Справа №589/3849/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1408/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

04 жовтня 2017 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Хвостика С. Г. ,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4,

на заочне рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 09 грудня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 09 грудня 2016 року на часткове задоволення позову постановлено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 24184 грн. 33 коп. на відшкодування майнової шкоди та 5000 грн. - моральної шкоди.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити нове про відмову в їх задоволення.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом при ухваленні заочного рішення були допущені суттєві порушення норм процесуального права. Також вважає, що судом не враховані пояснення дані позивачем при розгляді справи про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності з яких вбачається, що останній також визнавав і свою вину у скоєнні ДТП. Крім того, позивач обґрунтовував свої вимоги щодо заподіяння йому моральної шкоди тим, що у звязку із пошкодженням автомобіля у нього змінився нормальний ритм життя, в той же час, як вбачається з ухвали Шосткинського міськрайонного суду Сумської області, позивач обвинувачувався у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.286 КК України, а саме у вчиненні ДТП під час керування іншим автомобілем. Тому вважає, що у позивача було у власності не менше двох автомобілей, а тому пошкодження одного з них не могло спричинити моральну шкоду позивачу.

Таким чином, рішення місцевого суду оскаржується позивачем лише в частині задоволення позовних вимог позивача про стягнення на його користь моральної шкоди.

В частині задоволення позовних вимог щодо стягнення майнової шкоди рішення місцевого суду сторонами не оскаржується, а тому відповідно до ч.3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішення вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи представника відповідача, який підтримав апеляційну скаргу, заперечення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Вирішуючи спір та задовольняючи вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди, місцевий суд виходив з того, що ця шкода полягає у зміні нормального ритму його життя заподіяної внаслідок пошкодження його автомобіля.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 20 липня 2016 року ОСОБА_3В було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та призначено адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 6 місяців.

Цією ж постановою було встановлено, що ОСОБА_3, керуючи автомобілем НОМЕР_1 не врахував дорожньої обстановки, рухався на червоний сигнал світлофору, не надав переваги у русі автомобілю НОМЕР_2, яким керував ОСОБА_5, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем під керуванням позивача, завдавши автомобілю механічні ушкодження.

ОСОБА_3 оскаржив постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності в апеляційному порядку і постановою апеляційного суду Сумської області від 22 серпня 2016 року було встановлено, що винуватість правопорушника у вчиненому правопорушенні передбаченому ст.124 КУпАП підтверджується доказами в їх сукупності. В той же час, адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 6 місяців було замінене накладенням стражу у розмірі 340 грн. 00 коп. (а.с.10-11).

Викладені обставини в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказування не потребують.

За висновком № 060 експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості матеріального збитку завданого власнику КТЗ від 18 липня 2016 року, складеного судовим експертом ОСОБА_6, вартість відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_2, на дату оцінки становить 24184 грн. 33 коп. (а.с.12-32).

Оскаржуваним рішенням місцевого суду було стягнуто з відповідача на користь позивача сума вартості відновлювального ремонту встановленого висновком експерта і рішення суду у цій частині відповідачем не оскаржується.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 1 ст. 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;

3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інших спосіб.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року, зі змінами, внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

За таких умов, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність у даному випадку у відповідача, як винної у дорожньо-транспортній пригоді особі, обовязку щодо відшкодування позивачу моральної шкоди.

Розмір грошового відшкодування, що підлягає стягненню з позивача, суд вірно визначив на підставі ч. 3 ст. 23 ЦК України, виходячи із характеру правопорушення, глибини та тривалості душевних страждань позивача, ступеня вини заподіювача шкоди та з урахуванням принципів розумності та справедливості.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги щодо наявності вини позивача у скоєнні ДТП, а отже і у заподіянні шкоди, оскільки відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Посилання представника апелянта на пояснення дані позивачем у судовому засіданні при розгляді справи про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності не свідчать про беззаперечне визнання ним своєї вини, оскільки ним було висловлене лише припущення щодо можливого проїзду ним перехрестя на червоний сигнал світлофора і можливих, у цьому випадку, дій іншого учасника ДТП.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження наявності вини позивача у вчиненні ДТП, оскільки постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності не виносилась, будь-яким іншим судовим рішенням вина останнього у вчиненні ДТП не встановлювалась.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо наявності у позивача на праві власності іншого автомобіля, який він міг використовувати, у звязку із пошкодженням автомобіля НОМЕР_2. При цьому, представник апелянта посилається на ухвалу Шосткинському міськрайонного суду від 27.01.2017 року у кримінальному провадженні. В той же час, з даної ухвали суду не вбачається, що автомобіль на якому вчинив ДТП позивач у справі належить йому на праві особистої власності. З даних у судовому засіданні пояснень позивача вбачається, що дорожньо-транспорту пригоду за скоєння якої він притягався до кримінальної відповідальності, ним було вчинено на автомобілі який належить знайомому.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апелянтом не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у позивача іншого, окрім пошкодженого, автомобіля.

Доводи апелянта про процесуальні порушення допущені місцевим судом при ухваленні заочного рішення не тягнуть за собою скасування рішення суду, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, місцевий суд врахував усі обставини, що мають істотне значення при визначенні розміру стягуваної моральної шкоди, отже доводи апеляційної скарги є такими, що не заслуговують на увагу апеляційного суду, тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині слід залишити без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4, відхилити, а заочне рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 09 грудня 2016 року в оскаржуваній частині в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього дня на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -