АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 640/2374/17 Головуючий І інстанції - Сенаторов В.М.
Провадження № 22ц/790/4674/17 Головуючий ІІ інстанції - Кісь П.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Кіся П.В.,

суддів: - ОСОБА_1,

- ОСОБА_2,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 релігійної громади ортодоксального іудаїзму на рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 релігійної громади ортодоксального іудаїзму до ОСОБА_3 міської ради про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом,-

встановив:

16.02.2017 року ОСОБА_3 релігійна громада ортодоксального іудаїзму звернулася у суд з позовом до ОСОБА_3 міської ради, у якому враховуючи уточнення позовних вимог просила визнати за позивачем право власності на кв. 42 по вул. Леся Сердюка (ОСОБА_4) буд. 38 у м.Харкові на підставі заповіту ОСОБА_5, померлого 18 квітня 2012 року, посвідченого нотаріусом ОСОБА_3 міського нотаріального округу, ОСОБА_6 (реєстраційний запис №51487230).

Обґрунтовуючи вимоги тим, що на підставі рішення загальних зборів членів релігійної громади ОСОБА_3 релігійної громади ортодоксального іудаїзму від 05.01.2017 року ОСОБА_7 продовжено роботу на посаді Голови правління Громади на 2017 рік. На підставі розділу 5.5 Статуту ОСОБА_3 релігійної громади, голова правління громади представляє громаду в усіх установах та організаціях. 27 липня 2011 року приватним нотаріусом ОСОБА_3 міського нотаріального округу, ОСОБА_6, посвідчено заповіт, яким член релігійної громади ортодоксального іудаїзму, ОСОБА_8, на випадок його смерті зробив таке розпорядження все майно, де воно не знаходилось та з чого воно б не складалось, заповів ОСОБА_3 релігійній громаді ортодоксального іудаїзму. В заповіті зазначено, щоб громада поховала спадкодавця у Десятому єврейському змішаному кварталі (на цілині) з установленням огорожки, гранітної плити та обеліска, доглядала за його могилою та за могилами його матері, ОСОБА_9, та бабусі, Рухл бас Лейбиш, що знаходяться на 3-му міському цвинтарі м.Харкова, здійснювала прибирання поховань після свят: Пейсах та ОСОБА_10 Шана. В спадковому реєстрі зроблено запис за №51487230. 18 квітня 2012 року ОСОБА_8 помер. Громада, в особі голови, ОСОБА_7, звернулася до ОСОБА_3 міського голови, ОСОБА_11 про надання дозволу на поховання. Дозвіл було надано у відповідності з бажанням померлого. Майно, що належало ОСОБА_8 на час його смерті - це двокімнатна квартира №42, житловою площею 25,9 кв.м., загальною площею 45,1 кв.м. по вул. Леся Сердюка (ОСОБА_4), будинок №38, в м.Харкові. Вартість квартири відповідно до звіту складає 20700 доларів США, що станом на березень 2017 року складає 556349 гривень. ОСОБА_3 релігійна громада ортодоксального іудаїзму виконала в повному обсязі всі вимоги заповідача: поховала у Десятому єврейському змішаному кварталі, облаштувала поховання відповідно до вимог: встановила огорожку, гранітну плиту, обеліск; доглядає за похованнями як заповідача, так і за похованнями його матері та бабусі.

До складання заповіту ОСОБА_8 тяжко хворів і потребував постійної сторонньої допомоги. Так як він був самотньою людиною і родичів не мав, на протязі тривалого часу і до моменту смерті члени громади постійно піклувалися за ним: купували ліки, продукти харчування, готували їжу, забезпечували медичним лікуванням. Самотнім він не був жодного дня.

Окрім, покладених на релігійну громаду зобов'язань щодо виконання останньої волі померлого, громада за власний рахунок постійно проводила оплату за комунальні послуги та підтримувала квартиру в належному санітарно-технічному стані, як до смерті, так і після смерті спадкодавця - по теперішній час.

Позивач вважає, що за аналогією закону (ч.1 ст.8 ЦК України), спадкоємець (ОСОБА_3 релігійна громада ортодоксального іудаїзму є спадкоємцем за заповітом), постійно проживаючи сумісно зі спадкодавцем (члени громади постійно перебували зі спадкодавцем), на час відкриття спадщини, вважається такою, що прийняла спадщину, якщо на протязі строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не заявила про відмову від нього. Релігійна громада не заявляла про відмову від спадщини і тому вважається такою, що прийняла спадщину. З того моменту, як спадкодавець захворів і не міг самостійно обслуговувати себе, єдиний комплект ключів від квартири він передав - Громаді. Після поховання спадкодавця Громада користується квартирою всі ці роки, тобто по теперішній час. Той факт, що квартиру не можливо віднести до відумерлої спадщини, підтверджується її належним технічним станом та відсутністю заборговансті за комунальні послуги. Своєчасно отримати свідоцтво про спадщину за заповітом не змогли за рядом об'єктивних підстав. Постановою державного нотаріуса Одинадцятої ОСОБА_3 державної нотаріальної контори, ОСОБА_12, ОСОБА_3 релігійній громаді ортодоксального іудаїзму в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого 18 квітня 2012 року гр.ОСОБА_5 на квартиру №42, в м.Харкові, вул. Леся Сердюка. буд. №38, в зв'язку з пропущенням строку, встановленого для прийняття спадщини, відсутністю факту прийняття спадщини, а також у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів - відмовлено.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 червня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 релігійній громаді ортодоксального іудаїзму до ОСОБА_3 міської ради про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 релігійна громада ортодоксального іудаїзму звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, вважає рішення незаконним та просить його скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд не надав оцінки доказам, неповно зясував обставини, що мають значення для справи та не сприяв повному і обєктивному її розгляду.

