Справа №487/3582/16-ц 05.10.2017 05.10.2017 05.10.2017
Провадження №22-ц/784/1676/17
Справа № 487/3582/16-ц Головуючий першої інстанції: Нікітін Д.Г.
Провадження № 22-ц/784/1676/17 Суддя-доповідач Апеляційного суду: Коломієць В.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 жовтня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Лівінського І.В. ,

із секретарем судового засідання Шагай О.А.,

за участю: відповідачки ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 травня 2017 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про виселення,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2016 р. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про виселення.

Позивач зазначав, що 20 квітня 2007 р. між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № NKJNGK04040005. В забезпечення вказаного договору 20 квітня 2007 р. між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідачка надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 20,30 кв.м., житловою - 15, 60 кв.м., що розташована за адресою - АДРЕСА_1 а., яка належить їй на праві приватної власності. Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 04 грудня 2012 року у зв'язку з невиконанням ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором, було звернуто стягнення на предмет іпотеки, шляхом її продажу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та виселено з даної квартири племінницю ОСОБА_2 - ОСОБА_4. Проте, у 2013 році в даній квартирі було зареєстровано малолітнього сина ОСОБА_4 - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилаючись на викладене, позивач просив виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вказаній квартирі.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 травня 2017 року у задоволенні позову ПАТ "ПРИВАТБАНК" відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки та її представника, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що це порушить житлові права малолітнього ОСОБА_5, та зазначав про недоведеність ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» його позовних вимог.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду з огляду на нижчевикладене.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і положення статті 109 ЖК УРСР.

Така правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1061цс15, від 3 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що за кредитним договором № NKJNGK04040005 від 20 квітня 2007 року, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_2, остання отримала кредит у розмірі 16350 доларів США на строк до 19 квітня 2017 року, зі сплатою за користування кредитом 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Даний кредит надавався ОСОБА_6 на придбання олнокімнатної квартири за дресою: АДРЕСА_1 (п. 7.1. Кредитного договору) (а.с. 7-9). В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором цього ж дня між Банком та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір, за яким в іпотеку була передана вищевказана квартира, що належала іпотекодавцеві на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 20 квітня 2007 року (а.с. 10-12).

Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 04 грудня 2012 року у справі № 784/1159/13 за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, залишеним в цій частині без змін рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 02 квітня 2013 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № NKJNGK04040005 від 20 квітня 2007 року, укладеним між ЗАТ КБ "ПриватБанк" і ОСОБА_2, звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1; виселено ОСОБА_4, яка є племінницею іпотекодателя, з вищевказаної квартири. В іншій частині, тобто, у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_2 - відмовлено (а.с. 19-20, 165-169).

Даним рішенням суду було встановлено, що за адресою іпотечного майна його власник ОСОБА_2 не була зареєстрована і не проживала, а була зареєстрована тільки ОСОБА_4 і ця реєстрація відбулася вже після укладання договору іпотеки - 15 серпня 2008 року.

У цій справі як на підставу виселення ОСОБА_2 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилався на те, що приписами Закону України «Про іпотеку» у разі звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення встановлено право іпотекодержателя вимагати виселення всіх мешканців.

У справі, яка переглядається, Банком з цих же підстав заявлені вимоги про виселення ОСОБА_2 При цьому, як вбачаться з матеріалів справи, ОСОБА_2 і на теперішній час не зареєстрована і не проживає у квартирі, що є предметом іпотеки.

Отже, предмет і підстави позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про її виселення у справі, що є предметом даного апеляційного розгляду, є тотожними з предметом і підставами позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 у справі № 784/1159/13.

Згідно ч.1 ст.310 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205 і 207 цього Кодексу.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо, зокрема, набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Оскільки суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, то рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 травня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про виселення ОСОБА_2 відповідно до ч.1 ст.310 ЦПК України підлягає скасуванню, а провадження у справі в цій частині - закриттю на підставі п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України.

Разом із тим не можна вважати що заявлені до ОСОБА_4 позовні вимоги у справі, що переглядається, є тотожними з підставами позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до неї ж у справі № 784/1159/13.

Так, з матеріалів справи вбачається, що постановою державного виконавця Заводського ВДВС Миколаївського міського управління юстиції від 15 грудня 2014 року виконавче провадження з примусового виконання рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 04 грудня 2012 року було закінчено з підстав його фактичного повного виконання (а.с. 158-159).

Згідно довідки ПП «ЖЕК-10» 11 грудня 2015 року ОСОБА_4 на підставі рішення суду була знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2, і до теперішнього часу вона не має зареєстрованого місця проживання. Між тим, за даною адресою 5 квітня 2013 року, тобто, вже після набрання законної сили рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 04 грудня 2012 року, було зареєстровано малолітню дитину ОСОБА_4 - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 народження (а.с. 67, 82), що відбулось без погодження з іпотекодержателем - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років (малолітня особа), визнається місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає.

Системний аналіз статтей 29 та 31 ЦК України дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Оскільки на час вирішення спору ОСОБА_4 вже не мала права на користування квартирою АДРЕСА_1 м.Миколаєв, то не має такого права і її малолітня дитина.

Отже, малолітній ОСОБА_5 не мав права користуватися зазначеною квартирою на момент передання її в іпотеку Банку, а тому факт реєстрації чи проживання ОСОБА_5 не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог Банку про його виселення.

За такого, виходячи з положень статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», колегія суддів дійшла висновку, що вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про виселення ОСОБА_4 разом з її сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, із квартири АДРЕСА_1 підлягають задоволенню.

Крім того, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.04.2017р. матері ОСОБА_5 - ОСОБА_4 - на праві власності належить по 1/3 частині у квартирах АДРЕСА_1 (а.с. 99-100), де у кварирі № 7 до 24 березня 2015 року був зареєстрований батько малолітнього ОСОБА_5 - ОСОБА_7 (а.с. 139-141).

Отже, матеріали справи свідчать про забезпечення матері малолітнього ОСОБА_5 іншим житлом, яким відповідно до ст. 29 ЦК України має право користуватись і її син ОСОБА_5, а тому при виселенні останнього з іпотечної квартири його права порушені не будуть.

Посилання ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову у зв'язку із набранням чинності Законом України "Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", який набрав чинності 7 червня 2014 року, не можуть бути прийняті до уваги. Так, вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань та не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності. Така правова позиція Верховного Суду України, викладена у постановах від 09 вересня 2015 року у справі № 6-483цс15, від 3 лютого 2016 року у справі № 6-2947 цс15.

У зв'язку з викладеним, рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4, яка також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5, відповідно до п. 4 ч. 1 ст.309 ЦПК України підлягае скасуванню та ухваленню в цій частині нового рішення - про задоволення даних вимог.

Керуючись статтями 303, 309, 310, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 травня 2017 року скасувати.

Провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_2 - закрити.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» в частині позовних вимог до ОСОБА_4, яка також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5, - задовольнити.

Виселити ОСОБА_4 з малолітнім ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.В. Коломіець

Судді О.О. Данилова

І.В. Лівінський