АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Литвинюк І. М., Половінкіної Н. Ю.

секретар Герман Я.І.

з участю позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, представників сторін ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Виконавчого комітету Чернівецької міської ради, треті особи: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Половинська Ольга Борисівна, Реєстраційна служба Головного управління юстиції України в Чернівецькій області, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Чернівецькій області, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання незаконним та скасування рішення, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання права власності на будівельні матеріали, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 червня 2017 року,

встановила:

У лютому 2013 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з названим позовом, який у подальшому уточнювали, до ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_4, Виконавчого комітету Чернівецької міської ради.

Зазначали, що 25 жовтня 2010 року між відповідачами ОСОБА_10 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування нерухомого майна, відповідно до умов якого ОСОБА_10 подарував ОСОБА_3 45/100 частки будинку по АДРЕСА_1.

________________________________________________________________________________________________

Справа № 725/593/13 Провадження №22-ц/839/17 Категорія 19/21 Головуючий у 1 інстанції Галичанський О. І. Доповідач Яремко В.В.

Вважали, що вказаний договір укладено з порушенням норм чинного законодавства, оскільки ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08 жовтня 2010 року, яка направлена для виконання 12 жовтня 2010 року, було накладено заборону на відчуження об'єктів нерухомості по АДРЕСА_1 у тому числі й тих, що були предметом спірного договору дарування, при цьому відповідачі були обізнані про існування такої ухвали, а також про існування спорів з приводу даного нерухомого майна, які розглядались різними судовими інстанціями протягом останніх 10-ти років.

Крім того, рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 19 квітня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2011 року, скасовано рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 липня 2010 року, відповідно до якого було задоволено позов ОСОБА_10 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване майно по АДРЕСА_1 зокрема будинку літ. «А» та літ. «Б», та в задоволенні вказаного позову апеляційним судом було відмовлено.

У зв'язку з наведеним просили вказаний вище договір дарування визнати недійсним.

Позивачі також зазначали, що забудовниками спірних самочинно збудованих об'єктів нерухомого майна, а саме: житлових будинків літ. «А» та літ. «Б» з надвірними спорудами, є саме позивач ОСОБА_1 та її покійний чоловік ОСОБА_11, після смерті якого заяву про прийняття спадщини до органів нотаріату подав їх син ОСОБА_2 Позивачка з покійним чоловіком брали участь та вкладали власні кошти у будівництві спірного будинку.

Стверджували, що відповідач ОСОБА_10 та його колишня дружина ОСОБА_4 лише зареєстровані у будинку та в ньому не проживають, указані відповідачі не мають прав на вказані об'єкти нерухомого майна та протягом багатьох років намагаються різними способами оформити своє право власності на них, зокрема, з цією метою було внесено виправлення на обмірних кресленнях у частині інформації про забудовника спірних житлових будинків, а саме: виправлено ім'я з «ОСОБА_11» на «ОСОБА_10».

Також зазначали, що на підставі рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14 грудня 2010 року № 807/22 було видано свідоцтво на ім'я ОСОБА_10, згідно з яким посвідчено право власності на житловий будинок літ. «А» загальною площею 163,4 кв. м, у тому числі п'ять житлових кімнат площею 90,5 кв. м, сарай літ. «В», вбиральню літ. «Г», огорожу № 4-5, у розмірі 1/1 частки, проте у зв'язку з наведеними вище обставинами, а саме: існуванням ухвали суду від 08 жовтня 2010 року про забезпечення позову та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 19 квітня 2011 року, вказане рішення Чернівецької міської ради слід визнати недійсним, оскільки воно не відповідає вимогам ст. 19 Конституції України.

Вважали, що підлягає визнанню недійсним і свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане на ім'я ОСОБА_10 на підставі зазначеного рішення органу місцевого самоврядування. На момент прийняття оскаржуваного рішення міської ради, видачі на його підставі свідоцтва про право власності, укладення договору дарування спірні об'єкти нерухомого майна, а саме: житловий будинок літ. «А», літ. «Б», сарай літ. «В», вбиральня літ. «Г», криниця № 1, огорожа № № 2, 3, 5, 6, не були об'єктами завершеного будівництва зі ступенем готовності 100 %, а також не є об'єктами завершеного будівництва й на час звернення до суду з цим позовом, тому з підстав, передбачених ч. 3 ст. 331 ЦК України, просили визнати за ними право власності на будівельні матеріали, які використовувались при будівництві.

Також, на підставі ст. 388 ЦК України просили витребувати спірне майно з чужого незаконного володіння відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_10

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 19 червня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування нерухомого майна від 25 жовтня 2010 року, відповідно до якого ОСОБА_10 передав у власність ОСОБА_3 45/100 часток будинковолодіння по АДРЕСА_1 в м. Чернівці, яке складається з житлового будинку літ. «Б», що посвідчений за реєстровим №5050, приватним нотаріусом міського нотаріального округу - Половинською О.Б.;

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 нерухоме майно, а саме 45/100 часток будинковолодіння по АДРЕСА_1 в м. Чернівці, яке складається з житлового будинку літ. «Б», загальною площею 254,7 кв. м, житловою площею 92,20 кв. м, криниці №1, огорожі №2,3 та є предметом договору дарування нерухомого майна від 25 жовтня 2010 року;

Визнано незаконним та скасовано п.п.3.3, 3.3.1, 3.3.2, рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14 грудня 2010 року №807/22, а також п. 5 вказаного рішення в частині, що стосується будинків літ. А та літ. Б по АДРЕСА_1 в м. Чернівці.

Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30 грудня 2010 року, яке видано виконавчим комітетом Чернівецької міської ради на ім'я ОСОБА_10, згідно якого посвідчено право власності на житловий будинок літ. «А» загальною площею 163,40 кв.м, в тому числі п'ять житлових кімнат площею 90,50 кв.м, сарай літ. «В», вбиральні літ. «Г», огорожа №4-5, у розмірі 1/1 частки;

Визнано за ОСОБА_1, ОСОБА_2 право власності на об'єкти незавершеного будівництва, які розташовані на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1, та складаються з усіх будівельних матеріалів та обладнання, яке було використано у процесі будівництва (створення майна), а саме: житлового будинку літ. «А» загальною площею 163,40 кв.м, житловою площею 90,50 кв.м, ступінь будівельної готовності якого становить 72%, житлового будинку літ. «Б», загальною площею 254,70 кв.м, житловою площею 92,20 кв.м, ступінь будівельної готовності якого становить 88%, сарай літ. «В», вбиральня літ. «Г», криниця №1, огорожа №2,3,5,6.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення яким відмовити у позові за безпідставністю.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог у відповідній частині.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

У справі встановлено, що на земельній ділянці, розташованій по АДРЕСА_1, яка є комунальною власністю, був розташований житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який складався з однієї житлової кімнати площею 20,40 кв. м та на підставі договору дарування від 10 квітня 1972 року належав на праві власності ОСОБА_10

На теперішній час вказаний житловий будинок зруйновано, а на земельній ділянці по АДРЕСА_1 знаходяться спірні об'єкти нерухомого майна, а саме: незакінчені будівництвом житлові будинки літ. «А» та літ. «Б», сарай літ. «В», вбиральня літ. «Г», колодязь та огорожа.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 02 серпня 2013 року та висновком експертного будівельно-технічного дослідження від 28 листопада 2011 року ступінь будівельної готовності житлового будинку літ. «А» становить 72 %, фізичний знос станом на 02 серпня 2011 року - 40 %, ступінь будівельної готовності житлового будинку літ. «Б» - 88 %, фізичний знос станом на 02 серпня 2013 року - 56 %, ступінь будівельної готовності господарських будівель і споруд - 100 %, але з ознаками значного фізичного зносу.

Крім того, установлено, що у наявних у справі заявах ОСОБА_10, адресованих голові Чернівецького міського Виконавчого комітету, зазначено про самовільне будівництво ОСОБА_11 у 1976 році будинку на земельній ділянці ОСОБА_10 При цьому, визнаючи в такій заяві, що участі у будівництві не брав, ОСОБА_10 клопотав про прийняття до експлуатації будинку №166 з переоформленням на брата ОСОБА_11 та подальший поділ земельної ділянки (т. 1, а. с. 166, 167).

Згідно з інформацією, викладеною в акті комісійного розгляду звернення ОСОБА_11 від 23 серпня 2003 року, житловий будинок літ. «Б» був узаконений у 1987 році, а в листопаді 2001 року Першотравневим районним Виконавчим комітетом було прийнято рішення на узаконення двох самовільно збудованих житлових будинків по АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_10

Судом першої інстанції установлено, що спірні будинки будувалися ОСОБА_11, ОСОБА_1 в період із 1975 до 1993 року, зокрема будинок літ. «Б» був узаконений у 1987 році, а в листопаді 2001 року Першотравневим районним Виконавчим комітетом було прийнято рішення про узаконення двох самовільно збудованих будинків по АДРЕСА_1.

ОСОБА_11 помер 21 червня 2009 року, із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернувся ОСОБА_2, заведено спадкову справу.

Після смерті ОСОБА_11 рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 липня 2010 року визнано право власності за ОСОБА_10 на будинковолодіння, яке складається з самочинно збудованих житлових будинків літ. «А» та літ. «Б» з надвірними та господарськими спорудами по АДРЕСА_1.

Відповідно до договору дарування, укладеного 25 жовтня 2010 року, ОСОБА_10 подарував ОСОБА_3 45/100 частки будинку по АДРЕСА_1. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Половинською О.Б. і під час посвідчення зазначеного договору нотаріусом встановлено, що будинок, 45/100 часток якого відчужується за цим договором, належить дарувальнику згідно з рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 липня 2010 року у справі № 2-1847/10, на підставі якого ЧКОБТІ зареєстровано право власності.

Встановлено, що оспорюваний договір дарування укладено під час дії ухвали суду про забезпечення позову, якою накладено заборону відчуження об'єктів нерухомого майна, а також, що рішення суду, на підставі якого визнано право власності дарувальника на вказане нерухоме майно, скасовано апеляційним судом.

Згідно зі змістом позовної заяви та заяви про уточнення позовних вимог позивачі претендують саме на житловий будинок літ. «Б» загальною площею 254,7 кв. м, житловою площею 92,2 кв. м по АДРЕСА_1.

Рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14 грудня 2010 року № 807/22 поділено будинок по АДРЕСА_1 на окремі будинки з присвоєнням їм поштових адрес, а саме: житловому будинку літ. «А» загальною площею 163,4 кв. м, у тому числі 5 житлових кімнат площею 90,5 кв. м, сараю літ. «В», вбиральні літ. «Г», огорожі № 4-6, власником яких є ОСОБА_10, адресу: АДРЕСА_1; та житловому будинку літ. «Б» загальною площею 254,7 кв. м, у тому числі: 6 житлових кімнат площею 92,2 кв. м, криниці № 1, огорожі № 2-3, власником яких є ОСОБА_3, адресу: АДРЕСА_1.

Однак рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 19 квітня 2011 року скасовано рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 липня 2010 року та в задоволенні позову ОСОБА_10 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно відмовлено. Таким чином, відпала правова підстава, за якою ОСОБА_10 набув право власності на будинковолодіння, яке складається з самочинно збудованих житлових будинків літ. «А» та літ. «Б» з надвірними та господарськими спорудами по АДРЕСА_1.

Цим рішенням установлено факт, що позивач ОСОБА_1 є співзабудовником разом з її чоловіком спірних об'єктів самочинного будівництва по АДРЕСА_1, а також спадкоємцем майна після смерті її чоловіка, оскільки будучи дружиною останнього, брала особисту участь у самочинному будівництві вказаного нерухомого майна шляхом трудової участі та вкладення своїх коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із ч. 1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Відповідно до ст. ст. 16, 17 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Отже, встановивши указані обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання за позивачами права власності на будівельні матеріали спірного об'єкта незавершеного будівництва, визнання недійсним договору дарування, визнання незаконними та скасування оспорюваних рішень виконавчого комітету Чернівецької ради та свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Апелянт посилається на неврахування та не зазначення судом першої інстанції факту набуття її батьком ОСОБА_10 за договором дарування від 10 квітня 1972 року будинку з надвірними будівлями та спорудами, який складався з однієї житлової кімнати площею 20,40 кв. м, розташованого на земельній ділянці по АДРЕСА_1, яка є комунальною власністю, наявності рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 липня 2010 року про визнання права власності на спірне майно та зміст довідки Управління Держкомзему у м. Чернівці щодо користування земельною ділянкою.

Такі доводи є необґрунтованими.

Указаний старий житловий будинок не є предметом спору у даній справі, на час виникнення спірних відносин будинок зруйновано, а спірне нерухоме майно зведено не на місці знаходження старого будинку. Сторонами не оспорюється, що земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності.

Що ж до судового рішення від 07 липня 2010 року, то воно на час вирішення спору скасовано.

Апелянт посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норми ч. 3 ст. 61 ЦПК України, недоведення факту участі позивачки ОСОБА_1 у будівництві спірного нерухомого майна, ступені її участі, не спростування рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 19 квітня 2011 року факту участі її батька ОСОБА_10 у будівництві спірного будинку.

Проте такі доводи апелянта ґрунтуються на неправильному тлумаченні змісту ч. 3 ст. 61 ЦПК України, оскільки у справі, що розглядається як відповідач брав участь позивач у попередній справі ОСОБА_10, у цій бере участь позивачка ОСОБА_1, яка брала участь у розгляді справи, за наслідками розгляду якої апеляційний суду ухвалив рішення від 19 квітня 2011 року.