Вказує, що суд безпідставно вважав позов недоведеним та не прийняв до уваги ті обставини, що Громада фактичними діями прийняла спадщину після смерті ОСОБА_13

Представник позивача в судове засідання не зявився, 26.09.2017 року, діюча на підставі довіреності представник ОСОБА_14, подала в канцелярію апеляційного суду заяву з проханням відкласти розгляд справи у звязку з її хворобою.

Представник відповідача ОСОБА_3 міської ради, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційної інстанції не зявився, про причини неявки не сповістив.

Колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, зважаючи на вимоги ст. ст. 1, 303-1, ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши головуючого-суддю, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає за таких підстав.

За змістом ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ч. 1 ст. 303 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для його задоволення, у зв'язку з пропущенням позивачем строку, встановленого для прийняття спадщини, відсутністю факту прийняття спадщини, а також в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів.

Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_13 помер 18.04.2012 року, залишив заповіт, згідно якого квартиру АДРЕСА_2 (Командарма ОСОБА_4) в м. Харкові, заповідав ОСОБА_3 релігійній громаді ортодоксального іудаїзму (а.с. 24,30).

Згідно ст. 1222 Цивільного кодексу України, спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин.

Як вбачається з пунктів 8.1., 8.2. Статуту ОСОБА_3 релігійної громади ортодоксального іудаїзму, зазначена громада є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахунковий рахунок, печатку, кутовий штамп, бланк із своїм найменуванням та має право від своєї особи укладати договори, представляти свої інтереси в суді.

Згідно ст. 1270 Цивільного кодексу України , для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

У матеріалах справи міститься обґрунтована постанова про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину, з якої вбачається, що: державний нотаріус Одинадцятої ОСОБА_3 державної нотаріальної контори, розглянувши документи, подані представником позивача для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого 18 квітня 2012 року гр. ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який на день смерті постійно мешкав за місцем реєстрації в м. Харкові, вул. Леся Сердюка (колишня вулиця Командарма ОСОБА_4)АДРЕСА_3, на квартиру № 42 (сорок два) в м. Харкові, вул. Леся Сердюка (колишня вулиця Командарма ОСОБА_4), буд. № 38 (тридцять вісім), вважає, що вказана нотаріальна дія не може бути вчинена, в зв'язку з пропущенням строку, встановленого для прийняття спадщини, відсутністю факту прийняття спадщини, а також у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів.

Крім того, із вказаної постанови нотаріуса вбачається, що згідно довідки КП "Жилкомсервіс" від 16.03.2017 року гр. ОСОБА_8, на час смерті був зареєстрований за вищезазначеною адресою один.

Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справ и та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 47115643 від 17.03.2017 р., спадкова справа після померлого 18.04.2012 р. ОСОБА_5 не заводилася, заява про прийняття спадщини від ОСОБА_3 релігійної громади ортодоксального іудаїзму в установлені законом строки до нотаріальної контори не надходила.

ОСОБА_3 релігійна громада ортодоксального іудаїзму є юридичною особою, а тому посилання позивача на постійне перебування її членів зі спадкодавцем не є підставою для того щоб вважати її такою, що прийняла спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, як особи що постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Ст. 1272 ЦК України встановлено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до положень п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Даних щодо звернення позивача до суду із заявою про встановлення сподкоємцю додаткового строку, достатнього для подання ним заяви про прийняття спадщини, суду надано не було.

Посилання позивача на аналогію закону (ст. 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини) є необгрунтованими, оскільки цивільним кодексом чітко встановлені порядок та строки для прийняття спадщини.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Відповідно до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213?215 ЦПК України.

Отже, посилання позивача, що Громада від прийняття спадщини не відмовлялася та своїми фактичними діями прийняла спадщину, є безпідставними і не ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не свідчать про наявність передбачених ст.309 ЦПК України підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

За таких обставин апеляційний суд, відповідно до ст. 308 ЦПК України, відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 релігійної громади ортодоксального іудаїзму відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий П.В. Кісь

Судді: І.О. Бровченко

ОСОБА_2