Справа № 733/56/16-ц Провадження № 22-ц/795/6/2017 Головуючий у I інстанції Головченко М. М. Доповідач - Шитченко Н. В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої судді: Шитченко Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ічнянського районного суду від 09 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, Ічнянської міської ради Чернігівської області про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності на майно в порядку спадкування, -

в с т а н о в и в:

Рішенням від 09 березня 2016 року Ічнянський районний суд у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, Ічнянської міської ради Чернігівської області про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності на майно в порядку спадкування відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, його невідповідність правовим позиціям ВСУ та ВССУ, просить скасувати судове рішення та постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що, розглядаючи спір, суд першої інстанції необґрунтовано послався на те, що надання позивачем оголошення в газеті «Трудова слава» щодо загублення правовстановлюючих документів на спадкове майно є безпідставним, оскільки у останньої документів фактично не було. Суд не звернув уваги на те, що відповідно до положень цивільно-процесуального законодавства оголошення у ЗМІ не належать до предмету доказування, оскільки питання про визнання документів недійсними чи втраченими у позові не ставилось.

Позивач вказує, що суд, взявши до уваги розяснення постанови ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування», помилково зазначив про наявність всіх умов для одержання нею у нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, у звязку з чим відмовив у задоволенні позову. На її думку, така позиція суду суперечить фактичним обставинам, оскільки відповідачі не надають у спадкову справу оригіналів правовстановлюючих документів, тому нотаріусом була винесена постанова у вчиненні нотаріальних дій.

Також стверджує, що мотиви судового рішення є суперечливими і містять протиріччя. Так, суд, не знайшовши підстав для встановлення факту, що земельна ділянка, яка вказана у Державному акті, знаходиться за адресою: м. Ічня, вул. Воскресінська, 129, у мотивувальній частині рішення вказав, що земельна ділянка розташована за тією ж адресою, що і житловий будинок з надвірними будівлями, тобто, фактично, встановив факт розташування земельної ділянки і житлового будинку за однією адресою.

В письмових запереченнях відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4, вважаючи рішення законним, а доводи апеляційної скарги необґрунтованими, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що для одержання позивачем свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі наявні всі відповідні умови.

З висновком районного суду про відсутність правових підстав для задоволення позову погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам законодавства, яким регулюються спірні правовідносини.

Встановлено, що 12 жовтня 2014 року померла ОСОБА_5 (а.с. 8). Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований у м. Ічня по вул. Воскресінській (бувша Леніна), 129, та земельна ділянка площею 0,15 га, що знаходиться на території Ічнянської міської ради та належала померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ЧН № 044164 (а.с. 147, 148).

08 квітня 2013 року помер батько позивача та син померлої ОСОБА_5 ОСОБА_6 (а.с. 15), отже, у відповідності ч. 1 ст. 1266 ЦК України, позивач є спадкоємцем за правом представлення після смерті своєї бабусі.

Відповідачі у справі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є дітьми померлої ОСОБА_5 і спадкоємцями першої черги за законом після її смерті згідно ст. 1261 ЦК України та подали заяви про прийняття спадщини (а.с.155-170).

Рішенням Ічнянського районного суду від 20 жовтня 2015 року позивачу визначено додатковий строк для прийняття спадщини після померлої 12 жовтня 2014 року ОСОБА_5 терміном три місяці.

З повідомлення Ічнянської районної державної нотаріальної контори вбачається, що за заявами ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 заведена спадкова справа № 154/2015 після померлої ОСОБА_5, що підтверджується наданими нотаріусом матеріалами спадкової справи (а.с. 155-170).

Позивачем при зверненні до суду першої інстанції надано ксерокопію постанови № 150/02-31 від 16 лютого 2016 року державного нотаріуса ОСОБА_7 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зі змісту якої вбачається з посиланням на ст. 49 ЗУ «Про нотаріат» та п.п 4.15 п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно після померлої 12 жовтня 2014 року ОСОБА_5 з тих підстав, що спадкоємцем не подано відомостей та документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій (а.с. 60).

Статтями 1216, 1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). До спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Відповідно приписів ст.ст. 1296, 1297 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Положеннями ст. 392 Цивільного кодексу України визначено можливість власника предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує право власності.

Таким чином, передумовою звернення до суду з позовом про визнання права власності є невизнання цього права з боку інших осіб, державних органів або установ, тощо. Відповідачі, заперечуючи проти позову ОСОБА_3, під час розгляду справи вказували на те, що позивачу було відомо про наявність у дочки померлої, ОСОБА_2, оригіналів правовстановлюючих документів, але ніяких дій щодо досудового врегулювання спору з відповідачами ОСОБА_3 здійснено не було.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, зважаючи на таке. Судовому захисту підлягає порушене право особи, що існує на час її звернення до суду. Позивач звернулась з даним позовом 15 січня 2016 року (а.с. 3). У мотивування заявлених вимог вона вказувала на неможливість оформлення спадщини в позасудовому порядку через відсутність правовстановлюючих документів на імя спадкодавця. Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яку вона надала суду першої інстанції в ході судового розгляду, датована 16 лютого 2016 року, тобто на момент звернення до суду у позивача були відсутні докази щодо існування обєктивних перешкод у оформленні права власності в позасудовому порядку.

Крім цього, з наданої апеляційному суду копії спадкової справи після померлої ОСОБА_5 (а.с. 155-170), яка належним чином засвідчена (прошнурована, пронумерована і скріплена печаткою) вбачається, що вказана вище постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 16 лютого 2016 року у цій спадковій справі відсутня. Отже, наданий позивачем доказ неможливості позасудового врегулювання спору не може бути визнаний допустимим в контексті положень ст. 59 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_2 надала на огляд апеляційному суду оригінали правовстановлюючих документів на належні спадкодавцеві житловий будинок і земельні ділянку (засвідчені судом копії цих документів знаходяться на а.с. 147 та 148) і зазначила, що позивачу було відомо про те, що оригінали цих документів існують і знаходяться у неї, проте ОСОБА_3 з жодними заявами щодо спадкування до моменту звернення до суду до неї не зверталась.

Апеляційний суд не бере до уваги доводи представника позивача щодо невизнання відповідачами за позивачем права на спадкове майно з огляду на те, що вони не відповіли на листи-вимоги ОСОБА_3 про надання правовстановлюючих документів та звертались до суду з позовом про усунення її від спадкування, оскільки вказані документи зявились на стадії апеляційного оскарження, до часу звернення ОСОБА_3 з цим позовом не існували і предметом розгляду суду першої інстанції не були.

Згідно розяснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Суд першої інстанції, проаналізувавши наведені норми та обставини справи в сукупності, обґрунтовано дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову про визнання права власності в порядку спадкування, враховуючи наявність всіх відповідних умов для отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину.

Посилання заявника про ненадання та приховування відповідачами правовстановлюючих документів не беруться до уваги апеляційним судом, оскільки вказана обставина не свідчить про неправильність висновку районного суду та прийняття незаконного рішення. В той же час, ОСОБА_3 не позбавлена можливості звернутись до суду з позовною вимогою про зобовязання вчинити певні дії у разі перешкоджання їй у оформленні спадкових прав іншими спадкоємцями, як вона на цьому наголошує.

Відповідно ст.ст. 59-60 ЦПК України обовязок доказування і подання доказів покладений в цивільному процесі на сторони, а обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, висновок суду першої інстанції про недоведеність порушеного права позивача доводами апеляційної скарги не спростований.

Відповідно п. 2 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що встановлення факту, що має юридичне значення, може мати місце лише у тому випадку, коли іншим шляхом, ніж судовий, такий факт встановлено бути не може, оскільки суд не може перебирати на себе повноваження інших державних органів та установ та підміняти їх у здійсненні повноважень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України обовязок доказування і подання доказів покладений на сторони. Позивачем не надано доказів та не заявлено відповідних клопотань з приводу неможливості встановлення юридичного факту в позасудовому порядку або відсутності відповідного порядку для встановлення такого факту, а визначати місце розташування земельної ділянки на місцевості за певною адресою не входить до компетенції суду.

Отже, сукупність обставин справи приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини між сторонами і їм надана вірна юридична оцінка. Оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, оцінка яких проведена у відповідності до положень ст.ст. 57-66 ЦПК України і доводи апеляційної скарги їх не спростовують та не містять передбачених законом підстав для скасування вірного по суті рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 315-317, 319, 324 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Ічнянського районного суду від 09 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: