Справа № 306/209/17
У Х В А Л А

Іменем України

28 вересня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - Собослоя Г.Г.,

суддів Готри Т.Ю., Мацунича М.В., секретарі Чучка Н.В.,

з участю: ОСОБА_1,

ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду від 18 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд із даним позовом, який мотивує тим, що з 1988 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_1 За період шлюбу вони побудували будинок №205а в с. Плоске, Свалявського району. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САА №133852, виданого Плосківською сільською радою Свалявського району 13.04.2005 року, власником спірного майна значиться ОСОБА_1

ОСОБА_2 також зазначає, що у звязку з погіршенням шлюбних відносин, такі фактично припинені та з 2014 року він позбавлений можливості користуватися спільним сумісним майном подружжя.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину домоволодіння №205-а, що в с. Плоске, Свалявського району Закарпатської області, як на частку у праві спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Свалявського районного суду від 18.07.2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину домоволодіння №205-а в с. Плоске, Свалявського району Закарпатської області, як на частку у праві спільної сумісної власності подружжя.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду, як таке, що постановлено з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки підстав передбачених чинним законодавством для задоволення позову відсутні.

Апелянт зазначає, що спірний будинок був збудований за власні кошти її батька ОСОБА_4, а тому відповідно право власності було зареєстровано саме за нею одноособово та ОСОБА_2 ніколи не був зареєстрований у вказаному домоволодінні.

ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши пояснення сторін по справі, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у шлюбі з 19.07.1988 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ФМ №477245.

У подружжя наявне майно, яке, як слідує з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зареєстровано за ОСОБА_1, відповідно до свідоцтва про право власності САА/133852, виданого 13.04.2005 року Плосківською сільською радою Свалявського району.

Позивач, посилаючись на погіршення шлюбних відносин з відповідачем та неможливістю користуватися належним йому майном, як спільною сумісною власністю, просив визнати частку у такому майні.

Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до розяснень, викладених у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Ст. 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Перевіряючи доводи скарги, апеляційним судом встановлено, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б достовірно і безсумнівно підтвердили доводи апелянта про те, що спірний будинок будувався за особисті кошти ОСОБА_4 - батька відповідача.

В апеляційному суді ОСОБА_1 не представила ніяких доказів, які б спростували висновки оскаржуваного рішення та підтвердили вказані обставини.

Відтак, доводи апелянта про те, що спірний житловий будинок збудовано її батьком не знайшли свого підтвердження у апеляційному суді.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано та на законних підставах визнав будинок № 205а в с. Плоске, Свалявського району Закарпатської області спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування не має.

Доводи апеляційної скарги, судова колегія до уваги не приймає, так як вони не ґрунтуються на вимогах закону та фактичних обставинах справи.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Свалявського районного суду від 18 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді