Справа № 166/378/17 Провадження № 22-ц/773/835/17 Головуючий у 1 інстанції: Лях В.І.
Категорія: 58 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Матвійчук Л.В., Русинчука М.М.,

з участю:

секретаря Губарик К.А.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 районний відділ державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Волинській області, про визнання права власності на нерухоме майно та зняття з нього арешту, за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 на рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 18 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

В квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся із даним позовом до суду, в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частку у нежитловому приміщенні А-1 столової, площею 89 кв.м. реєстраційний номер 42, розташованої в с. Видраниця, по вул. Нова, 3, Ратнівського району Волинської області, яка належить йому на праві спільної сумісної власності подружжя, та зняти з неї накладений арешт за винесеною у виконавчому провадженні ВП № 52140857 постановою старшого державного виконавця Ратнівського РВДВС ГТУЮ у Волинській області від 15.03.2017 року.

Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 18 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку у нежитловому приміщенні А-1 столової, площею 89 кв.м. реєстраційний номер 42, розташованої в с. Видраниця по вул. Нова, 3, Ратнівського району Волинської області. Скасовано в частині накладення старшим державним виконавцем 15.03.2017 року у відкритому виконавчому провадженні № 5214057 з примусового виконання виконавчого напису, виданого 05.08.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТзОВ «Факторингова компанія «Рантьє» боргу в сумі 110391,03 грн., арешт на належну у праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 на 1/2 частку у нежитловому приміщенні А-1 столової, площею 89 кв.м. реєстраційний 42, розташованої в с. Видраниця по вул. Нова, 3, Ратнівського району Волинської області.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4, як особа яка не брала участі у справі, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення і ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову. Зазначає у скарзі, що 16.02.2017 року судом ухвалено рішення у цивільній справі за її позовом до ОСОБА_2 про стягнення з останньої боргу за договором позики в сумі 416548,39 грн. На забезпечення виконання цього позову ухвалою Ратнівського районного суду Волинської області від 07 грудня 2016 року на все майно відповідача ОСОБА_2 було накладено арешт, зокрема і на спірне приміщення столової. Тому вважає, що оскаржуване рішення про визнання за ОСОБА_1 права власності на ? частину вказаного майна стосується безпосередньо її прав, оскільки саме на нього необхідно звернути стягнення за зобовязаннями відповідача перед нею.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте рішення суду першої інстанції не відповідає наведеним нормам процесуального права щодо законності та обґрунтованості.

Задовольняючи позов, суд виходив із того, що майно, а саме спірне нежитлове приміщення А-1 столової, на ? частину якого було визнано право власності за позивачем, є спільно нажитим майном подружжя у розумінні ст.ст. 60, 63 і 70 СК України, а тому у звязку з наведеним також прийшов до висновку про скасування арешту на цю частину майна, накладеного державним виконавцем в межах примусового виконання виконавчого напису від 05.08.2016 року про стягнення в користь ТзОВ «Факторингова компанія «Рантьє» боргу з відповідача ОСОБА_2

Однак із вказаними висновками не можна погодитися, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом цієї статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участь у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається в несприятливих для них наслідках.

Звертаючись із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції у даній справі, особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_4, покликалась на те, що подання даного позову зумовлене бажанням подружжя ОСОБА_2 частково уникнути виконання боргових зобовязань перед кредиторами, зокрема і перед нею за договором позики. Зазначає, що суд не встановив дійсної природи виникнення права власності на спірне майно, яке було набуте відповідачкою за рахунок майнових сертифікатів до шлюбу і не може бути визнане спільною сумісною власністю, а оскільки судом накладено арешт на спірне майно для забезпечення її позову, тому вважає свої права порушеними внаслідок задоволення судом позову ОСОБА_1

Відповідно до ч. 3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 02.11.2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2М уклали шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії І-ЕГ №050992 (а.с.7).

16 жовтня 2013 року відповідач ОСОБА_2 зареєструвала на своє імя нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення А-1 столової, площею 89 кв.м. реєстраційний 42, розташованої в с. Видраниця по вул. Нова, 3, Ратнівського району Волинської області, що підтверджено копією свідоцтва про право власності (а.с.10).

Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 27 квітня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

18 квітня 2017 року ОСОБА_4, як особа, яка не брала участі у розгляді справи, на підставі вимог ст.ст.27, 25, 26 ЦПК України подала клопотання про залучення її до участі у розгляді даної справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору (а.с.21).

Ухвалою Ратнівського районного суду Волинської області від 18 квітня 2017 року в задоволені клопотання відмовлено.

Разом з тим, апеляційному суду на підтвердження викладених в апеляційній скарзі доводів надано копію ухвали Ратнівського районного суду Волинської області від 07 грудня 2016 року про забезпечення позову та копію рішення цього ж суду від 16 лютого 2017 року, відповідно до яких судом накладено арешт на майно ОСОБА_2, в тому числі й на спірне, та позовні вимоги ОСОБА_4 до відповідачки про стягнення боргу за договором позики задоволено повністю на суму 416548,39 коп. та стягнуто 4441,08 грн. судових витрат (а.с.16-20).

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Отже, ОСОБА_4 довела, що визнання за позивачем права власності на майно унеможливлює виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на її користь суми боргу, внаслідок чого вона має підстави вважати своє право на отримання суми боргу порушеним.

До такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-76 цс16.

За таких обставин доводи позивача, що вирішення даного спору не стосується інтересів ОСОБА_4 та що у неї відсутнє право на оскарження рішення суду на тій підставі, що суд не вирішував питання про її права та обов'язки, не відповідає змісту статті 292 ЦПК України.

Крім того, в матеріалах справи міститься копія постанови про опис та арешт спірного майна боржника від 15.03.2017 року, яка винесена у виконавчому провадженні ВП № 52140857 старшим державним виконавцем Ратнівського РВДВС ГТУЮ у Волинській області за виконавчим написом №НВХ 854860, виданим 05 серпня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (а.с.8-9). Зі змісту постанови вбачається, що стягувачем боргу в сумі 110391,03 грн. із ОСОБА_2 є ТзОВ «Факторингова компанія «Рантьє», що знаходиться за адресою м. Київ, вул. Червоноармійська,13.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57, 60, 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212, 215 ЦПК України, визначено обовязковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову, що стосуються, зокрема, захисту права власності на майно та зняття з нього арешту (дослідження обґрунтованості, доведеності вимог, наявності доказів, що їх підтверджують).

Практика Верховного Суду України відходить від презумпції про те, що придбана у шлюбі власність обов'язково є спільним майном подружжя.

ВСУ роз'яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, що і дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 Сімейного кодексу.

Згідно з п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Отже, до таких правовідносин не може застосовуватись презумпція, тобто істинність та безумовність факту належності всього придбаного майна до спільної сумісної власності, оскільки суду необхідно встановити такі обставини, як джерело та час придбання майна.

У підтвердження цього є правові позиції Верховного суду України, що, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна, висловлені у постановах ВСУ від 02.10.2013 року (провадження № 6-79цс13), від 03.06.2015 року (провадження № 6-38цс15), від 19.06.2013 року (провадження № 6-55цс13), від 01.07.2015 року (провадження № 6-612цс15), від 07 грудня 2016 року, від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2641 цс15)

Таким чином, питання щодо надання майну режиму спільної сумісної власності покладено в залежність від встановлення судом таких обставин: часу придбання майна, джерела коштів та мети придбання.

Разом з тим, Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановою №5 від 3 червня 2016 року "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" надав роз'яснення стосовно застосування законодавства при розгляді позовів про зняття арешту з майна. У пункті 2 постанови зазначається, що позов про зняття арешту з майна може бути предявлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби.

Пунктом 11 зазначеної постанови Пленуму розяснено, що при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно зясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно додержуючись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів (статті 58, 59 ЦПК).

А в пункті 14 постанови вказано, що вирішуючи питання про належність описаного та арештованого майна, суди повинні керуватися нормами цивільного та сімейного законодавства, які діяли на час придбання майна, що регулюють право власності та його захист.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено технічним звукозаписом судового процесу, позивачем не надано достатньо доказів на підтвердження фактичної дати та джерел набуття спірного майна, а судом першої інстанції при вирішенні спору не було зясовано вказані питання, що входять до кола обовязкових при визначенні статусу майна як спільного сумісного майна подружжя.

В суді апеляційної інстанції позивач подав на підтвердження своїх вимог ряд документів, зокрема копію рішення Видраницької сільської ради Ратнівського району від 18.07.2013 року № 7/3, яким надано дозвіл ОСОБА_2 на оформлення права власності на приміщення столової, 1988 року забудови, додаток №1 до протоколу № 6/1 від 23.12.2009 року Акт приймання-передачі приміщення, з якого видно, що СГПП «Прогрес» передає, а ОСОБА_2 приймає у володіння та користування приміщення столової, 1988 року забудови, залишковою вартістю 1661 грн. в с.Видраниця, вул.Нова,3. Позивачем також долучено до справи копії рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 6866853 від 16.1.2013 року та технічного паспорта на приміщення, а також витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні ствердив, що спірне нежитлове приміщення їдальні було набуто відповідачкою за рахунок майнових сертифікатів СГПП «Прогрес», і пояснив, що вона придбала їх за кошти, подаровані їм на весіллі. Однак жодних доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем суду не подано. Разом з тим, в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_2, визнаючи повністю позовні вимоги, про такі обставини придбання майна не зазначала, що підтверджується звукозаписом судового процесу.

Відповідно до ст.174 ЦПК України, відповідач може визнати позов, зробивши про це усну заяву, і в цьому випадку суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд, зясовуючи всі обставини справи.

Водночас, судом першої інстанції не було взято до уваги, що до розгляду справи не залучено в якості відповідача стягувача, в інтересах котрого описане спірне майно та накладено арешт, який просить позивач скасувати в даному позові, - ТзОВ «Факторингова компанія «Рантьє», та не перевірено обставини, на які посилалась у своїх запереченнях ОСОБА_4 щодо підтвердження статусу майна як спільного сумісного майна подружжя.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення - про відмову ОСОБА_1 в позові є порушення судом норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 18 квітня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 районний відділ державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Волинській області, про визнання права власності на нерухоме майно та зняття з нього арешту відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_4 понесені нею судові витрати по сплаті судового збору за апеляційну скаргу в сумі 910 (девятсот десять) грн. 95 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді