Справа № 299/2855/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

10 травня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого-судді: Мацунчиа М.В.,

суддів: Куштана Б.П., Кожух О.А.

з участю секретаря: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду від 22 листопада 2016 року за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, що діє від свого імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,

встановила:

ОСОБА_2, ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_4 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном. Зокрема, позивачі просять зобовязати відповідача усунути перешкоди у користуванні належним їм на праві приватної власності будинком № 88 по вул. Українська в с. В. Копаня Виноградівського району шляхом зобовязання звільнити житловий будинок з надвірними спорудами та присадибну земельну ділянку. В обґрунтування позову вказують на те, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.10.2011 року є співвласниками в рівних частках спадкового житлового будинку № 88 по вул. Українська в с. Велика Копаня Виноградівського району. Вказаний житловий будинок належав спадкодавцю ОСОБА_5, який помер 09.10.2010 року. При житті спадкодавець у 1999 році дозволив ОСОБА_1 тимчасово проживати у будинку на період ремонту її будинку по вул. Грушевського, 32 в с. Велика Копаня. Після отримання правовстановлюючих документів як спадкоємці, вони поставили вимогу до відповідачки про звільнення житлового будинку та надвірних споруд, так-як майно необхідне їм для використання. Однак, відповідач категорично відмовилась звільнити житловий будинок. Вона зламала встановлені ними замки та продовжує користуватися будинком по теперішній час, хоча має у власності свій житловий будинок № 32 по вул. Грушевського в с. Велика Копаня, де і здійснена реєстрація її проживання. Своїми діями відповідач порушує їхнє право на вільне користування приватною власністю. У добровільному порядку це питання не бажає розглядати. Тому, єдиною можливістю відновити порушене конституційне право на вільне користування своєю власністю, є покладення на відповідача обовязку усунути перешкоди в користуванні майном та примушення її звільнити зайняті приміщення та присадибну земельну ділянку.

Відповідач ОСОБА_1 звернулась у суд із зустрічний позов до ОСОБА_2 й ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок № 88 з надвірними спорудами, що розташовані по вул. Українська (колишня назва - вул. Радянська) Виноградівського району за набувальною давністю. Зустрічний позов ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що приблизно з кінця 1999 року після зсуву ґрунту по вул. Горького (теперішня назва - вул. Грушевського) в с. Велика Копаня Виноградівського району і приведення в непридатний стан будинку під № 32, як і інших більше 10 будинків на даній вулиці, виникла необхідність у відселенні її та її сімї (дочки ОСОБА_6 з чоловіком та дитиною). Взамін зруйнованого житла або надавали інше житло, або виділяли будівельні матеріали. Неподалік від їхнього будинку на сусідній вулиці - Радянська, 88 (теперішня назва - Українська) знаходився житловий будинок, в якому ніхто не проживав. Даний будинок належав ОСОБА_5, який на протязі тривалого часу проживав із сімєю в м. Рахів, звідки його дружина ОСОБА_7. В усній розмові, що мала місце у 1999 році, ОСОБА_5 сказав їй, що продасть даний будинок за 6 тисяч доларів США, на що вона погодилась з умовою виплати обумовленої суми частинами, в тому числі частково будівельними матеріалами. З того часу вони виплачували ОСОБА_5 грошові кошти та надавали будівельні матеріали. Одночасно згідно домовленості поселилася в будинку разом з близькими родичами, та з кінця 1999 року постійно в ньому проживає до теперішнього часу. Після часткового розрахунку ОСОБА_5 передав їй на руки копію свідоцтва про право на спадщину за заповітом і довідки-характеристики на будинок та пообіцяв, що після повного розрахунку оформить документи на неї. Станом на 2001 рік ОСОБА_1, виплатила ОСОБА_5 грошові кошти на суму, еквівалентну 5100 доларів США, та залишилось виплатити приблизно ще 900 доларів США. Дану суму нею не було сплачено до дня смерті ОСОБА_5 у звязку з сімейними обставинами. Під час проживання в будинку, крім ремонту, нею було проведено у 2002 році газифікацію за власні кошти. Систематично проводилась оплата за спожитий природний газ, за електроенергію, податок за землю. Вона особисто користувалась і володіла будинком відкрито і безперервно протягом останніх 15 років, жодних питань а ні у ОСОБА_5, який помер у 2010 році, а ні у його родичів не виникало. Відповідачі за зустрічним позовом, яким були відомі наведені вище обставини, з метою заволодіння даним житловим будинком після смерті ОСОБА_5 оформили через нотаріуса документи про прийняття спадщини за своїм родичем, що вважає незаконним, оскільки на час оформлення спадщини вона вже більше 15 років проживала в спірному будинку. З огляду на даний факт, набула право власності на будинок за набувальною давністю.

Рішенням Виноградівського районного суду від 22 листопада 2016 року позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 задоволено частково. Усунуто перешкоди ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 у користуванні житловим будинком № 88 на вул. Українська в с. Велика Копаня Виноградівського району Закарпатської області шляхом зобовязання ОСОБА_1 звільнити даний житловий будинок з надвірними спорудами. У задоволенні решту позову - відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

На дане рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити по даній справі нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 й ОСОБА_3 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 Зокрема, зазначає, що суд безпідставно позбавив її єдиного житла чим порушив ст. 47 Конституції України. Вказує, що вона своїм проживанням не обмежує правомочності позивачів, оскільки вони в будинку не проживають. Вказує, що згідно Житлового Кодексу примусове виселення без надання іншого житла не допускається. Вважає безпідставною відмову суду в зволенні зустрічного позову, оскільки нею доведено добросовісність, відкритість та безперервність володіння будинком починаючи з 1999 року.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи й обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що вона не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок з надвірними будівлями, під № 88 на вул. Українська в с. Велика Копаня Виноградівського району Закарпатської області (далі - будинок) належить на праві спільної власності ОСОБА_2, ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_2) ОСОБА_8, ОСОБА_4 - позивачам у справі. Право власності на даний будинок позивачі набули в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер 09.10.2010 року (Т.1 а.с.18-21).

У будинку з 1999 року по теперішній час проживає ОСОБА_1. ОСОБА_1 вселилася у будинок зі згоди ОСОБА_5 Дана обставина визнається сторонами та ніким не оспорюється.

Після оформлення на себе права власності, позивачі ставили питання про звільнення ОСОБА_1 належного їм приміщення, яке остання звільняти не бажає, що підтверджується копіями відповідей та висновків ОСОБА_2 із Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області (Т.1 а.с.26-32).

Задовольняючи частково первісний позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3, суд першої інстанції, виходи із того, що позивачі, як власники будинку вправі вимагати усунення будь-яких перешкод у користуванні їхнім майном, у тому числі вимагати звільнення приміщення від осіб, які не є членами їх сімї. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд вважав, що відсутні підстави для визнання права власності за набувальною давністю.

З даним висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Разом з тим обовязковою умовою можливості визнання за особою права власності за набувальною давністю є безтитульність майна. Однак спірний будинок належав ОСОБА_5 і після його смерті ввійшов до складу спадщини, яку позивачі прийняли, а тому, не може вважатися безтитульним.

Таким чином, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні зустрічного позову про визнання права власності за набувальною давністю. Доводи апеляційної скарги даного висновку суду першої інстанції не спростовують. Зокрема, посилання апелянта на те, що з попереднім власником ОСОБА_5 вона домовилась про продаж будинку за 6000 доларів США, з яких сплатила 5100 доларів США, не беруться до уваги колегією суддів, оскільки нею предявлено позов про визнання права власності саме за набувальною давністю, а не з підстав існування між сторонами правовідносин, які регулюються Главою 54 ЦК України.

Також, судом правомірно усунуто перешкоди ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 у користуванні житловим будинком № 88 на вул. Українська в с. Велика Копаня Виноградівського району Закарпатської області шляхом зобовязання ОСОБА_1 звільнити даний житловий будинок з надвірними спорудами.

Зокрема, частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме, подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік.

Зазначеного висновку дійшов ВСУ у своїй Постанові №6-709цс16 від 16.11.2016 року.

Таким чином, суд вірно пославшись на приписи ст. 391 ЦК України частково задовольнив позовні вимоги первісного позову.

Посилання апелянта на те, що її протиправно позбавляють єдиного жила в порушення ст. 47 Конституції України не може братися до уваги, оскільки у даному випадку позбавлення її житла здійснюється на підставі закону, в порядку захисту права власності (ст.ст. 321, 391 ЦК України) та на підставі судового рішення.

Також, безпідставним є посилання апелянта на норми ЖК УРСР, оскільки вона не являється членом сімї позивачів, а тому правовідносини між сторонами регулюються нормами ЦК України (ст. 391), а норми ЖК УРСР в даному випадку застосуванню не підлягають, про що чітко зазначено у вищезазначеній Постанові ВСУ.

Що стосується твердження апелянта на те, що вона своїм проживанням не порушує права позивачів, то слід зазначити, що власник (власники) вправі ставити питання про звільнення житлового будинку від особи, яка не являється членом їх сімї незалежно від того проживаються вони в такому будинку чи ні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

При подачі апеляційної скарги, ухвалою апеляційного суду відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору до вирішення справи апеляційним судом. Зважаючи на відхилення апеляційної скарги з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2809,62 грн. (535,92 + 2273,70).

Зважуючи на викладене та керуючись вимогами статей 88, 303, 307, 308, 313, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Виноградівського районного суду від 22 листопада 2016 року, залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 2809,62 гривень.

Ухвала набирає законної сили з дня її постановлення і може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді