АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Лисака І. Н.

суддів Владичана А.І., Міцнея В.Ф.,

секретар Скакун К.В.

за участю представників ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування та витребування майна та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 17 липня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя, визнання недійсним договору дарування та витребування майна.

Посилалась на те, що перебувала у шлюбних відносинах з ОСОБА_1 Шлюб було розірвано в 2007 році. Від даного шлюбу у сторін є спільний син, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1, який постійно проживає разом з нею.

Також вказувала, що у період шлюбу за спільні з відповідачем ОСОБА_1 кошти ними було придбано нерухоме майно, а саме: частина адміністративно-виробничої будівлі літ. А, що розташована за адресою: м. Чернівці, вул. А.Барбюса, 31, загальною площею 75,50 кв.м, та квартира № 11, що розташована за адресою: м. Чернівці, вул. Т.Шевченка, 46 й, відповідно, при розлученні питання щодо невизнання відповідачем за нею вправа спільної сумісної власності на вказане нерухоме майно, а також поділу цього майна не виникало.

Справа №725/4864/15-ц Провадження №22-ц/794/976/17 Категорія 48

Головуючий у 1-й інстанції Піхало Н. В. Доповідач Лисак І.Н.

Неодноразово уточнюючи та змінюючи позовні вимоги просила визнати частину адміністративно-виробничої будівлі літ. А, що розташована за адресою: м. Чернівці, вул.А.Барбюса, 31, загальною площею 75,50 кв.м, та квартиру № 11, що розташована за адресою: м. Чернівці, вул. Т.Шевченка, 46 спільною сумісною власністю подружжя та в порядку поділу визнати за нею та ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку даного майна за кожним й, відповідно, право спільної сумісної власності припинити.

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_5, про визнання недійсним договору дарування та витребування майна.

Посилалась на те, що 02.10.2015 року їй стало відомо про наявність договору дарування №3794 від 09.09.2015 року, який був укладений ОСОБА_1 без її згоди та за умовами якого, останній відчужив спірну квартиру, яка є спільною сумісною власністю подружжя, своєму сину ОСОБА_5 Просила визнати даний договір дарування недійсним та витребувати на підставі ст. 388 ЦК України з незаконного володіння ОСОБА_5 належну їй 1/2 частку спірної квартири та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на спірну квартиру.

В листопаді 2016 року ОСОБА_1, звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_3 про визнання спірного майна його особистою приватною власністю.

Зазначав, що нежитлове приміщення по вул. А.Барбюса, 31 в м. Чернівці придбано ним за власні кошти, які він сплатив продавцю за договором авансу від 08.04.2001 року, укладеного між ним та ОСОБА_8, сплативши 90% вартості приміщень в розмірі 42500 грн., що еквівалентно 8500 доларів США, однак договір купівлі-продажу даних приміщень в нотаріальному порядку між ними було укладено з незалежних від нього причин вже у період шлюбу із ОСОБА_3, а саме 28.05.2002 року, та сплачено решту обумовленої суми вартості даного нерухомого майна, а тому вважає що дане нерухоме майно є його особистою власністю та поділу не підлягає.

Крім того, вказував на те, що спірна квартира АДРЕСА_1 хоча і була придбана у період шлюбу між ним та ОСОБА_3, однак також не може бути визнана спільною сумісною власністю, оскільки була придбана не за спільні кошти подружжя, а за кошти отримані в кредит згідно укладеного між ним та АТ «Укрссиббанк» кредитного договору від 22.05.2006 року.

Посилаючись на вказане, просив визнати квартиру АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення по вулиці А.Барбюса, 31 в м. Чернівці його особистою приватною власністю, а також залишити квартиру №11, що розташована по вулиці Т.Шевченка, 46 в м. Чернівці у власності ОСОБА_5

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 17 липня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано квартиру №11, загальною площею 68,90 кв.м., та житловою площею 39,00 кв.м., що знаходиться в м. Чернівці по вул. Т.Шевченка, 46 та приміщення адміністративно-виробничої будівлі літ «А», загальною площею 75,5 кв.м, що складається з 1-16 приміщення площею 18,9 кв. м, 2-1 приміщення пл. 43,7 кв.м, 2-2 приміщення площею 12,9 кв.м. та складають 5/100 ідеальних часток цілісного майнового комплексу, що знаходиться по вул.А. Барбюса, 31 в м. Чернівці спільною сумісною власністю подружжя.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 11/100 часток квартири №11, загальною площею 68,90 кв.м., та житловою площею 39,00 кв.м., що знаходиться в м. Чернівці, по вул. Т.Шевченка, 46 та на 1/2 частку приміщення адміністративно-виробничої будівлі літ «А», загальною площею 75,5 кв.м, що складається з 1-16 приміщення площею 18,9 кв. м, 2-1 приміщення пл. 43,7 кв.м, 2-2 приміщення площею 12,9 кв.м та складає 5/100 ідеальних часток цілісного майнового комплексу, що знаходиться по вул.А.Барбюса, 31 в м. Чернівці.

