Справа № 487/3541/17
Провадження № 2/487/1929/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2017 року Заводський районний суд міста Миколаєва у складі: головуючого судді - Нікітіна Д.Г., при секретарі - Плетенчук О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

04.07.2017 року позивач звернувся до суду до відповідача, в якому просить здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя нерухоме майно - нежитлові приміщення магазину фітотоварів за літ. Д-1 загальною площею 36,3 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1. Визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину нерухомого майна - нежитлові приміщення магазину фітотоварів за літ. Д-1 загальною площею 36,3 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що між позивачем та відповідачем 07 серпня 1993 року було зареєстровано шлюб, про що Відділом запису актів громадянського стану в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 07 серпня 1993 року зроблено запис за № 1019 та видано Свідоцтво про укладення шлюбу серія НОМЕР_1. За час шлюбу позивачем та відповідачем набуте нерухоме майно - нежитлові приміщення магазину фітотоварів за літ. Д-1 загальною площею 36,3 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно сер. НОМЕР_2 видане Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради 10.05.2011 року, зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19.05.2011 року.

Позивача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 07 серпня 1993 року було зареєстровано шлюб, про що Відділом запису актів громадянського стану в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 07 серпня 1993 року зроблено запис за № 1019 та видано Свідоцтво про укладення шлюбу серія НОМЕР_1.

В період перебування в шлюбі, 05 серпня 2013 року відповідач придбав нежитлове приміщення магазину фітотоварів за літ. Д-1 загальною площею 36,3 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно сер. НОМЕР_2 видане Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради 10.05.2011 року, зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19.05.2011 року.

Згідно зі ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Відповідно до вимог пунктів 2,4 ст. 65 СК під час укладання договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Тобто зазначені норми матеріального права презюмують факт спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Але обов'язок спростувати презумпцію спільності майна лежить на відповідачеві, який жодних достовірних та допустимих доказів щодо наявності інших обставин, передбачених ст. 57 СК України суду не надав.

Наведені обставини свідчать про те, що зазначена квартира є спільною сумісною власністю позивача та відповідачки.

Відповідно до п.п. 22 - 24 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості під час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СКУ, ч. 3 ст. 368 ЦКУ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦКУ можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом, в тому числі грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Згідно з положеннями ст. 11 ЦК України зобов'язання виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Зобов'язання осіб, які зареєстрували шлюб виникають відповідно до норм Сімейного кодексу України, а в частині, що не врегульована ним, правове регулювання майнових відносин таких осіб відбувається на підставі відповідних норм цивільного законодавства.( ст. ст. 2.8 СК України).

Згідно з положеннями ст.65,60 СК подружжя мають право укладати договори про придбання майна за згодою одне одного.

Договори, укладені одним з подружжя в інтересах сім'ї, створюють обов'язки для другого з подружжя, якщо майно одержане а договором використане в інтересах сім'ї. (ч. 4ст. 65 СК.

Придбане внаслідок укладення такого договору нерухоме майно вважається спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно ч.1, ч.3 ст. 356 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо при поділі спільного сумісного майна визначено частки сторін, то відповідне майно набуває режиму спільної часткової власності, згідно з правилами ч. 1ст. 365 ЦК України, а співвласники, відповідно до приписів ч.1ст. 360 ЦК набувають обов'язку брати участь у витратах на управління, утримання та збереження майна пропорційно до своєї частки та нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно вимог ст. 69 та ст. 70 Сімейного Кодексу України, в разі поділу майна, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю.

Відповідно до ст. 71 СК України,якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати.

Керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Провести поділ спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нерухомого майна - нежитлові приміщення магазину фітотоварів за літ. Д-1 загальною площею 36,3 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Залишити у власності ОСОБА_2 1/2 частину нерухомого майна - нежитлові приміщення магазину фітотоварів за літ. Д-1 загальною площею 36,3 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 640 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 46 грн. 16 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили через 10 днів після його проголошення та може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва в строк і порядок, встановлений ст.ст. 294, 296 ЦПК України.

Суддя Д.Г. Нікітін