АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/916/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19 Троян Т. Є.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоВасиленко Л. І.
суддівБородійчука В. Г., Фетісової Т. Л.
при секретаріАнкудінові О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и л а :

03 жовтня 2016 р. ОСОБА_6 звернулася до суду із зазначеним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог вказала, що з 14 червня 1995 р. вони з ОСОБА_7 перебували у шлюбі, який, згідно рішення Хмельницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 грудня 2013 р., було розірвано.

За період перебування в шлюбі, вони вели спільне господарство, займались підприємницькою діяльністю у сфері технічного обслуговування автомобілів. На спільні кошти у 2002 р. ними придбано будівлі та споруди по АДРЕСА_1. Дані будівлі були зареєстровані за ОСОБА_7 Згодом, щоб зробити поліпшення на об'єкті, дана будівля була передана в іпотеку, відповідно до кредитного договору від 27 липня 2007 р., укладеного із ПАТ АБ «Укргазбанк», та у позивача, як у дружини, нотаріусом було отримано згоду на передачу майна в іпотеку. Кредитних коштів ними було отримано на суму 130 000 доларів США.

Проте, після розірвання шлюбу, відповідач ОСОБА_7 створював позивачу перешкоди у здійсненні підприємницької діяльності на вищезазначеній території. Тому у грудні 2013 р. вона звернулася з позовом до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 вересня 2014 р. визнано вищевказане майно об'єктом спільної сумісної власності подружжя її - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Крім того, було визнано за позивачем право власності на ? частину будівель та споруд, що розташовані в АДРЕСА_1, що складаються зі складу літ. «В», магазину літ. «В1», льоху «Ж».

29 грудня 2014 р. Апеляційним судом Вінницької області відмовлено у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_7 та залишено рішення суду першої інстанції без змін. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ 15 квітня 2015 р. залишив в силі рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 вересня 2014 р.

Під час розгляду справи про поділ майна, у суді ОСОБА_7 було надано договір від 20 січня 2002 р. укладений з ОСОБА_9 про спільну сумісну діяльність, в якості обґрунтування того, що кошти на придбання спірної будівлі він отримав від ОСОБА_10

ОСОБА_9 уклав 02 вересня 2014 р. договір про відступлення права вимоги по договору про сумісну діяльність від 02 січня 2002 р. ОСОБА_8

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 01 березня 2016 р. задоволено вимоги ОСОБА_8 щодо стягнення з ОСОБА_7 коштів відповідно до договору про спільну діяльність в сумі 300 000 доларів США, що на день звернення до суду становить 6 360 000 грн.

У квітні 2016 року ОСОБА_7 звернувся до Хмільницького міськрайоного суду Вінницької області із заявою, в якій просив визнати заборгованість, що встановлена на підставі рішення Апеляційного суду Черкаської області від 01 березня 2016 р. та яка випливає з договору про сумісну діяльність, як борг подружжя. Крім того, просив стягнути з позивача ? частину заборгованості, що становить 3 180 000 грн.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 07 вересня 2016 р. позов задоволено та визнано борг у розмірі 6 360 000 грн. спільним майном подружжя та поділено між сторонами по ? частині.

В свою чергу позивач вважає, що договір про сумісну діяльність, що був підписаний ОСОБА_7 20 січня 2002 р., та відповідно до якого отримані кошти визнані спільним боргом подружжя, є недійсним, оскільки відсутні докази того, що саме ці кошти були використані відповідачем на купівлю нерухомого майна по АДРЕСА_2. Кошти на купівлю та реконструкцію будівлі були наявні в їхньої сім'ї. При укладенні спірного договору не була отримана її письмова згода та договір про сумісну діяльність не був належним чином взятий на окремий податковий облік.

Враховуючи вищевикладене просила визнати недійсним договір про спільну діяльність від 20 січня 2002 р. укладений між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_9

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 лютого 2017 р. у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

При цьому, послалася на обставини аналогічні тим, що вказані в позовній заяві.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_7 - ОСОБА_11, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, заперечення подані представником ОСОБА_7 - ОСОБА_11, вважає, що апеляційна скарга підлягає до відхилення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що законодавством, яке діяло на момент підписання та виконання умов договору про спільну діяльність не передбачено недійсності правочину при укладанні договору в письмовій формі без згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про визнання недійсними правочинів необхідно виходити з того, чи діяв один з подружжя при укладенні такого договору в інтересах сім'ї.

Крім того, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що укладаючи спірний договір відповідач діяв поза волею подружжя, а також не доведено, той факт, що відповідач ОСОБА_7, та його контрагент за договором про спільну діяльність ОСОБА_9, укладаючи договір діяли недобросовісно, з метою приховати вказаний правочин або майно, що було за ним набуте.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_6 03.10.2016 р. звернулась в суд з позовом до громадян ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про визнання недійсним договору про спільну діяльність від 20 січня 2002 р., укладеного між ОСОБА_9 та СПД ОСОБА_7

При цьому, як на підставу звернення посилалась на наступні норми матеріального права: п. 2 ст. 65 СК України, ст. 430 ЦК УРСР, ст. 23 КпШС УРСР та Порядок обліку платників податку, зборів (обов'язкових платежів) № 80 від 19.02.1998 р. Позовні вимоги мотивувала тим, що її колишній чоловік ОСОБА_7 уклав спірний договір без її згоди. ОСОБА_7 не надав доказів того, що кошти за договором були використані на купівлю нерухомого майна по АДРЕСА_2. Кошти на придбання даної нерухомості були наявні в їхньої сім'ї. Крім того, ОСОБА_7 було отримано кредит 27.07.2007 р. у розмірі 130 000 доларів США. Станом на 2002 р. договір про сумісну діяльність не був передбачений законом. Договір про спільну діяльність підлягав взяттю на окремий податковий облік. Також спірний договір містить умову щодо відчуження майна, а тому вважає, що під час його укладання була обов'язковою її згода, як одного з подружжя.

В підтвердження заявлених вимог до позовної заяви позивач додав копії: спірного договору від 20.01.2002 р., біржового контракту № 58 від 23.01.2002 р., кредитного договору від 27.07.2007 р.

За положенням ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно із ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 р. застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 р.). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 4 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, цивільні права і обов'язки виникають з угод, які не суперечать закону.

Згідно з нормами глави 3 ЦК УРСР угода може бути визнана судом недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом або іншим нормативним актом.

Тому при визнанні угоди недійсною суд повинен установити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною.

За ст. 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст. 151 ЦК УРСР, яка регламентує поняття зобов'язань і підстави його виникнення, в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у ст. 4 цього Кодексу.

Згідно ст. 153 ЦК УРСР, що діяла на час укладання спірного договору, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 154 ЦК УРСР коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась.

Відповідно до ст. ст. 161, 162 ЦК УРСР зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст. 430 ЦК УРСР за договором про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: будівництво і експлуатація міжколгоспного або державноколгоспного підприємства чи установи (що не передаються в оперативне управління організації, яка є юридичною особою), будування водогосподарських споруд і пристроїв, будівництво шляхів, спортивних споруд, шкіл, родильних будинків, жилих будинків і таке інше.

Громадяни можуть укладати договір про сумісну діяльність лише для задоволення своїх особистих побутових потреб.

При цьому, для досягнення мети внески учасники такого договору можуть робити грошима чи іншим майном або трудовою участю (ст. 432 ЦК УРСР).

Статтею 431 ЦК УРСР передбачено право сторін за таким договором визначатися з порядком ведення спільних справ (за загальною згодою або доручати таке ведення одному з учасників договору на підставі довіреності).

Договори про сумісну діяльність повинні укладатись у письмовій формі, тобто шляхом складання одного документа, підписаного сторонами (ст. 44 ЦК УРСР).

Судом встановлено, що з 14 червня 1995 р. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 грудня 2013 р. було розірвано.

