У х в а л а

іменем україни

27 вересня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.

Мазур Л.М., Попович О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 12 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 03 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 рокутовариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі -ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 28 січня 2008 року між публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «АК Промінвестбанк») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 045/08, відповідно до умов якого останній надано кредит в розмірі 80 тис. грн зі сплатою 17 % річних із терміном повернення не пізніше 26 січня 2018 року. Додатком до кредитного договору встановлено графік погашення заборгованості по кредиту.

Проте відповідачка зобов'язань за кредитним договором не виконала, в результаті чого утворилась заборгованість у розмірі 90 106 грн 58 коп.

Скориставшись своїм правом вимагати дострокового повернення всього кредиту, ПАТ «АК Промінвестбанк» звернулось до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_3 90 106 грн 58 коп., який рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 03 липня 2012 року було задоволено.

17 грудня 2012 року між ПАТ «АК Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір відступлення прав вимоги, згідно з яким до останнього перейшло право грошової вимоги за кредитним договором № 045/08 від 28 січня 2008 року.

Оскільки ОСОБА_3 лише частково виконала рішення суду, кредитні правовідносини між сторонами не припинилися, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у сумі 166 810 грн 11 коп., у тому числі за кредитом - 69 501 грн 17 коп., по відсотках - 55 499 грн 15 коп., пеню - 41 809 грн 79 коп. і судові витрати у справі.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 12 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 03 червня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково, рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 12 квітня 2016 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено з інших підстав.

У касаційній скарзі ТОВ «Кредитні ініціативи», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За вимогами статей 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив із того, що з моменту набрання законної сили рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 03 липня 2012 року кредитний договір припинив свою дію і нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки поза строком дії кредитного договору не передбачено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що наявність судового рішення, яке набрало законної сили, однак не виконане, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору і не позбавляє позичальника права на отримання процентів та пені за невиконання умов кредитного договору, проте таких вимог позивачем не заявлялося.

Проте такі висновки не відповідають обставинам у справі.

Судами встановлено, що 28 січня 2008 року між ПАТ «АК Промінвестбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 045/08, відповідно до умов якого останній надано кредит в розмірі 80 тис. грн зі сплатою 17 % річних із терміном повернення не пізніше 26 січня 2018 року. Додатком до кредитного договору встановлено графік погашення заборгованості по кредиту (а. с. 5-16).

У зв'язку з тим, що ОСОБА_3 не виконувала взятих зобов'язань за кредитним договором і станом на 18 грудня 2011 року допустила заборгованість на суму 90 106 грн 58 коп., ПАТ «АК Промінвестбанк» у 2012 році звернулося до суду із позовом про стягнення цієї суми з відповідачки.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 03 липня 2012 року позов було задоволено (а. с. 78-79).

17 грудня 2012 року між ПАТ «АК Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір відступлення прав вимоги, згідно з яким до останнього перейшло право грошової вимоги за кредитним договором від 28 січня 2008 року № 045/08.

20 грудня 2012 року ПАТ «АК Промінвестбанк» Костопільським районним судом було видано виконавчий лист, строк пред'явлення якого до виконання стягувач пропустив без поважних причин (а. с. 80-82).

Згідно з ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів за договором позики відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до спливу встановленого договором строку виконання основного зобов'язання має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Отже, у випадку пред'явлення вимоги про дострокове повне повернення позики та належних кредитору процентів вважається, що строк договору настав і позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти.

Вимога про дострокове повернення позики та належних процентів може бути задоволена шляхом добровільного повернення позичальником заборгованості або її стягнення в судовому порядку за судовим рішенням.

Відсутність такої вимоги не покладає на позичальника будь-яких зобов'язань щодо дострокового повернення будь-яких сум, які, на думку кредитора, підлягають сплаті, крім тих, які підлягають сплаті на час пред'явлення вимоги.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України грошова позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалась, на банківський рахунок позикодавця.

При зарахуванні грошової суми, стягнутої за рішенням суду, на банківський рахунок позикодавця грошова позика вважається повернутою.

Разом з тим ст. 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому з часу зарахування на банківський рахунок сум, стягнутих за рішенням суду або добровільно сплачених позичальником на вимогу про дострокове повернення позики ці зобов'язання вважаються припиненими.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-118цс16, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Апеляційний суд, не врахувавши зазначену позицію Верховного Суду України, належним чином не перевірив доводи позивача про те, що після ухвалення рішення про задоволення вимог кредитора до його виконання не припинилися правовідносини кредитного договору, оскільки зобов'язання залишилися невиконані та за позивачем нараховувався борг.

Крім того, виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Оскільки судове рішення від 03 липня 2012 року про стягнення кредитної заборгованості із ОСОБА_3 остання не виконала, то відповідно до вимог зазначених норм матеріального права кредитодавець має право на стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені до остаточного виконання вказаного судового рішення, проте апеляційний суд дійшов передчасного висновку про те, що таких вимог позивач не заявляв.

У порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України суди не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірили доводів та наданих сторонами доказів.

З'ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 12 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 03 червня 2016 року скасувати, справи передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

О.В. Попович