АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/4807/17 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: Спори, що виникають із трудових правовідносин про виплату заробітної плати
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Котелевець А.В., Швецової Л.А.,

за участю секретаря: Кравченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 10 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

встановила:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, мотивуючи який зазначила, що з 06 серпня 2015 року працювала на посаді заступника директора Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» (надалі ДП «ХЕМЗ»). Наказом № 217к від 19 листопада 2015 року її було звільнено з роботи за згодою сторін. Посилаючись на те, що в день звільнення з нею не було проведено остаточного розрахунку, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі з урахуванням індексу інфляції у розмірі 19 576 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 60 142 гривні 39 копійок.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 10 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до наказу №49к від 06 серпня 2015 року позивач ОСОБА_1 була прийнята на роботу до ДП «ХЕМЗ» на посаду заступника директора по юридичним питанням.

19 листопада 2015 року згідно наказу №217к позивача було звільнено з роботи на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України.

Встановлено також, що при звільнені ОСОБА_1 підприємство не здійснило з нею розрахунку відповідно до приписів ст.116 КЗпП України, розмір заборгованості становив 17764,08 грн.

Відповідно до ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги в частині стягнення з ДП «ХЕМЗ» заборгованості по заробітній платі, що виникла на час звільнення позивача, суд виходив з того, що така вимога предявлена до неналежного відповідача.

Судова колегія погоджується з висновком суду про відсутність правових підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі з відповідача, при цьому виходить з наступного.

Матеріали справи свідчать, що ухвалою Господарського суду Харківської області від 24 березня 2016 року (справа №922/5419/15) затверджено мирову угоду, укладену 03 березня 2016 року між кредиторами та боржником ДП «ХЕМЗ» за участю третьої особи ТОВ «Український зодчий».

Відповідно до 2.2.5. мирової угоди №1 (п.2.2.5), вимоги по заробітній платі в розмірі 2565 299,62 грн. (додаток № 2 до мирової угоди) погашаються третьою особою - ТОВ «Український зодчий» протягом місяця з дня затвердження судом мирової угоди.

Також з витягу з додатку №2 до мирової угоди вбачається, що вказані вище вимоги по заробітній платі в розмірі 2565299,62 грн., зазначені в п.2.2.5 мирової угоди, включають в себе в тому числі заборгованість перед ОСОБА_1 за заробітною платою та компенсацією, яка зазначена в списку під № 344.

Отже за змістом зазначеного судового рішення, яке є чинним та відповідно до ст.115 ГПК України обовязковим для виконання, зобов'язання з виплати заробітної плати позивачу було передано від відповідача до ТОВ «Український зодчий», який зобов'язався погасити відповідні вимоги протягом місяця з дня затвердження судом мирової угоди.

Про ці обставини повідомив представник відповідача під час розгляду справи судом першої інстанції.

Проте позивач не скористалась своїм процесуальним правом заявити клопотання про залучення до участі у справі юридичної особи, прав та обовязків якої стосується даний спір (ст.33 ЦПК України), та не надала суду жодних доказів на підтвердження того, що на час розгляду справи, умови затвердженої судовим рішенням мирової угоди не виконано та спірна заборгованість по заробітній платі ТОВ «Український зодчий» їй не виплачена.

Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що їй не було відомо про існування мирової угоди висновків суду не спростовує. Як зазначено вище, про затвердження судом мирової угоди було повідомлено суду першої інстанції, але позивач не скористалась своїм процесуальним правом, відповідного клопотань не заявила.

Не можна визнати обґрунтованими і доводи апеляційної скарги стосовно не відповідності мирової угоди закону, а саме, ст.520 ЦК України.

Згідно ст. 79 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», мирова угода укладається у письмовій формі та підлягає затвердженню господарським судом, про що зазначається в ухвалі господарського суду про припинення провадження у справі про банкрутство. Мирова угода набирає чинності з дня її затвердження господарським судом і є обовязковою для боржника (банкрута), кредиторів, вимоги яких забезпечені заставою, кредиторів другої та наступних черг.

Дані про те, що станом на час розгляду даної цивільної справи ухвалу господарського суду Харківської області від 24 березня 2016 року скасованоа матеріали справи не містять. Відсутні дані і про визнання недійсною чи про розірвання мирової угоди.

Оскільки ухвала господарського суду набрала законної сили, при розгляді даної справи суд позбавлений можливості надавати правову оцінку законності умов цієї угоди в частині передачі зобов'язань з виплати заробітної плати від відповідача до ТОВ «Український зодчий».

Слід зазначити, що у разі якщо законні права позивача на отримання заборгованості по заробітній платі залишаються порушеними, вона не позбавлена можливості звернутися до суду за яких захистом у передбачений законом спосіб.

З цих же підстав судова колегія погоджується з висновком суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 березня 2016 року (дата постановлення ухвали про затвердження мирової угоди) та по день фактичного розрахунку.

Разом з тим, колегія суддів вважає незаконним рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення сум в порядку ст.117 КЗпП України за період з 19 листопада 2015 року (дата звільнення) по 23 березня 2016 року включно.

Так, відмовляючи у задоволенні цих позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що з ДП «ХЕМЗ» необхідно стягувати суму середнього заробітку за період затримки виплати заробітної плати з 19 листопада 2015 року по день затвердження мирової угоди (оскільки факт невиплати заробітної плати позивачу в цей період з вини відповідача є доведеним), але в задоволенні цих вимог відмовив з посиланням на те, що для визначення розміру компенсації за затримку остаточного розрахунку суду необхідні данні про розмір середньої заробітної плати працівника та суму виплаченої заробітної плати за новим місцем роботи для зменшення розміру компенсації на дану суму відповідно до положень ст. 117 КЗпП України, а позивачем таких доказів не надано.

Такого висновку суд дійшов внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм права процесуального.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Матеріали справи свідчать, що при подачі позову ОСОБА_1 надала суду в якості письмового доказу відомості з Пенсійного Фонду України щодо розміру заробітної плати за період, що передував її звільненню. Крім того, позивачем здійснено розрахунок середньоденного заробітку, кількості днів затримки розрахунку, та з урахуванням цих даних визначено розмір позовних вимог за ст.117 КЗпП України.

Жодних доказів на спростування правильності наведеного позивачем розрахунку відповідач суду не надав, про інший розмір середньоденної заробітної плати та інший графік роботи позивача суду не повідомляв.

За таких обставин у суду не було правових підстав ставити під сумнів правильність розрахунку позивача.

Під час розгляду справи апеляційним судом відповідач також не надав доказів на спростування відомостей про розмір середньоденної заробітної плати та графік роботи позивача.

Не оскаржив відповідач і рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови в задоволенні цих позовних вимог, а відтак погодився з висновком суду щодо необхідності стягнення середнього заробітку за період з 19 листопада 2015 року по 23 березня 2016 року включно, за затримку розрахунку при звільненні.

Посилання суду на ненадання позивачем доказів щодо сум, виплачених за новим місцем роботи для зменшення розміру компенсації на дану суму відповідно до положень ст.117 КЗпП України є помилковим, оскільки ч.3 зазначеної норми, за якою розмір компенсації зменшувався на суму заробітної плати, одержаної за новим місцем роботи, була виключена Законом України №3248 від 20 грудня 2005 року.

За таких обставин рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 19 листопада 2015 року по 23 березня 2016 року включно, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення таких вимог.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Згідно розрахункам позивача, які відповідачем не спростовані, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за два повних місяці, що передували її звільненню становить 232,21 грн.

З урахуванням ОСОБА_2 від 09 вересня 2014 рокуN10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» та листа ОСОБА_2 від 20 липня 2015 року N 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» зазначений вище період затримки розрахунку при звільненні включає 84 робочі дні.

Таким чином сума, що підлягає стягненню на користь позивача складає 19505,64 грн.(232,21грн.х84 дні).

Відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 10 травня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 листопада 2015 року по 23 березня 2016 року скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 листопада 2015 року по 23 березня 2016 року в розмірі 19505 (девятнадцять тисяч пятсот пять) гривень 64 копійки.

Стягнути з державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» в дохід держави судовий збір у розмірі 640 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

ОСОБА_3