Справа №583/3262/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1458/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Кононенко О. Ю.,

суддів - Криворотенка В. І. , Хвостика С. Г.

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 31 липня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6, про розірвання договору довічного утримання,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що до серпня 2014 року мав у власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку, які розташовані за адресою: м. Охтирка, пров. 60 років СРСР, 11.

13 серпня 2014 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого вартість утримання оцінено на суму 300 грн.

Зазначає, що на час укладення вказаного договору, у звязку з погіршенням стану його здоровя, він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. Крім того, з 18 по 29 серпня 2014 року він знаходився на лікуванні в КЗ «Охтирська центральна районна лікарня» та в подальшому йому була призначена 1 група інвалідності.

Вказує, що умови договору ОСОБА_5 належним чином не виконує, догляд та піклування за ним не здійснює, створює нестерпні умови проживання.

Просив розірвати договір довічного утримання, скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок та земельну ділянку, скасувати заборону на відчуження житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку, визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 31 липня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 ОСОБА_4, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

При цьому зазначає, що укладений між сторонами договір довічного утримання підлягає розірванню, оскільки ОСОБА_5 належним чином не виконує умови договору, а саме: не забезпечує позивача матеріально, ліками та харчуванням, не здійснює за ним догляд та піклування, а також створила нестерпні умови проживання його у власному будинку.

Зазначає, що відповідачем не надано доказів виконання умов вказаного договору, а покращення стану його здоровя не свідчить про належне виконання договору.

Крім того, показання свідків не є належним доказом, оскільки вони є заінтересованими особами та родичами відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4, який підтримав доводи апеляційної скарги, представника відповідача ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_7, який заперечував проти доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вищевказаним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не у повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу від 03 квітня 2000 року належало 47/100 житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: м. Охтирка, пров. 60 років СРСР, 11. Також позивачу на праві особистої власності належала земельна ділянка, загальною площею 0,0796, розташована за вищевказаною адресою, яка надана для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва.

16 березня 2014 року ОСОБА_3 було госпіталізовано до неврологічного відділення КЗ «Охтирська центральна районна лікарня» з діагнозом: геморагічний інсульт по типу внутрішньомозкового крововиливу в зоні ПСМА. ДЕП ІІ ст. з лівобічною геміплагією. Позивач знаходився на стаціонарному лікуванні з 16 березня по 07 квітня 2014 року, з 19 квітня по 01 травня 2014 року та з 18 по 29 серпня 2014 року.

13 серпня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого, позивач передав у власність відповідачу належний йому житловий будинок з побутовими спорудами загальною корисною площею 155,6 кв.м, що знаходиться за адресою: Сумська обл., м. Охтирка, пров. 60 років СРСР, 11 та земельну ділянку, надану для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва загальною площею 0,0796 га за цією ж адресою. Відповідач зобовязувалась: 1) здійснювати його матеріальне забезпечення з утримання (догляду) щомісячно, на суму, визначену сторонами договору в розмірі 300 грн.; 2) забезпечувати ОСОБА_3 житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному житловому будинку (при цьому у обох сторін є право користування допоміжними приміщеннями та службами житлового будинку); 3) забезпечувати ОСОБА_3 щоденним триразовим калорійним харчуванням (сніданок, обід і вечеря). У разі спорів з приводу достатності харчування, раціон складає дієтолог чи лікар. Вартість продуктів складає 150 грн. на місяць. 4) надавати ОСОБА_3 побутові послуги (прання постільної білизни - один раз на 14 днів, послуги перукарні один раз на місяць, ремонт побутової, а також аудіо -, відеотехніки, тощо) на суму, визначену сторонами в розмірі 30 грн. на місяць; 5) забезпечувати ОСОБА_3 належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів на середню суму 30 грн. на місяць, чи 360 грн. на рік (а.с. 45-46).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем факту неналежного виконання ОСОБА_5 обов'язків за договором довічного утримання.

Проте, такий висновок суду не відповідає встановленим у справі обставинам і вимогам закону.

Відповідно до ст. 746 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно зі ст. 748 ЦК України, набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

У договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (ч. 1 ст. 749 ЦК України).

Статтею 750 ЦК України передбачено, що набувач може бути зобов'язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду).

У цьому разі в договорі має бути конкретно визначена та частина помешкання, в якій відчужувач має право проживати.

За статтею 751 ЦК України, матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду:

1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача.

Згідно зі ст. 756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів ( ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Підпунктом 3.1.2 пункту 3.1 договору довічного утримання передбачено право відчужувача вимагати розірвання договору у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх зобовязань за цим договором.

За пунктом 4.2 договору, договір може бути розірвано за згодою сторін, а у випадку невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однією із сторін, у судовому порядку.

Матеріали справи не містять і відповідач не надала суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про належне виконання нею зобовязань за договором довічного утримання з часу його укладення і до дня звернення позивача до суду.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 у звязку перенесеним інсультом знаходився на стаціонарному лікуванні у КЗ «Охтирська центральна районна лікарня» з 16 березня по 07 квітня 2014 року, з 19 квітня по 01 травня 2014 року та з 18 по 29 серпня 2014 року, потребував постійної уваги та лікування.

Так, з довідки КЗ «Охтирська центральна районна лікарня» від 29 листопада 2016 року № 3057/3-8 убачається, що вже під час дії договору довічного утримання, у період з 18 до 29 серпня 2014 року ОСОБА_3 знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні цього лікувального закладу. В довідці також зазначено, які саме ліки та медичні засоби були придбані для лікування і вказано, що ліки та медичні засоби придбані хворим ОСОБА_3 під час лікування (том 1, а.с. 85-86).

Отже, відповідачем не спростовано, що лікувальні засоби для лікування позивача придбавались саме ним і не надано жодних доказів придбання нею ліків для позивача, на підставі виписаних лікарями рецептів, у період дії вищевказаного договору довічного утримання.

Надані суду відповідачем копії квитанцій про перерахування грошових коштів ОСОБА_3, не свідчить про належне виконання умов оспорюваного договору, оскільки грошові кошти позивачеві на картковий рахунок почали перераховуватись лише з 11 жовтня 2016 року, а позов предявлено до суду 19 жовтня 2016 року (том 1, а.с. 209-210).

На думку колегії суддів, з огляду на положення ст. 57 ЦПК України, придбання відповідачем одягу, надання послуг перукаря та понесення інших витрат, повязаних з утриманням позивача відповідачем, повинні підтверджуватися письмовими доказами, якими можуть бути оригінали квитанцій чи фіскальних чеків.

Разом з тим, не можуть бути доказами належного виконання договору в частині належного утримання позивача, придбання ліків, надання різних послуг тощо, показання свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 (з боку відповідача), оскільки вони є заінтересованими особами в силу родинних звязків та знайомств і їх показання не є належними засобами доказування.

Отже, за встановлених обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність розірвання договору довічного утримання з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України, оскільки відповідачем не надано доказів належного виконання нею, як набувачем зобов'язань за укладеним договором, зокрема щодо надання матеріальної допомоги на утримання позивача, щотижневого забезпечення продуктами харчування, надання побутових послуг, забезпечення ліками та надання медичної допомоги.

Зазначених обставин та вимог закону суд першої інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Що стосується вимоги позивача про визнання за ним права власності на нерухоме майно, яке за договором довічного утримання було передано відповідачу, колегія суддів вважає обраний ОСОБА_3 спосіб захисту таким, що не грунтується на законі, і відповідно в цій частині у задоволенні позову слід відмовити, оскільки в силу ч.1 ст.756 ЦК України, юридичним наслідком розірвання договору довічного утримання є автоматичний перехід права власності до колишнього власника без вчинення ним будь-яких додаткових дій.

Разом з тим, слід зазначити, що судове рішення про розірвання договору довічного утримання є підставою для скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та зняття заборони на відчуження житлового будинку та земельної ділянки, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню на підставі п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, в частині розірвання договору довічного утримання.

Згідно з ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з ОСОБА_5 підлягає стягненню в дохід держави 640 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 704 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Скасувати рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 31 липня 2017 року та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Розірвати договір довічного утримання, укладений 13 серпня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом Охтирської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_15, запис у реєстрі № 2-50 т.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави 640 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 704 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Рішення набрало законної сили з моменту його проголошення і з цього дня може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді -