Дата документу 19.09.2017
Справа № 320/8177/16-ц
Провадження № 2/320/749/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого - судді Бахаєва І.М.

при секретарі Колесніковій Л.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

третьої особи - ОСОБА_5,

представників третьої особи - ОСОБА_6, ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_10 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_9, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_10 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання права власності.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що її син - відповідач по справі ОСОБА_9 забажав одружитись, а позивач вирішила допомогти молодій сім'ї та придбати житловий будинок у сільській місцевості для проживання сина з сім'єю, але оформити на своє ім'я. З цією метою вона передала відповідачу ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 12000 грн. в рахунок оплати за належний йому житловий будинок та земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1. Після чого, її син - відповідач ОСОБА_9 мав укласти договір купівлі продажу зазначеного будинку з земельними ділянками від її імені за довіреністю. Однак, ОСОБА_9 забувши довіреність вдома уклав договір від свого імені. Крім того, в договорі зазначено, що будинок та земельні ділянки продані за 3000 грн. Таким чином, враховуючи, що будинок було придбано за 12000,00 грн., а в спірних договорах вказано суму 3000,00 грн., а також, що договори були укладені без наміру створити правові наслідки для відповідача по справі ОСОБА_9 позивач просить визнати договори купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 №11128 від 05.12.2005 та договору купівлі-продажу земельних ділянок: площею 0,2500 га, кадастровий номер НОМЕР_1 та площею 0,2322 га, кадастровий номер НОМЕР_2, загальною площею 0,4822 га за адресою: АДРЕСА_1 частково недійсним, в частині сторони покупця, визнання її дійсним покупцем та визнання за нею права власності на вищевказаний житловий будинок та земельні ділянки.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити.

Представника позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що відповідач ОСОБА_3 придбав будинок та земельні ділянки на грошові кошти, надані позивачем, мав оформити їх на позивача, для чого та видала довіреність на його імя, однак, внаслідок того, що відповідач ОСОБА_3 забув довіреність, виступив в договорах купівлі - продажу в якості покупця самостійно.

Відповідач ОСОБА_9 позовні вимог визнав у повному обсязі, зазначив, що подружжя жило у батьків, потім вимушені були з'їхати і з цією метою домовились з ОСОБА_4 про придбання будинку та земельних ділянок. ОСОБА_4 сказав, що покупці мають сплатити йому хоча б частину обумовленої суми грошових коштів. ОСОБА_9 звернувся за допомогою до своєї матері - позивача по справі, оскільки він з 2004 по 2008 працював охоронцем у селі та на момент укладання оспорюваних договорів не мав грошових коштів для придбання нерухомості. Мати допомогла грошима і подружжя стало жити в будинку, придбаному у ОСОБА_4

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимог визнав у повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_10 позов не визнала та пояснила, що у 2003 році вона з відповідачем уклала шлюб, у них народилась дитина. Вони торгували зеленю та вирішили купити будинок. Подивились будинок ОСОБА_4, він їм підходив і вони домовились, що частину грошових коштів сплатять одразу, а частину - протягом року. З цією метою ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 грошові кошти у 2005 року та остаточно розрахувався у 2006. Грошові кошти подружжя заробляло вирощуючи та продаючи зелень. ОСОБА_10 допомагала чоловіку в цьому - зв'язувала зелень. У 2008 вона влаштувалась на роботу охоронцем і стала багато часу проводити в відрядженнях. Грошові кошти витрачала на родину. Таким чином, вона вважає, що будинок та земельні ділянки були придбані під час шлюбу і є спільним майном її та відповідача ОСОБА_3

Представники третьої особи - ОСОБА_6, ОСОБА_7 заперечували проти задоволення позову, зазначили, що будинок та земельні ділянки були придбані під час шлюбу і є спільним майном ОСОБА_10 та відповідача ОСОБА_3, тому підлягають поділу між ними.

Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони та свідків, всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об'єктивному та всебічному з'ясування обставин справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно копії розписки від 04.12.2005 ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1, грошові кошти у сумі 12000,00 грн., як оплату за належний йому житловий будинок та земельні ділянки, загальною площею 0,48 га, за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 05.12.2005 за №11128, ОСОБА_4 продав ОСОБА_3 жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1. Перехід права власності на житловий будинок до ОСОБА_9 на вказаний будинок підтверджується копією витягом з державного реєстру правочинів №1823099 від 05.12.2005 та витягом про реєстрацію права власності №9224266 від 09.12.2005.

Згідно договору купівлі продажу житлового будинку від 13.12.2005 за №11503, ОСОБА_4 продав ОСОБА_3 земельні ділянки, площею 0,2500 га, кадастровий номер НОМЕР_1 та площею 0,2322 га, кадастровий номер НОМЕР_2, загальною площею 0,4822 га за адресою: АДРЕСА_1. Перехід права власності на вказані земельні ділянки до ОСОБА_9 підтверджується копією державного акту про право власності на землю НОМЕР_3 від 28.03.2006 та НОМЕР_4 від 28.03.2006.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показала, що вона є матір'ю третьої особи - ОСОБА_10 та колишньою тещею відповідача ОСОБА_9 У 2002 році її донька з ОСОБА_9 одружились, спочатку молоді проживали у неї, потім стали знімати у сусідки город, вирощувати там зелень та продавати її. ОСОБА_10 після школи не працювала, потім вступила до інституту, познайомилась з ОСОБА_9, одружилась та пішла у декрет. Через деякий час молоді прийшли до неї та сказали, що придбали будинок у с. Тихонівка та будуть жити окремо. Грошей на придбання будинку вона не давала, оплачувала навчання доньки. Потім подружжя у неї залишило розписку. Вона з нею ознайомилась, пам'ятає, що вона начебто від імені ОСОБА_9, свідками вказані ОСОБА_12 та ОСОБА_13, ні змісту, ні точно сторони назвати не може. Потім розписку випадково викинули. Джерело грошових коштів у подружжя на придбання будинку їй невідомо, донька їй не розповідала.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої - третьої, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Обґрунтовуючи позов, позивач посилалась на вимоги статтю 217 ЦК України про правові наслідки недійсності окремих частин правочину.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 згідно зі статтею 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Із матеріалів справи вбачається, що спірний договір було укладено в письмовій формі та посвідчено нотаріально, окрім того, сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов.

Разом з тим, позивач зазначала, що ОСОБА_9 лише формально була зазначена в договорі в якості покупця, проте дійсним покупцем є ОСОБА_8

В якості підтвердження факту передачі коштів позивачем відповідачу ОСОБА_4 у сумі 12000,00 грн. в рахунок оплати за житловий будинок та земельні ділянки в судовому засіданні представником позивача було надано розписку, за якою ОСОБА_4 зазначав, що отримала від ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 12000,00 грн. в рахунок оплати вартості житлового будинку та земельних ділянок.

Пояснюючи різницю між сумою коштів, яка зазначена в розписці від оціночної вартості житлового будинку та земельних ділянок, зазначених в п. 9 договору від 05.12.2005 за №11128 та п. 4 договору від 13.12.2005 за №11503 та фактичній сумі коштів, яка передбачена в п. 4 договору від 05.12.2005 за №11128 та п. 3 договору від 13.12.2005 за №11503, представник позивача в судовому засіданні посилався на те, що сторони навмисно занизили реальну вартість майна з метою мінімізації вартості нотаріальних послуг та інших платежів.

Враховуючи викладене, а також проаналізувавши умови укладеного договору купівлі-продажу, суд приходить до переконання про те, що визнання договорів недійсними в частині покупця узгоджується з іншими матеріалами справи та спростовує заперечення третьої особи та її представників виходячи з наступного.

Так, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Окрім того, на переконання суду, третьою особою не надано належних доказів на підтвердження факту наявності у неї та відповідача ОСОБА_9 в період шлюбу необхідної суми коштів для купівлі спірних земельних ділянок з житловим будинком, як і не підтверджено відсутності можливості у позивача ОСОБА_8 придбати зазначені житловий будинок та земельні ділянки. Крім того, у оспорюваних договорах: в п. 9 договору від 05.12.2005 за №11128 та п. 4 договору від 13.12.2005 за №11503 вказано, що грошові кошти продавець отримав у повному обсязі до підписання договору, що також спростовує твердження третьої особи стосовно того, що грошові кошти виплачувались подружжям частинами і кінцевий розрахунок відбувся у 2006 році.

Суд критично відноситься до показів свідка ОСОБА_11, оскільки підтверджено лише факти переїзду ОСОБА_10 та ОСОБА_3 від неї до житлового будинку у с. Тихонівка, що до розписки, то її існування не підтверджено ніякими доказами.

Так, третя особа та її представники не надали суду доказів на підтвердження того, що будинок та земельні ділянки придбані на спільні кошти подружжя.

Суд також не приймає заперечення третьої особи про те, що житловий будинок та земельні ділянки є їх спільним з відповідачем ОСОБА_3 майном, оскільки належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У судовому засіданні встановлено, що хоча оспорювані договори і були укладені під час шлюбу, однак, ОСОБА_10 не доведено, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Аналогічну позицію висловив Верховним Судом України в постанові № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015 року, відповідно до якої: «Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.».

На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок суд вважає позовні вимоги позивача до відповідачів про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання права власності, такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.19, 129 Конституції України, 203, 217, 235, 321, 328, 526, 655 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57 - 60, 88, 169, 179, 208, 209, 212 - 215, 218, 223, 294 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_10 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання права власності - задовольнити.

Визнати договір купівлі - продажу жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 №11128 від 05.12.2005 та договір купівлі-продажу земельних ділянок: площею 0,2500 га, кадастровий номер НОМЕР_1 та площею 0,2322 га, кадастровий номер НОМЕР_2, загальною площею 0,4822 га за адресою: АДРЕСА_1 №11503 від 13.12.2005, укладений між продавцем ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_9 - частково недійсним, щодо сторони по договору - покупця ОСОБА_9. Визнати дійним покупцем жилого будинку та земельних ділянок ОСОБА_8.

Визнати за ОСОБА_8 право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельні ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер НОМЕР_1 та площею 0,2322 га, кадастровий номер НОМЕР_2, загальною площею 0,4822 га за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: І.М. БАХАЄВ