20 січня 2002 р. між ОСОБА_9 та СПД ОСОБА_7 було укладено договір про спільну діяльність у простій письмовій формі. За умовами договору, зокрема, п. 1.1 сторони, у відповідності до ст. 430 Цивільного кодексу УРСР, зобов'язуються діяти спільно для досягнення спільної господарської мети, у відповідності до якої Сторона 1 - ОСОБА_9 надає Стороні -2 (ОСОБА_7) грошові кошти в сумі 300 000 доларів США, для розвитку бізнесу, а саме: купівлі нежитлової споруди, що розташована в АДРЕСА_2. За умовами договору ОСОБА_7 в строк до 20 січня 2013 р. зобов'язний повернути ОСОБА_9 отримані кошти.

Відповідно до біржового контракту купівлі - продажу нерухомості № 58 від 23 січня 2002 р. підприємець ОСОБА_7 придбав, а Хмільницька районна спілка споживчих товариств продала 31/100 частини будинковолодіня АДРЕСА_2. (а. с. 8, 9)

Згідно реєстраційного посвідчення від 31 січня 2002 р. за ОСОБА_7 на підставі біржового контракту № 58 купівлі-продажу нерухомості на праві власності зареєстровано 31/100 частини будинковолодіння по АДРЕСА_2.

Після реконструкції нерухомого майна вказана нерухомість належить ОСОБА_7 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на будівлі та споруди Серія НОМЕР_1, виданого виконавчим комітетом Хмільницької міської ради 23 травня 2007 р. (а. с. 107)

27 липня 2007 р. між ВАТ «Укргазбанк» та ОСОБА_7 укладено договір іпотеки, який забезпечує всі вимоги іпотекодержателя, як кредитора за умовами кредитного договору № 96-Ф/07 від 27 липня 2007 р., укладеного між ВАТ «Укргазбанк» та ФОП ОСОБА_7 Предметом іпотеки є будівлі та споруди, які знаходяться по АДРЕСА_1. Згідно умов вказаного кредитного договору іпотекодатель зобов'язаний повернути кредит у розмірі 130 000 доларів США, відповідно до умов погашення кредиту та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 11,9 % річних. (а. с. 10 - 12)

Рішенням виконавчого комітету Хмільницької міської ради від 29 квітня 2010 р. «Про впорядкування нумерації поштово-адресного господарства по вул. Столярчука в місті Хмільнику» адресу нежитлового комплексу будівель та споруд, що розташований по АДРЕСА_1 змінено на адресу АДРЕСА_1. (а. с. 109)

22 вересня 2014 р. між ОСОБА_9, як первісним кредитором, та ОСОБА_12, як новим кредитором, укладено договір про відступлення права вимоги за договором про спільну діяльність від 20 січня 2002 р. укладеним між первісним кредитором та СПД ОСОБА_7 (а. с. 20)

Враховуючи, що ОСОБА_7 умови договору про спільну діяльність від 20 січня 2002 р. не виконав, грошові кошти ОСОБА_9, не повернув, тому рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 01 березня 2016 р. були задоволені позовні вимоги ОСОБА_8 (новий кредитор за договором про спільну діяльність відповідно до умов договору про відступлення права вимоги від 22 вересня 2014 р.) до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором про спільну діяльність в сумі 300 000 доларів США, що становить 6 360 000 грн. (а. с. 33 - 35)

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 вересня 2014 р. визнано об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 будівлі та споруди, що розташовані по АДРЕСА_1, що в цілому складаються з складу літ. «Б», гаражу літ. «Г» з гаражною ямою, магазину літ. «В1», складу літ. «В» з гаражною ямою, складу літ. «К», вбиральні літ. «Д», льоху літ. «Ж», піднавіс літ. «Л».

Визнано за ОСОБА_6 право власності на ? частину будівель та споруд, що розташовані в АДРЕСА_1, що складаються зі складу літ. «В», магазину літ. «В1», льоху «Ж».

Визнано за ОСОБА_7 право власності на ? частину будівель та споруд, що розташовані в АДРЕСА_1, що складаються зі складу літ. «Б», гаражу літ. «Г», вбиральні літ. «Д», під навісу літ. «Л», складу літ. «К».

При цьому, у відповідності до мотивувальної частини судом при вирішенні спору було встановлено, що 20.01.2002 р. між ОСОБА_9 та СПД ОСОБА_7 укладено договір про спільну діяльність. За умовами договору сторони, згідно вимог ст. 430 ЦК УРСР, зобов'язуються діяти спільно для досягнення спільної господарської мети, у відповідності до якої Сторона 1 - ОСОБА_9 надає Стороні -2 (ОСОБА_7) грошові кошти в сумі 300 000 доларів США, для розвитку бізнесу та досягнення спільних цілей у сфері господарської діяльності, а саме купівлі нежитлової споруди, що розташована в АДРЕСА_2. За умовами договору ОСОБА_7 в строк до 20 січня 2013 р. зобов'язний повернути ОСОБА_9 отримані кошти.

Вказаним рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 вересня 2014 р., зокрема, встановлено, що комплекс будівель та споруд не є особистим майном одного із подружжя, оскільки не було прийнято у спадщину або дар (ст.24 Кодексу про шлюб та сім'ю України), а тому є спільним майном подружжя. (а. с. 48 - 50)

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 07 вересня 2016 р. позов ОСОБА_7 задоволено та визнано борг у розмірі 6 360 000 грн. спільним майном подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Визнано за ОСОБА_6 ? частину боргу в розмірі 3 180 000 грн., яку стягнуто на користь ОСОБА_8 за рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 01 березня 2016 р.

Визнано за ОСОБА_7 ? частину боргу в розмірі 3 180 000 грн., яку стягнуто на користь ОСОБА_8 за рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 01 березня 2016 р.

Стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 3 180 000 грн. (а. с. 46, 47)

Крім того, вказаним рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 07 вересня 2016 р., зокрема, встановлено, що 20 січня 2002 р. за вище зазначених умов та обставин було укладено спірний договір про спільну діяльність.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 14 грудня 2016 р. рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 07 вересня 2016 р. залишено без змін.

При цьому в мотивувальній частині ухвали зазначено, що ОСОБА_6 в суді першої інстанції не вказала та не довела того факту, що спірне нерухоме майно, яке було куплене подружжям у 2002 та 2003 роках було придбане ними з інших джерел доходів, а ніж вказує ОСОБА_7

Посилання ОСОБА_6 на те, що договір про спільну сумісну діяльність не пройшов реєстрацію у податковому органі та не був узятий на окремий податковий облік не спростовують висновків суду, оскільки дані обставини не були предметом розгляду у даній справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільних, господарських, або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Отже, за спірним договором про сумісну діяльність сторони зобов'язалися сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то передача коштів в сумі 300 000 доларів США ОСОБА_9 відповідачу ОСОБА_7, як суб'єкту підприємницької діяльності, для купівлі нежитлового приміщення та переобладнання його під станцію технічного обслуговування автомобілів. При цьому, для досягнення мети внески учасниками такого договору робилися грошима.

Враховуючи, що у відповідності до норм глави 3 ЦК УРСР, яка діяла на час укладання спірного договору, угода може бути визнана судом недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом або іншим нормативним актом, однак позивачем при зверненні до суду не зазначено з яких саме підстав визначених саме нормами ЦК УРСР необхідно визнати спірний письмовий договір про спільну діяльність, стороною якого вона не була, недійсним, як і наслідки його недійсності, та те, що відсутність згоди позивача, як одного з подружжя на його укладання, у відповідності до приведених норм права, не є підставою для визнання його недійсним, з урахуванням наданих в підтвердження заявлених вимог доказів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Крім того, посилаючись на те, що у ОСОБА_7 та ОСОБА_6, як у подружжя були наявні достатні кошти для придбання нерухомого майна по АДРЕСА_2, позивачем не надано належних та допустимих доказів у їх підтвердження.

Що ж до отримання доларового кредиту, то він мав місце 27.07.2007 р., а не під час купівлі нерухомого майна 23.01.2002 р.

Враховуючи те, що посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_6 на порушення норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження при розгляді даної справи, а судом повно та всебічно перевірені надані учасниками процесу докази, дана їм належна оцінка, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до відхилення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :