особи у відпустці без збереження заробітної плати, творчій відпустці, додатковій відпустці у звязку з навчанням.

Оскільки позивач ОСОБА_1 був непрацездатний в період знаходження у відпустці без збереження заробітної плати відповідачем допомога по тимчасовій непрацездатності була йому невиплачена правомірно.

Таким чином, на день звільнення відповідач провів з ОСОБА_1 повний розрахунок, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки її виплати є необгрнутованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі, а відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 вказаного Закону інваліди І та ІІ груп.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою сплачується 0,4 розміру заробітної плати, за подання позову майнового характеру 1% ціни позову.

Тобто, при подачі даного позову ОСОБА_1 необхідно було б сплатити 640 грн. за кожну вимогу немайнового характеру та 640 грн. за вимогу майнового характеру.

Судом було задоволено три позовні вимоги ОСОБА_1 дві вимоги немайнового характеру (поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди) та одну вимогу майнового характеру (стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу), а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_5 національного природного парку «Цуманська пуща» на користь держави судовий збір в сумі 1920 грн.

На підставі ст. 43 Конституції України, ст.ст. 40, 172, 235, 237-1 КЗпП України керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212-215, 367 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 національного природного парку «Цуманська пуща» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу відтворення та збереження рослинного та тваринного світу ОСОБА_5 національного природного парку «Цуманська пуща».

Стягнути ОСОБА_5 національного природного парку «Цуманська пуща» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу без обовязкових відрахувань за період з 03.07.2017 року по 21.09.2017 року у розмірі 25085 (двадцять пять тисяч вісімдесят пять) грн. 58 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 національного природного парку «Цуманська пуща» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 2000 (дві тисячі) грн.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України допусти дане рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць до негайного виконання.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити за необґрунтованістю.

Стягнути з ОСОБА_5 національного природного парку «Цуманська пуща» на користь держави судовий збір в сумі 1920 (тисячу дев»ятьсот двадцять) грн..

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області ОСОБА_6