Справа № 438/532/17
Номер провадження 2/438/367/2017
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 вересня 2017 року Бориславський міський суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Слиша А.Т.

при секретарі Наминанік О.С.

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Стефанишина О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Бориславі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до центральної міської лікарні м.Борислава, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору головний лікар центральної міської лікарні м.Борислава Головчак Віталій Степанович про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в :

14.05. 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом центральної міської лікарні м. Борислава, надалі ЦМЛ м.Борислава, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору головний лікар центральної міської лікарні м.Борислава Головчак Віталій Степанович із вищезазначеним позовом. 07 липня 2017 року в порядку ст..31 ЦПК України, доповнивши підстави позову, а також збільшивши позовні вимоги позивач ОСОБА_1 просить суд визнати незаконним та скасувати п.10 наказу ЦМЛ м.Борислава від 15 травня 2017 року №114-к «Про звільнення»; поновлення позивача на посаді молодшої медсестри поліклініки ЦМЛ м.Борислава; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16 травня 2017 року; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. 20 вересня 2017 року було додатково подано розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача за період з 15 травня 2017 року по 20 вересня 2017 року у розмірі 13 934 гривень 73 копійки.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, з 2002 року перебуває у трудових відносинах з відповідачем. З 14 червня 2016 року була переведена на 0,5 ставки молодшої медсестри поліклініки ЦМЛ м,Борислава. З 05 вересня 2016 року замісництво 0,5 ставки молодшої медсестри поліклініки з оплатою за фактично відпрацьовані години, тимчасово на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_5.

Відповідно п.10 наказу ЦМЛ м.Борислава №114-к від 15 травня 2017 року «Про звільнення», позивача звільнено з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України із посилання «скорочення штатної чисельності», підстава наказ №37-к від 10 лютого 2017 року «Про зміни в штатному розписі ЦМЛ м.Борислава».

Вважає оспорюваний наказ незаконним та таким, який підлягає скасуванню оскільки профспілковий комітет надав згоду позивача на звільнення з посади молодшої медичної сестри поліклініки за скороченням штату. Крім цього, відповідач звільнив позивача із посади, яку остання заміщала на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_5, посада якої не підлягала скороченню, так як за нею повинно зберігатись місце роботи, посада на весь час її перебування у відпустці по догляду за дитиною. Крім цього, при скороченні не було враховано переважне право позивача на залишення на роботі в ЦМЛ м.Борислава. Окрім наведених порушень, відповідач не запропонував їй іншу роботу в поліклініці, хоча їй відомо, що інші вакансії станом на момент її звільнення та теперішній час в поліклініці існують.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали, дали пояснення аналогічні наведеному, просили позов задовольнити.

Представник відповідача Стефанишин О.Г. в судовому засіданні позову не визнав та пояснив, що підставою звільнення позивачки були зміни в організації виробництва і праці, а саме: скорочення чисельності та штату працівників в період реорганізації відповідача. Жодних порушень трудового законодавства при звільненні позивачки з роботи. Позивач була повідомлена про наступне вивільнення не пізніше ніж за 2 місяці. Також, при звільненні позивача було отримано письмове погодження від профспілкового комітету на її звільнення. Крім того, позивач не мала переважного право на залишення на роботі. Таким чином, при звільненні позивача дотримано усіх процедур, передбачених чинним трудовим законодавством України. Просить у задоволені позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу, яка передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Судом встановлено, що відповідно до згідно наказу ЦМЛ м.Борислава №181-к від 17.07.2002р. позивач ОСОБА_1 прийнята на роботу на посаду молодшої медсестри, на час відпустки ОСОБА_6, з 17.07.2002р., з оплатою згідно штатного розпису. Згідно наказу ЦМЛ м.Борислава №105-к від 21.04.2004р. позивач була переведена на 0,25 ст. молодшої медсестри туб. Кабінету і 0,75 ст. молодшої медсестри на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_7 Згідно наказу ЦМЛ м.Борислава №350-к від 03.12.2007р. ОСОБА_1 була переведена з 03.12.2007р. на посаду 0,5 ст. молодшої медсестри поліклініки і на 0,25 ст. молодшої медсестри протитуберкульозного кабінету, з оплатою згідно штатного розпису. Згідно наказу ЦМЛ м.Борислава №314-к від 06.11.2008р. позивач була переведена з 06.11.2008р. на посаду молодшої медсестри поліклініки, з оплатою згідно штатного розпису. Згідно наказу ЦМЛ м.Борислава №148-к від 14.06.2016р. позивач була переведена з 14.06.2016р. на 0,5 ст. молодшої медсестри поліклініки. Згідно наказу ЦМЛ м.Борислава №242-к від 05.09.2016р. ОСОБА_1 було надано з 05.09.2016р. замісництво 0,5 ставки молодшої медсестри поліклініки з оплатою за фактично відпрацьовані години, тимчасово на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_5

Відповідно до п.10 наказу ЦМЛ м.Борислава №114-к від 15.05.2017р. «Про звільнення» її було звільнено 15.05.2017 року з роботи реєстратора на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України України (скорочення штатної чисельності), підстава: наказ №37-к від 10.02.2017р. «Про зміни в штатному розписі ЦМЛ м.Борислава».

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строку, а також строковий трудовий договір до закінчення строку чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч.2 ст.40 КЗпП України - звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу.

Відповідно ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Відповідно до вимог ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, працівник, за власним розсудом, звертається до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до п. 19 Постанови пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.92р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Як встановлено судом, відповідно до Статуту ЦМЛ м.Борислава відповідач є самостійною юридичною особою, що підпорядковується Бориславській міській раді. Утримується за рахунок коштів державного та місцевого бюджету.

Як зазначено вище, підставою оспорюваного наказу являється наказ ЦМЛ м. Борислава №37-к від 10.02.2017р. «Про зміни в штатному розписі ЦМЛ м.Борислава», відповідно якого скороченню з 15.05.2017р. підлягали, зокрема: молодші медсестри поліклініки - 7,0 ст.

Проте у наказі ЦМЛ м. Борислава №37-к від 10.02.2017р. «Про зміни в штатному розписі ЦМЛ м.Борислава» не зазначено причин та підстав проведення відповідачем змін у штатному розписі.

Крім цього, згідно довідки ЦМЛ м.Борислава від 04.08.2017р. за №799/01 з 16 молодших медичних сестер поліклініки 15.05.2017р. було звільнено лише 4-х молодших медичних сестер поліклініки (3,0 ст.), і в той же час 4-х молодших медичних сестер поліклініки (3,5ст.) було переведено на інші посади, решта були залишені на своїх посадах без врахування, зокрема ст. 42 КЗпП України.

Враховуючи вищенаведене, слід прийти до висновку про відсутність підстав у відповідача для скорочення штату працівників.

Крім цього, представник відповідача не представив суду будь-яких належних чи допустимих доказів, що при звільненні позивача, ним були виконані вимоги вищезгадані вимоги чинного законодавства.

Зокрема, судом встановлено, що при вирішенні питання про звільнення позивача з роботи керівництвом Центральної міської лікарні м.Борислава не було враховано також те, що ОСОБА_1 працювала молодшою медсестрою поліклініки ЦМЛ м.Борислава на повну ставку (1,0 ст.), так як з 14.06.2016р. її було переведено на 0,5 ставки молодшої медсестри поліклініки згідно наказу №148-к від 14.06.2016р. «Про переведення», а також з 05.09.2016р. їй було надано замісництво 0,5 ставки молодшої медсестри поліклініки з оплатою за фактично відпрацьовані години, тимчасового на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_5 згідно наказу №242-к від 05.09.2016р. «Про надання відпустки, надати замісництво».

Крім цього, судом встановлено що при звільненні 15.05.2017р. позивача з посади молодшої медсестри поліклініки Відповідачем не було враховано її переважне право на залишення на роботі в ЦМЛ м.Борислава. З поданих відповідачем документів вбачається, що при її звільненні навіть не розглядалось та не вирішувалось питання про переважне право на залишення позивача на роботі при вивільнені відповідно до ст. 42 КЗпП України.

Згідно наказу ЦМЛ м.Борислава №37-к від 10.02.2017р. «Про зміни в штатному розписі ЦМЛ м.Борислава» скороченню з 15.05.2017р. підлягали, зокрема: молодші медсестри поліклініки - 7,0 ст. Проте, згідно довідки ЦМЛ м.Борислава від 04.08.2017р. за №799/01 з 16 молодших медичних сестер поліклініки 15.05.2017р. було звільнено лише 4-х молодших медичних сестер поліклініки (3,0 ст.), і в той же час 4-х молодших медичних сестер поліклініки (3,5ст.) було переведено на інші посади, решта були залишені на своїх посадах без врахування, зокрема ст. 42 КЗпП України.

Всупереч ст. 42 та ст. 49-2 КЗпП України адміністрацією відповідача при скороченні штату працівників взагалі не розглядалось питання щодо переважного права позивачки ОСОБА_1 на залишення її на роботі, з врахуванням того, що ОСОБА_1 відповідно до ст. 42 КЗпП України мала переважне право на залишення на роботі, як особа, в сім'ї якої немає інших працівників з самостійним заробітком; і як працівник з тривалим безперервним стажем роботи в даній установі, більше 15 років.

Судом встановлено, що у Відповідача була реальна можливість в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників та перевести позивачку, як більш кваліфікованого працівника, посада якої скорочувалась, з її згоди, на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Суд звертає увагу , що відповідачем не було доведено належними та допустимими доказами обставина про попередження позивача про наступне звільнення з 15.05.2017р. у встановлений строк, тобто не пізніше ніж за 2 місяці до звільнення, оскільки згідно поданого представником відповідача Стефанишином О.Г. в судовому засіданні документу №225/01 за підписом начальника відділу кадрів ОСОБА_8, - відсутні дані про дату ознайомлення ОСОБА_1 з таким «Попередженням» за №225/01.

Крім цього, власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що належно виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Такий висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду України, які викладені у постанові від 01.04.2015р. у цивільній справі № 6-40цс15, у постанові від 01.07.2015р. у цивільній справі №6-491цс15, які в силу ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Таким чином, на виконання вимог ч.2 ст.40 КЗпП України, ч.3 ст.49-2 КЗпП України роботодавець повинен запропонувати працівнику роботу: 1) яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, а за відсутності такої - будь-яку іншу; 2) яка існує на підприємстві у період з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору.

Судом встановлено, що відповідач в період з 15.03.2017р. по 15.05.2017р було в наявності 12 вакантних посад молодших медичних сестер, які позивач могла виконувати, що підтверджується довідкою від 04.08.2017р. за №797/01 про вакантні посади молодших медсестер ЦМЛ м.Борислава за період з 15.03.2017р. по 15.05.2017р.), проте всупереч вимогам ч.2 ст.40 та ч.3 ст.49-2 КЗпП України відповідачем у вказаний період жодна із них не була запропонована позивачу ОСОБА_1

Таким чином, суд вважає, що відповідач не здійснив заходів, передбачених законом щодо звільнення позивача з займаної посади, чим порушив трудові права останнього. Відповідно слід визнати незаконним звільнення позивача ОСОБА_1 із займаної посади відповідно до п.10 наказу ЦМЛ м.Борислава від 15 травня 2017 року №114-к «Про звільнення».

Проте, щодо позовної вимоги позивача в частині скасування п.10 наказу Центральної міської лікарні м.Борислава від 15 травня 2017 року №114-к «Про звільнення», то суд приходить до висновку, що така вимога до задоволення не підлягає, оскільки у відповідності до норм КЗпП України та ЦПК України суд позбавлений можливості скасовувати накази (чи їх пункти) про звільнення з роботи, і в даному випадку для захисту трудових прав позивача достатнім буде встановлення і визнання судом цього п.10 наказу Центральної міської лікарні м.Борислава від 15 травня 2017 року №114-к «Про звільнення» незаконним.

Далі, відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 ст. 235 КЗпП встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Таким чином, суд вважає, що позивача було незаконно звільнено із займаної посади, а тому він відповідно до вказаних вимог закону має бути поновлений на роботі на цій посаді з стягненням на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частиною 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, якими він керувався при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно з п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати (п. 5 зазначеного Порядку із змінами, внесеними згідно з постановою КМУ N 1266 від 26 вересня 2001 року).

Судом встановлено, що позивач звільнена з роботи 15 травня 2017 року, відповідно позовні вимоги про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу бути задоволені за вказаний період, тобто з 16 травня по 20 вересня 2017 року (89 робочих днів).

Згідно ч. 2 ст. 225 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8.02.1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями) при обрахуванні середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд бере до уваги довідку про заробіток позивача за березень-квітень , а саме за повні два місяці роботи перед звільненням, згідно до якої середній заробіток (за один робочий день) позивача становить 156 гривень 57 копійок і за 89 робочих днів за час вимушеного прогулу їй належить до виплати 13 934 гривень 73 копійки без урахування податків та обов'язкових платежів.

Далі, відповідно до п.7 ч.1 ст.214, п.2 ч.1 ст.367 ЦПК України та ст.235 КЗпП України слід допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивачки ОСОБА_1 на посаді молодшої медичної сестри поліклініки ЦМЛ м.Борислава з 16.05.2017р. та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача в дохід держави.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 59 - 61, 208 - 218, 367 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним п.10 наказу центральної міської лікарні м.Борислава від 15 травня 2017 року за №114-к «Про звільнення» щодо звільнення ОСОБА_1 з посади молодшої медсестри поліклініки центральної міської лікарні м.Борислава із займаної посади з 15 травня 2017 року.

Поновити ОСОБА_1 на посаді молодшої медсестри поліклініки центральної міської лікарні м.Борислава з 16 травня 2017 року

Стягнути з центральної міської лікарні м.Борислава на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 травня 2017 року по 20 вересня 2017 року у розмірі 13 934 (тринадцять тисяч дев'ятсот тридцять чотири) гривні 73 копійки, без врахування податків та обов'язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати.

В решті позовних вимог - відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді молодшої медсестри поліклініки центральної міської лікарні м.Борислава і виплати їй середнього заробітку за один місяць, без урахування податків та обов'язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати.

Стягнути центральної міської лікарні м.Борислава на користь держави 1920 гривень 00 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Львівської області через Бориславський міський суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення. можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: суддя А.Т.Слиш