Апелянтом також не враховуються інші докази, в т.ч. показання свідків, письмові докази, яким суд першої інстанції дав належну оцінку, про те, що фактичними забудовниками спірного нерухомого майна були позивачка ОСОБА_1 та її колишній чоловік ОСОБА_11

Також змістом письмових заяв ОСОБА_10 спростовуються твердження апелянта про його участь у будівництві спірного нерухомого майна.

У зв'язку з цим посилання апелянта на неврахування судом першої інстанції показання свідка ОСОБА_12 про участь у будівництві спірного будинку лише ОСОБА_10 та його родичів не заслуговують на увагу.

Указані показання протирічать встановленим судовим рішенням, яке набрало законної сили, фактам, поясненням самого ОСОБА_10 , їх слід розцінювати як такі, що надані з метою вирішення спору на користь відповідачів.

Оскільки власник старого будинку ОСОБА_10 при житті визнавав та стверджував, що його брат ОСОБА_11 є фактичним забудовником спірного нового будинку, то твердження апелянта про недоведення позивачами позову, придбання будівельних матеріалів ОСОБА_10 є необгрунтованими.

Факт звернення при житті ОСОБА_10 до виконавчого комітету Першотравневої районної у м. Чернівці ради із заявою про прийняття в експлуатацію самочинно збудованого спірного нерухомого майна та наявність рішення виконавчого комітету від 28 листопада 2001 року № 127-12 про надання дозволу поліпшити житлові умови, на що посилається апелянт, не спростовує висновку суду першої інстанції про те, що ОСОБА_11 та ОСОБА_1 є фактичними забудовниками спірного будинку.

Таке звернення свідчить лише про бажання заявника спростити узаконення будівництва.

Скасування в судовому порядку відповідного пункту наступного рішення виконавчого комітету №30-3 від 26 березня 2003 року про зміну імені заявника, на чому наголошує апелянт, зважаючи на предмет спору, не має преюдиційного значення у справі, що розглядається в даний час.

Апелянт посилається на неврахування постанови Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Чернівецькій області № 1-597/094 від 26 жовтня 2009 року, якою на ОСОБА_10 було накладено стягнення за самовільне будівництво спірного будинку, яка на думку апелянта згідно з ч. 4 ст. 61 ЦПК України є обов'язковою для суду з певних питань.

Проте такі доводи є безпідставними, оскільки указана постанова не є постановою суду у розумінні ч. 4 ст. 61 ЦПК України.

Апелянт зазначає про сплату ОСОБА_10 земельного податку, проте земельна ділянка не є предметом спору у справі.

Апелянт також посилається на наявність рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 09 серпня 2012 року, яким у позові ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_10, ОСОБА_3, виконавчого комітету Чернівецької міської ради про визнання недійсним договору дарування спірного майна відмовлено.

Однак підстави позову у згаданій справі та справі, що розглядається, не є тотожними.

Безпідставними є й доводи апелянта про те, що оспорюваними рішеннями виконавчого комітету та видачою свідоцтва про право власності на спірний будинок права позивачів не порушуються.

Так, встановивши, що фактичними забудовниками спірного майна та власниками будівельних матеріалів, які використані у процесі їх будівництва, були ОСОБА_11, ОСОБА_1 і що їх права на об'єкт незавершеного будівництва оспорюваними рішеннями, договором дарування порушено, суд першої інстанції визнав незаконними та скасував відповідні рішення та свідоцтво про право власності на спірне майно, визнав недійсним договір дарування.

Відповідає способу захисту порушеного права і вимога позивачів про витребування спірного майна з чужого незаконного володіння, а тому доводи апелянта про зворотне не заслуговують на увагу.

Апелянт посилається на норми Закону України «Про власність», п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 4 жовтня 1991 року «Про застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-42 цс12 та робить висновок, що участь ОСОБА_11, ОСОБА_1, які не були членами сім'ї ОСОБА_10, не дає підстав для визнання права на житловий будинок чи будівельні матеріали, які використані у процесі будівництва.

Однак у справі встановлено, що ОСОБА_10 не був забудовником спірного будинку, не брав участі у його будівництві, а фактичними забудовниками будинку були ОСОБА_11, ОСОБА_1, які проживали в ньому, продовжують проживати на теперішній час, а тому визнання за позивачами права на будівельні матеріали та обладнання, яке було використано у процесі будівництва (створення майна) спірного об'єкта незавершеного будівництва, відповідає нормам Закону України «Про власність» та нормам ЦК України (ч. 3 ст. 331 ЦК України), засадам справедливості.

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі повно з'ясованих обставинах справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права, є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І. М. Литвинюк

Н. Ю. Половінкіна