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на квартиру №11, загальною площею 68,90 кв.м., та житловою площею 39,00 кв.м., що знаходиться в м. Чернівці по вул. Т.Шевченка, 46 та приміщення адміністративно-виробничої будівлі літ «А», загальною площею 75,5 кв.м, що складається з 1-16 приміщення площею 18,9 кв. м, 2-1 приміщення пл. 43,7 кв.м, 2-2 приміщення площею 12,9 кв.м та складають 5/100 ідеальних часток цілісного майнового комплексу, що знаходиться по вул. А.Барбюса, 31 в м. Чернівці.

Визнано недійсним договір дарування квартири №11, загальною площею 68,90 кв.м., та житловою площею 39,00 кв.м., що знаходиться в м. Чернівці, по вул. Т.Шевченка, 46.

Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на обєкт нерухомого майна квартири №11, яка знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Шевченка,46.

Витребувано у ОСОБА_5 у власність ОСОБА_3 11/100 ідеальних часток квартири №11, загальною площею 68,90 кв.м., та житловою площею 39,00 кв.м., що знаходиться в м. Чернівці по вул. Шевченка, 46.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 89/100 частин квартири №11, загальною площею 68,90 кв.м., та житловою площею 39,00, що знаходиться в м. Чернівці по вул. Т.Шевченка, 46.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, просить вищезазначене рішення суду скасувати в частині визначення часток у спільному майні подружжя та визначити, що ОСОБА_3 належить по 5/100 часток у квартирі за адресою: вул. Т.Шевченка, 46/11 в м. Чернівці та у нежитловому приміщенні адміністративно-виробничої будівлі літ.«А», загальною площею 75,5 кв.м. по вул. Барбюса,31 в м. Чернівці, а ОСОБА_1 належить 95/100 часток у нежитловому приміщенні адміністративно-виробничої будівлі літ.«А», загальною площею 75,5 кв.м. по вул.Барбюса,31 в м. Чернівці; в частині визнання договору дарування недійсним, а саме, визнати його недійсним в частині розміру частки, залишивши у власності ОСОБА_5 95/100 часток у квартирі за адресою: вул. Т.Шевченка, 46/11 в м. Чернівці; відмовити у задоволенні позовної вимоги про витребування у ОСОБА_5 ідеальної частки у вказаній вище квартирі.

Апелянт вважає, що судом винесено необґрунтоване і незаконне рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

На підставі ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В силу абз.1 ч.1 ст. 60 ЦПК України та ч. 3 цієї норми кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст.303 ЦПК України та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, проте не обмежений її доводами, якщо під час розгляду буде встановлено неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

В силу ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, оскаржуване рішення таким вимогам в частині встановлення обставин часу набуття майна у спільну сумісну власність не відповідає.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, а рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30.01.2007 року шлюб розірвано. У період шлюбу за договором купівлі-продажу нежилого приміщення від 28.05.2002 року, посвідченого ОСОБА_9, приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, зареєстрованим в реєстрі за № 2496, ОСОБА_1 придбав у болгарської фірми «КАРІ-ПРЕЦІЗ» частину в адміністративно-виробничій будівлі літ «А», загальною площею 75,5 кв.м, що складається з 1-16 приміщення площею 18,9 кв. м, 2-1 приміщення пл. 43,7 кв.м, 2-2 приміщення площею 12,9 кв.м, що складають 5/100 ідеальних часток цілісного майнового комплексу, що знаходиться по вул.А. Барбюса, 31 в м. Чернівці (а.с. 33, т.2). Право власності за ОСОБА_1 на вказане приміщення зареєстровано у Державному реєстрі права власності на нерухоме майно.

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.05.2006 року, посвідченим ОСОБА_6, приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, та зареєстрованим в реєстрі за №4632, ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_10 у власність квартиру №11, що розташована в м. Чернівці, по вул. Т.Шевченка, 46 (а.с. 246, т.1).

Статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним, як визначено ст. 321 ЦК України. Право спільної власності виникає з підстав не заборонених законом, зокрема ч.3 ст.355 ЦК України.

При цьому, положеннями ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно п.23 Постанови ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб…» № 11 від 21.12.2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

В порушення цих вимог судом першої інстанції залишено поза увагою, що в рішенні Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30.01.2007 року по справі про розірвання шлюбу між подружжям (а.с.254,т.1) була встановлена обставина відсутність ведення спільного господарства та спільного бюджету ще з серпня 2006 року, що відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не потребує доказуванню у спорі між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. Отже, усі подальші дії колишнього подружжя по набуттю майна з серпня 2006 року до моменту розірвання шлюбу в лютому 2007 року були вчинені в особистих інтересах і є особистою власністю кожного з них.

Таким чином, частина спірного майна, придбана за час подружнього життя та за рахунок спільних коштів, є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1, а решта особистою власністю ОСОБА_1

Ст. 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.05.2006 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено кредитний договір № 11005357, за умовами якого відповідач ОСОБА_1 отримав кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 55600 доларів США (п.1.1) (а.с. 43-49, т.2). Крім того, відповідно до п. 1. 4 цього договору цільовим призначенням цього кредиту визначено придбання житлової квартири , що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Т. Шевченка, 46/11. Кредит надається шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника для подальшого використання за призначенням (п. 1.5).

Разом з тим, з наданих відповідачем ОСОБА_1 та досліджених судом доказів достовірно встановлено, що спірна квартира була придбана хоч і в період шлюбу, але за кошти, які складалися із 255530 грн. отриманих з кредитних коштів та 25250 грн. спільних коштів подружжя, що еквівалентно на день придбання 5000 доларів США.

При цьому, як убачається з наданих відповідачем квитанцій та виписок по рахунку (а.с. 54-63, 86-145, т.2), за період перебування сторін в шлюбі та ведення спільного господарства (до серпня 2006 року) сторони сплатили із спільних коштів в рахунок погашення кредиту 2118,77 доларів США.

Таким чином, на придбання спірної квартири було сплачено спільних коштів подружжя в сумі 7118,77 доларів США, що складається із першого внеску за квартиру та сплачених коштів на погашення кредиту, й відповідно частка кожного із подружжя становить по 3599,39 доларів США.

Решту отриманих по кредитному договору коштів для придбання спірної квартири після припинення шлюбних відносин сплатив ОСОБА_1, що також підтверджено випискою по кредиту та за рахунок отриманих від ОСОБА_5 коштів в розмірі 22105 доларів США, копією квитанції № 182 від 31 серпня 2015 року, зі змісту якої убачається, що ОСОБА_5 погасив кредиторську заборгованість в розмірі 22105,00 доларів США, що еквівалентно 468304,17 гривень, за кредитним договором № 357 (а.с. 38, т.2).

Крім того, згідно повідомлення Банку від 31 серпня 2015 року, борг ОСОБА_1 за кредитним договором анульовано (а.с. 243, т.1) та у звязку із повним погашення боргу знято заборону з іпотечного майна (а.с. 244, т. 1).

Таким чином,спільним майном подружжя є лише 128/1000 частин квартири, так як саме зазначена частина квартири була оплачена за рахунок спільних коштів подружжя.

За таких обставин, а також ураховуючи те, що вимог щодо стягнення грошової компенсації на користь позивача за належну їй частку у спірній квартирі не ставилася, суд ураховуючи те, що спільною сумісною власністю подружжя є 128/1000 частин спірної квартири, а відповідно до вимог ст. 70 СК України, їх частки є рівними, а тому при визначені частки позивача у спірній квартирі в порядку поділу приходить до висновку про визнання за ОСОБА_3 право власності на 64/1000, що складає 8/125 частки квартири.

При цьому, особистою приватною власністю ОСОБА_1 є 117/125 частин квартири, а тому вимоги зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання квартири особистою власністю подружжя підлягають частковому задоволенню.

На підставі договору дарування квартири від 09.09.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3794, посвідченого ОСОБА_6, приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, ОСОБА_1 передав безоплатно у власність обдарованого ОСОБА_5 квартиру №11, загальною площею 68,90 кв.м., та житловою площею 39,00, що знаходиться в м. Чернівці, по вул. Т.Шевченка, буд. 46 (а.с. 132 т. 1).

Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦК України та частини другої ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За обставинами справи відчуження спірного майна відбулось на користь сина відповідача ОСОБА_5 за відплатним договором, який не міг не знати про сімейні стосунки свого батька з ОСОБА_3 та набуття ним цього майна в період перебування в шлюбних відносинах, про що достовірно було відомо при укладенні договору відчуження та перевірки обсягу прав на це у продавця.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в іншій частині не спростовують встановлених судом обставин та правильності висновків по ним.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування або змінення рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, крім іншого є: невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 17 липня 2017 року підлягає зміні в частині визначення належності подружжю часток у спірній квартирі АДРЕСА_2.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И РІ Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 17 липня 2017 року в частині визначення у власність часток АДРЕСА_3 та витребування у власність частки ОСОБА_3 змінити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 8/125 частки квартири №11, що знаходиться в м. Чернівці по вул. Т.Шевченка в буд. 46.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 117/125 частин квартири №11, що знаходиться в м. Чернівці по вул. Т.Шевченка в буд. 46.

Витребувати у ОСОБА_5 у власність ОСОБА_3 8/125 часток квартири №11, що знаходиться в м. Чернівці по вул. Т.Шевченка в буд. 46.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, про те може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Лисак І.Н.

Судді: Владичан А.І.

ОСОБА_11