Яготинський районний суд Київської області
справа № 382/1483/17
РІШЕННЯ

іменем України

29 вересня 2017 року Яготинський районний суд Київської області, в складі:

головуючого судді Карпович В.Д.

при секретарі Шипота Я.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Яготині справу за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства « БМУ-=10», про визнання права власності за набувальною власністю.

Встановив:

В позові до суду позивачка вказала, що у вересні 2017 року, нею до Яготинського районного суду було подано позовну заяву до ВАТ « БМУ-10 «, про визнання права власності на спадкове майно.

На даний час виникла необхідність у зміні підстав позову.

Відповідно до ст. 31 ЦПК України, до початку розгляду справи по суті вона подала заяву про зміну підстав позову, в якій вказала наступне:

В липні 2002 року ВАТ « БМУ-10» передав у користування її чоловіку ОСОБА_2 об»єкт нежитлової будівлі, який складається із закінченого будівництвом гаражного блоку №6 по вул. Незалежності в м. Яготині Київської області, який знаходиться на балансі підприємства.

З даного часу її чоловік ОСОБА_2 постійно користувався даним приміщенням, зберігаючи в ньому свій власний автомобіль , вважаючи гаражний блок №6, своєю власністю.

Користування приміщенням гаражного блоку №6 було відкритим та очевидним для всіх. Ніхто не пред»являв вимог до її чоловіка по питанню користування гаражним блоком.

19 лютого 2010 року помер її чоловік ОСОБА_2. З того часу та по даний час, даним гаражним блоком №6 користується вона, як спадкоємець майна після смерті чоловіка . В даному гаражному блоці зберігається її автомобіль, право власності на який вона набула після смерті свого чоловіка.

Користуючись гаражним блоком її чоловік, а після його смерті і вона, більше 10 років, володіє ним відкрито та добросовісно.

Посилаючись на вимоги передбачені ст. 344 ЦК України, просила:

Визнати за нею- Ляшенко ОСОБА_3, право власності на гаражний блок №6 по вул. Незалежності, 67 в м. Яготин Київської області, за набувальною давністю.

В судове засідання сторони не з»явились. В заявах до суду позивачка підтримала свої вимоги, відповідач проти вимог позивачки не заперечував, та просили розглянути справу у їх відсутності.

В судовому засіданні встановлено наступне:

В липні 2002 року ВАТ « БМУ-10» передав у користування ОСОБА_2 об»єкт нежитлової будівлі, який складається із закінченого будівництвом гаражного блоку №6 по вул. Незалежності в м. Яготині Київської області, який знаходиться на балансі підприємства.

З даного часу ОСОБА_2 постійно користувався даним приміщенням, зберігаючи в ньому свій власний автомобіль марки Ваз 21121, реєстраційний номер НОМЕР_1, вважаючи його своєю власністю.

Користування приміщенням гаражного блоку №6 було відкритим та очевидним для всіх. Ніхто не пред»являв вимог до ОСОБА_2 по питанню користування гаражним блоком.

19 лютого 2010 року помер ОСОБА_2. З того часу та по даний час, даним гаражним блоком №6, користується позивачка, як спадкоємець майна після смерті чоловіка . В даному гаражному блоці зберігається її автомобіль марки Ваз 21121 державний номерний знак НОМЕР_1, право власності на який вона набула після смерті свого чоловіка.

Користуючись гаражним блоком ОСОБА_2, а після його смерті і його дружина / позивачка / більше 10 років, володіє ним відкрито та добросовісно.

В силу ч.1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

В силу ч.2 ст. 344 ЦК України, особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем / правонаступником / вона є.

Добросовісність є однією із засад цивільного законодавства, наряду зі справедливістю та розумністю(ст.3 ЦК України). Законодавець не зазначив, що саме слід розуміти під таким терміном, як добросовісність володіння за набувальною давністю, але враховуючи ту обставину, що вітчизняний ЦК є фактичною рецепцією римського приватного права з урахуванням національних особливостей, то для визнання володільця добросовісним вважається достатнім, щоб вказане нерухоме майно не було набуте злочинним шляхом чи способом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй судових рішеннях по справам даної категорії сформулював правову позицію, з якої вбачається, що «у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця.

Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.». (Ухвала ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2012 року).

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ своїм інформаційним листом від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» вказує на те, що при вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

ОСОБА_4 у своїй статті «Спори про набувальну давність: проблеми теорії і судової практики»//Юридичний журнал, #5/2006р. вказує, що можливість звернення до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю надано субєктам права статтями 15,16 ЦК України, при доведеності відповідно до закону зазначених у ньому обставин.

Володіти майном набувач повинен відкрито, він зобовязаний відноситися до обєкта володіння як власник, якщо він бажає зберегти незаперечний статус володільця за давністю, що дозволяє йому після спливу встановленого законом строку набувальної давності фактично перетворитися у власника.

Як зазначено в розясненнях, даних Міністерством юстиції України в 2011 році «ОСОБА_4 аспекти набуття права власності на обєкти безхазяйного нерухомого майна» «Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.

Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років.

Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна.

Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обовязку повернути річ власнику, а також йому не предявлявся правомочною особою позов про повернення майна.»

Як зазначено в Ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2008 року « …пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 01 січня 2011 року.»

Аналогічної правової позиції дотримується і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній в Ухвалі від 22 лютого 2012 року.

Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого суду країни за № 5 від 07.02. 2014 року « про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав.

П 9. відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

П.14 Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що вимоги позивачки знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. а тому вони підлягають до задоволення.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст. 344 ЦК України, суд-

ВИРІШИВ:

Визнати за ОСОБА_1, право власності на гаражний блок №6 по вул. Незалежності 67 в м. Яготин Київської області, за набувальною давністю.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області, протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Карпович В.Д.