УхвалА

іменем україни

13 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Ланчинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, ОСОБА_8, третя особа - відділ Держгеокадастру у Надвірнянському районі Івано-Франківської області, про зобов'язання вчинити певні дії, визнання права власності, скасування рішення селищної ради та державного акту на право власності на землю за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9, на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2017 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 2 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що вони є спадкоємцями за законом ОСОБА_10., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. У їх родини знаходилась у користуванні земля, площею 0,2567 га, по АДРЕСА_1. Рішенням виконавчого комітету Ланчинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 12 січня 1995 року ОСОБА_10. було передано у приватну власність земельну ділянку площею, 0,2567 га. Відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи на домоволодіння АДРЕСА_1 до 1995 року були наявні дані бюро технічної інвентаризації про площу, межі та план земельної ділянки, на підставі яких виконавчим комітетом селищної ради винесено рішення від 12 січня 1995 року.

11 листопада 1998 року селищною радою було видано державний акт про право приватної власності на землю, в якому зазначено, що на підставі рішення селищної ради від 12 січня 1995 року ОСОБА_10. передається у власність земля, площею 0,2287 га, по АДРЕСА_1

У вересні 2015 року, після отримання з архіву копії рішення селищної ради від 12 січня 1995 року, їм стало відомо, що державний акт про право приватної власності на землю не відповідає цьому рішенню селищної ради, оскільки у їхньому володінні, як спадкоємців ОСОБА_10., повинна бути земля на 0,028 га. більша, ніж це передбачено державним актом про право приватної власності на землю від 11 листопада 1998 року, а зазначена частина землі 0,028 га передана у власність суміжному землекористувачу - ОСОБА_8 рішенням селищної ради від 30 червня 2004 року. 28 лютого 2006 року селищною радою було видано ОСОБА_8 державний акт про право приватної власності на землю, загальною площею 0,15 га по АДРЕСА_2. З ними як суміжними землекористувачами межі земельної ділянки, переданої ОСОБА_8, не узгоджували. Вважали, що такими діями відповідачів порушено їх право землекористування.

З урахуванням наведеного ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 просили суд зобов'язати селищну раду привести державний акт про право приватної власності на землю від 11 листопада 1998 року, виданий ОСОБА_10., згідно з рішенням виконавчого комітету селищної ради від 12 січня 1995 року про надання ОСОБА_10. у приватну власність земельної ділянки, площею 0,2567 га; визнати за ними право приватної власності за кожним по ј частці землі, площею 0,2567 га по АДРЕСА_1; скасувати рішення селищної ради від 30 червня 2004 року про надання ОСОБА_8 у власність землі, загальною площею 0,15 га по АДРЕСА_2. Також, просили скасувати державний акт про право приватної власності на землю від 28 лютого 2006 року, виданий ОСОБА_8; визначити межу між домоволодіннями по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2 з урахуванням рішення виконавчого комітету селищної ради від 12 січня 1995 року та відповідної земельно-технічної документації.

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2017 року позов ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право власності на ј частки землі, загальною площею 0,2287 га, що знаходиться на території Ланчинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області за кожним в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 2 березня 2017 року рішення районного суду в частині позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання за кожним з них права приватної власності на ј частку землі площею 0,2567 га по АДРЕСА_1 скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в цій частині відмовлено. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_9, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Інші позивачі судові рішення не оскаржили.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, суди, вірно застосувавши положення ст. ст. 3, 9, 17, 22, 23 ЗК України в редакції 1990 року, Декрет Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про те, що позивачами не надано належних та допустимих доказів, що є їх процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України), щодо належності ОСОБА_10. на праві власності землі площею 0,2567 га. на підставі рішення селищної ради від 12 січня 1995 року і плану схеми Коломийського бюро технічної інвентаризації Івано-Франківської області від 30 квітня 1956 року, оскільки спадкодавець позивачів набула право власності на спірну землю, площею 0,2287 га, відповідно до положень земельного законодавства. Такі обставини підтверджуються державним актом на право приватної власності на землю від 11 листопада 1998 року, а матеріали інвентаризації за 1956 рік не є належним доказом того, що батьку ОСОБА_10. - ОСОБА_12 - було надано у користування землю площею 0,2567 га, оскільки відповідного державного акту чи рішення ради про надання земельної ділянки у користування не було. Крім того, відсутні докази того, що землевпорядною організацією на підставі рішення селищної ради від 12 січня 1995 року було відведено ОСОБА_10. у натурі земельну ділянку площею 0,2567 га.

Суди на підставі ст. ст. 118, 152, 155 ЗК України дійшли вірного висновку про те, що набуттям ОСОБА_8 права власності на землю, загальною площею 0,15 га, право власності позивачів на землю не порушено. Межу спірних земель встановлено на підставі технічної документації, виготовленої ОСОБА_10. та ОСОБА_8 й державних актів на право приватної власності на землю, погоджену ними.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9, відхилити.

Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2017 року, у нескасованій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 2 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта