Справа № 640/8366/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2017 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Зуб Г.А.,

за участю секретаря Шаповал Є.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального спеціалізованого підприємства «Харківгорліфт», третя особа директор КСП «Харківгорліфт» ОСОБА_2 про поновлення на роботі,-

ВСТАНОВИВ:

01.06.2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить поновити його на роботі на посаді інженера з технічного нагляду виробничо-технічного відділу КСП «Харківгорліфт», визнавши незаконними і скасувавши накази №118 від 19.04.2017 року про оголошення йому догани, і №132 від 04.05.2017 року про звільнення його з посади інженера з технічного нагляду ВТВ КСП «Харківгорліфт» за п.4 ст. 40 КЗпП України; стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу з 04.05.2017 року по час ухвалення рішення суду, та завдану позивачу моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн. В обгрунтування вказаних підстав посилається на наступне. Позивач з 05.03.2007 року працював в КСП «Харківгорліфт» на різних посадах, останнім місцем роботи був виробничо-технічний відділ, в якому позивач працював на посаді інженера з технічного нагляду з 01.01.2017 року. Наказом директора КСП «Харківгорліфт» від 04.05.2017 року №132 позивача було звільнено з роботи за п.4 ст. 40 КЗпП України з 04.05.2017 року за прогули без поважних причин, оскільки позивач був відсутній на робочому місці 27.04.2017 року, 28.04.2017 року та 04.05.2017 року з 13.00 год. до 17.00 год., тобто більше трьох годин протягом робочого дня. В наказі зазначено, що позивач систематично, безпричинно не виходив на роботу, «допускав прогули», за що наказом №118 від 19.04.2017 року позивачеві було оголошено догану. Вказані накази позивач вважає незаконними та безпідставними, а причини оголошення догани та його звільнення такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Так, починаючи з березня 2017 року позивач звертався до адміністрації КСП «Харківгорліфт» з доповідними записками про неправильне нарахування йому заробітної плати, починаючи з січня 2017 року. На підгрунті чого адміністрація вишукувала будь-який привід для звільнення. 18.04.2017 року директором КСП «Харківгорліфт» ОСОБА_2 позивачеві було запропоновано надати пояснення з приводу того, що 06.04.2017 року, 07.04.2017 року та 10.04.2017 року позивач був відсутнім на робочому місці всі ці робочі дні. Того ж дня, 18.04.2017 року позивач надав пояснювальну записку вказавши, що на протязі цих всіх днів позивач був присутнім на роботі. Відповідно до посадової інструкції інженера з технічного нагляду ВТВ КСП «Харківгорліфт», інженер технічного нагляду ВТВ зобовязаний здійснювати нагляд за технічним станом і безпечною експлуатацією ліфтів, для чого надається право відвідувати у відповідності до встановленого на підприємстві порядку дільниці, де працюють ліфти, перевіряти їх технічний стан, умови експлуатації, а також дотримання інженерно-технічними робітниками і обслуговуючим персоналом правил безпеки і виробничих інструкцій. Таким чином, позивач вказує, що характером своєї роботи позивач повинен знаходитись на ділянках, де працюють ліфти. В той же час адміністрацією КСП «Харківгорліфт» позивача не було ознайомлено з порядком відвідування ділянок, де працюють ліфти, не проінструктовано з питань техніки безпеки, виробничої санітарії гігієни праці та протипожежної безпеки, не надано відповідного посадового посвідчення, не визначено робоче місце позивача, не забезпечено необхідними для праці засобами, не визначено його робоче місце, не забезпечено необхідними для праці засобами, не надано коштів для проходження періодичного медичного огляду, хоча позивач звертався до адміністрації з відповідними доповідними записками 01.03.2017 року. Після письмових звернень позивача лише 21.03.2017 року, тобто через 2-3 тижні після звернень і майже три місяці після призначення позивача на посаду, адміністрацією КСП «Харківгорліфт» таки було ознайомлено позивача з посадовою інструкцією та надано посвідчення про перевірку знань з охорони праці. Окрім того, з наказом про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності №118 від 19.04.2017 року його було ознайомлено лише 05.05.2017 року, тобто більше ніж через два тижні після його винесення, а не в триденний термін.

Також 27.04.2017 року, 28.04.2017 року та 04.05.2017 року позивач був присутній на роботі протягом кожного з цих робочих днів. Адміністрацією КСП «Харківгорліфт» не було запропоновано надати позивачу будь-які пояснення, хоча у вказані дні позивач не перебував на дільницях, а знаходився в офісі адміністрації КСП «Харківгорліфт» з 08.00 год. до 17.00 год. Оспорюваний наказ №132 від 04.05.2017 року спростовує доводи адміністрації про те, що позивачу було запропоновано надати пояснення про відсутність позивача на роботі 04.05.2017 року до 17.00 год., оскільки робочий день закінчився о 17.00 год., і наказ було підписано директором 04.05.2017 року, тобто ще до закінчення робочого дня, в який позивач був відсутній на роботі до 17.00 год. В той же час, позивач був відсутній на роботі другу половину робочого часу 27 та 28 квітня, але 28 квітня 2017 року з ранку, коли позивач був присутній на роботі на роботі, з нього не витребували письмових пояснень за нібито його відсутність на роботі 27 квітня 2017 року, і відповідно 03 травня 2017 року не витребували письмових пояснень за його відсутність на роботі 28.04.2017 року. Таким чином, на думку позивача, відповідачем було порушено порядок застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани, передбачений ст. 149 КЗпП України, та порядок звільнення його з роботи за п.4 ст. 40 КЗпП України. А тому, на думку позивача, відповідач звільнив позивача без законної на те підстави, а тому в силу ст. 235 КЗпП України зобовязаний поновити його на попередній роботі. Також позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, та стягнути моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн., оскільки незаконні дії відповідача призвели до моральних страждань позивача, порушенні його нормальних життєвих звязків.

Позивач та його представник ОСОБА_3 в судове засідання з`явились, позов підтримали в повному обсязі, та просили його задовольнити.

Представники відповідача КСП «Харківгорліфт» в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином та своєчасно, надав до суду письмові заперечення, в яких просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що позивач систематично був відсутній на робочому місці без поважної причини, а саме 06.04.2017 року, 07.04.2017 року, 10.04.2017 року та 04.05.2017 року, що підтверджується доповідними записками, актами комісії. Отже, у відповідача було право звільнити позивача за прогул ще 07.04.2017 року, але було звільнено 04.05.2017 року. На теперішній час вина відповідача не доведена, тому підстави для відшкодування моральної шкоди та середнього заробітку за час вимушеного прогулу також відсутні.

Третя особа директор КСП «Харківгорліфт» ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином та своєчасно, причину неявки суду не повідомив.

Суд, заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення містяться й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

У ст. 1 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є, зокрема справедливий розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

Згідно зі ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 43 Конституції України гарантовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Судом встановлено, що позивач працював в КСП «Харківгорліфт» з 05.03.2007 року на різних посадах, та з 01.01.2017 року позивач працював на посаді інженера по технічному нагляду.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

01.03.2017 року позивач звертався до директора КСП «Харківгорліфт» ОСОБА_2 з доповідними записками з приводу питань виплати йому заробітної плати, надання коштів на проходження медичних оглядів, та про те, що позивачеві не було розяснені його права та обовязки, а також про умови праці, не ознайомлений з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором, не визначено його робоче місце та забезпечений всіма засобами для роботи, також не проінформовано по техніці безпеки, санітарії, гігієні праці та протипожежної безпеки. 09.03.2017 позивач звертався з доповідними записками з приводу невиплати йому заробітної плати, та щодо розгляду питання про притягнення начальника ОСОБА_4 до дисциплінарної відповідальності, а також щодо перерахунку заробітної плати та премії. 22.03.2017 року позивач звертався до директора з доповідною запискою щодо дій ОСОБА_4 та ОСОБА_5

06.04.2017 року, 07.04.2017 року та 10.04.2017 року на імя в.о. директора КСП «Харківгорліфт» ОСОБА_6 надійшли доповідні записи, що в вказані дні ОСОБА_1 був відсутній на своєму робочому місці без поважної причини. За вказаним фактом в.о. директора КСП «Харківгорліфт» ОСОБА_6 було видано розпорядження №63 від 10.04.2017 року, в якому зобовязано створити комісію, та комісії встановити причину відсутності на робочому місці інженера з технічного нагляду ОСОБА_1, запропонувати заходи впливу, та скласти акт службового розслідування, який надати на затвердження. 10.04.2017 року комісією було складено акт службового розслідування, відповідно до якого комісія дійшла висновку про необхідність притягнення ОСОБА_1 до відповідальності порушника трудової дисципліни.

19.04.2017 року директором КСП «Харківгорліфт» було видано наказ №118, відповідно до якого ОСОБА_1 оголошено догану, та 06.04.2017 року, 07.04.2017 року та 10.04.2017 року вважається ОСОБА_1 прогулом. 18.04.2017 року позивачем на іия директора КСП «Харківгорліфт» була написана пояснювальна, в якій він зазначає, що в ці дні він знаходився на протязі всього робочого часу на робочому місці.

Але, належних доказів, ні відповідачу, ні до суду цьому твердженню не надає. Також ОСОБА_4 (а.с. 50) в своїй службовій записці повідомляє в.о. директора КСП «Харківгорліфт» ОСОБА_6, що 11.04.2017 року в телефонному режимі ОСОБА_1 повідомив що він хворіє та викликав лікаря.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

27.04.2017 року, 28.04.2017 року та 04.05.2017 року на імя директора КСП «Харківгорліфт» надійшли доповідні та службові записки, в яких зазначено, що ОСОБА_1 знову відсутній на робочому місці. Також було складено акт про відсутність на робочому місці від 04.05.2017 року, де встановлено, що 04.05.2017 року ОСОБА_1 з 13.00 год. відсутній на робочому місці.

Внаслідок чого, директором КСП «Харківгорліфт» ОСОБА_2 було видано наказ №132 від 04.05.2017 року про звільнення ОСОБА_1 у звязку з прогулом без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами), розглядаючи трудові спори у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом для звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147 (1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувалися при звільненні ступінь тяжкості вчиненого ним проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

05.05.2017 року комісією було складено акт про відмову від надання пояснень, відповідно до якого 05.05.2017 року ОСОБА_1 без зазначення причини відмовився від надання пояснень з приводу його відсутності на роботі 27.04.2017р., 28.04.2017р., 04.05.2017р. Тому посилання позивача та його представника, що йому не було запропоновано надати пояснення з приводу його відсутності на робочому місці у вказані дні є необгрунтованим.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із п. 4 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогул є порушенням трудової дисципліни, за що ст. 147 КЗпП передбачено притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності накладанням такого виду дисциплінарного стягнення, як звільнення. Процедура звільнення за прогул мас враховувати не лише загальні правила і порядок звільнення працівників (частина перша ст. 47, ст. 116 КЗпП), але й правила і порядок звільнення працівників з ініціативи роботодавця (ст. 43 КЗпП), а також строки застосування, правила та порядок накладання, оголошення дисциплінарних стягнень (ст. 147, ст. ст.147-1,148,149 КЗпП), а саме: звільнити працівника за прогул має право тільки орган (посадова особа), якому надано право приймати цього працівника на роботу; звільнити працівника за прогул можна лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу; звільнити працівника за прогул можна безпосередньо після здійснення прогулу, але: не пізніше місяця після виявлення цього прогулу; не пізніше шести місяців з дати здійснення прогулу; не пізніше одного місяця з дня отримання згоди профспілкового органу на звільнення.

Із змісту зазначених норм чинного законодавства та положень Постанови Пленуму Верховного Суду України випливає, що звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України допускається лише за наявності вини працівника.

В своєму позові позивач зазначає, що відповідно до його посадової інструкції, а саме п. 2.1 здійснювати нагляд за технічним станом і безпекою експлуатації ліфтів, для чого йому надається право відповідно до п.3.1відвідувати згідно встановленого на підприємстві порядком ділянки, де працюють ліфти, провіряти їх технічний стан, умови експлуатації…..

Але, відповідно до наданої інструкції, позивачу було надано право відвідувати ділянки, де працюють ліфти тільки згідно встановленого на підприємстві порядку. Також позивач в судовому засіданні не заперечує, що в нього не було свого робочого місця, тому він змушений був сидіти в коридорі, а потім в якийсь день він вказав, що на роботу взагалі не прийшов.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Крім того, відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

За правилами ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. п. 1, 2-5, 7 ст. 40 і п. п. 2, 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Але до суду не надано доказів, що позивач є членом профспілки, також відповідач не зазначив, що на підприємстві вона була створена.

При застосуванні до позивача дисциплінарного стягнення у виді звільнення роботодавцем дотримано вимоги ст.ст.43,147,148,149 КЗпП України.

Виходячи з аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності;враховуючи встановлене та те, що факт прогулу доведений, передбачена законом процедура при звільненні позивача не порушена, суд приходить до висновку про відмову в позові, що підтверджується наявними доказами у справі, а також поясненнями самого позивача, котрий вказав,

що через відсутність робочого місця він дійсно був відсутній на робочому місці, тому підстав для застосування ст. 235 КЗпП України у суду немає. А що стосується посилань позивача в судовому засіданні, що він не мав робочого місця, йому затримувалась виплата заробітна плата, не нараховувалась премія, та його було ознайомлено з посадовою інструкцією, та видано посвідчення лише після його звернень, то суд вважає дані вимоги як обгрунтування позову про поновлення на роботі є необгрунтованими.

Згідно ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Так, п.п. З, 4, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Отже, за змістом закону ст. 60 ЦПК України обов'язок доведення факту спричинення моральної шкоди лежить на позивачеві. Позивач в судовому засіданні не довів, що відповідачем була заподіяна моральна шкода.

Разом з цим, позивачем не доведено, що власником або уповноваженим ним органом порушені будь-які права позивача.

З огляду на викладене, підстави для стягнення моральної шкоди відсутні.

Крім того, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про поновлення на роботі, відтак, при відмові у задоволенні вимог про поновлення на роботі, до задоволення не підлягають також.

Таким чином, враховуючи вище викладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 217, 218 ЦПК України, ст. ст. 32,40,43, 47, 116 КЗпП України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального спеціалізованого підприємства «Харківгорліфт», третя особа директор КСП «Харківгорліфт» ОСОБА_2 про поновлення на роботі відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя