АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5050/17 Справа № 186/1333/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Кривошея С. С. Доповідач - Макаров М.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Деркач Н.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства Банк «Траст» на заочне рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства Банк «Траст» про захист прав споживачів та визнання договорів недійсними,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що в провадженні Першотравенського міського суду Дніпропетровської області розглядається цивільна справа за позовом ПАТ Банк «Траст» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором №R111.004-ТЕК.0034169 від 11 вересня 2013 року, за кредитним договором №R111.004-ТЕК.0034181 від 11 вересня 2013 року, за кредитним договором №R111.004-ТЕК.0038059 від 08 листопада 2013 року.

У відповідності до кредитних договорів, укладених між ним та Банком «Траст», а саме: по договору №R111.004-ТЕК.0034169 ПАТ Банк «Траст» надав кредит в сумі 93000,00 гривень зі сплатою 16,49% річних з кінцевим терміном повернення 11 вересня 2018 року; по договору №R111.004-ТЕК.0034181 ПАТ Банк «Траст» надав кредит в сумі 500, 00 гривень зі сплатою 9,99% річних з кінцевим терміном повернення 10 листопада 2015 року та по договору №R111.004-ТЕК.0038059 ПАТ Банк «Траст» надав кредит в сумі 16260,00 гривень зі сплатою 16,49% річних з кінцевим терміном повернення 07 листопада 2014 року.

Вважає, що ПАТ Банк «Траст» завідомо вніс у ці довори незаконні умови, маючи за мету збагатитися за рахунок відповідача, зокрема, у відповідності до п. 1.7 кредитного договору №R111.004-ТЕК.0034169 та п.п.5,7, 5.10 пам'ятки клієнта, клієнт щомісяця, сплачує кредитору комісійну винагороду за супроводження кредиту у розмірі 11,37% від початкової суми кредиту, що становить 1274,10 гривні на місяць, а встього всього - 76446,00 гривень, що становить 82,2% від суми кредиту. У відповідності до п. 1.7 кредитного договору №R111.004-ТЕК.0038059 та п.п.5.7, 5.11 пам'ятки клієнта, клієнт щомісяця, сплачує кредитору комісійну винагороду за супроводження кредиту у розмірі 1,79% від початкової суми кредиту, що становить 291,05 гривня на місяць, а всього - 3492,00 гривні, що становить 21,48% від суми кредиту.

Саме проценти є платою за надання основної фінансової послуги - кредитування.

Проте кредитним договором №R111.004-ТЕК.0034169 та кредитним договором №R111.004-ТЕК.0038059 передбачена щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості не зважаючи на те, що надання кредиту є разовою операцією. Таким чином оплату за кредитним договором №R111.004-ТЕК.0034169 та кредитним договором №R111.004-ТЕК.0038059 встановлено двома паралельними способами:

1) щомісячна комісійна винагорода за надання кредитних коштів;

2) проценти за користування кредитом, які нараховуються за кожен день користування кредитними коштами.

Проте відповідно до абзацу 3 статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг.

Таким чином, умова кредитного договору про стягнення щомісячної комісії є нікчемною.

При наданні кредиту банк діє як професійний учасник на ринку фінансових послуг, саме банк розробляє зміст кредитного договору і пропонує його клієнтові, а тому саме на банку лежить основний обов'язок по забезпеченню дотримання законності.

Крім того, дискримінаційними є також умови, викладені в п.п.3.2.1.1, 3.2.1.1.1 та 3.2.1.1.2 кредитного договору №R111.004-ТЕК.0034169 та кредитного договору №R111.004-ТЕК.0038059 - декларативно надаючи право позичальнику на дострокове погашення заборгованості, відповідач не звільняє позивача від сплати «комісійних», більше того клієнт не звільняється від зобов'язання здійснювати сплату у повному обсязі наступних щомісячних платежів по погашенню виданих кредитних ресурсів в повному обсязі.

А також, при укладенні кредитного договору відповідач порушив вимоги законодавства України, й умисно ввів позивача в оману.

Як видно із договору добровільного страхування від нещасних випадків за кредитним договором №R111.004-ТЕК.0034169 та кредитним договором №R111.004-ТЕК.0038059 представником страхової компанії виступає ОСОБА_4, яка також являється уповноваженим представником ПАТ Банк «Траст» при підписанні договору кредиту між позивачем та відповідачем. На усіх документах, що відносяться до договору кредитування, та договору страхування стоїть підпис ОСОБА_4 та печатка ПАТ Банк «Траст», тобто виступав у ролі страховика.

У відповідності до ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті.

Таким чином кошти недоотримані при одержанні кредиту було також віднесено на рахунок та користь банку. Оскільки банкам законодавством України заборонено надавати послуги у сфері страхування, то договір страхування є нікчемним.

Просить суд визнати кредитні договори №R111.004-ТЕК.0034169 від 11 вересня 2013 року та №R111.004-ТЕК.0038059 від 08 листопада 2013 року недійсними.

Заочним рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково та ухвалено визнати недійсним укладений 11 вересня 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ Банк «Траст» змішаний договір №R111.004-ТЕК.0034169 в частині встановлення щомісячної комісії за супроводження кредиту в розмірі 1,37 відсотка від початкової суми кредиту; визнати недійсним укладений 08 листопада 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ Банк «Траст» змішаний договір №R111.004-ТЕК.0038059 в частині встановлення щомісячної комісії за супроводження кредиту в розмірі 1,79 відсотка від початкової суми кредиту; в решті позовних вимог відмовити; вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ Банк «Траст» просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зазначене рішення ухвалено з додержанням вказаних вимог закону.

Так, судом встановлено, що 11 вересня 2013 року позивач уклав з ПАТ Банк «Траст» змішаний договір №R111.004-ТЕК.0034169, який включає в себе елементи Договору банківського рахунку фізичної особи і Кредитного договору. Договір включає в себе в якості складових та невід'ємних частин: «Умови надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі» /далі Умови/; «Тарифи ПАТ Банк «Траст» на розрахунково-касове обслуговування…»; «Графік платежів»; «Розпис сукупної вартості кредиту»; «Заяву про надання кредиту на споживчі цілі» (п.1.4. Умов) (а.с. 59-68,93-94).

Позивач отримав кредит, відповідно до укладеного кредитного договору № R111.004-ТЕК.0034169 від 11 вересня 2013 року, в розмірі 93000,00 гривень, з відсотковою ставкою за користування кредитними коштами в розмірі 16,49% річних та 1,37% щомісячної комісії за обслуговування кредиту, на строк 60 місяців, з кінцевим терміном повернення кредиту 11 вересня 2018 року (а.с.87,89), та цього ж дня, тобто 11 вересня 2013 року між ПрАТ «Страхова компанія» Юнівест» та ОСОБА_2 було укладено договір добровільного страхування від нещасних випадків (а.с.67-68).

Також, 08 листопада 2013 року між ПАТ Банк «Траст» та позивачем був укладений змішаний договір № R111.004-ТЕК.0038059, який включає в себе елементи Договору банківського рахунку фізичної особи і Кредитного договору. Договір включає в себе в якості складових та невід'ємних частин: «Умови надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі» /далі Умови/; «Тарифи ПАТ Банк «Траст» на розрахунково-касове обслуговування…»; «Графік платежів»; «Розпис сукупної вартості кредиту»; «Заяву про надання кредиту на споживчі цілі» (п.1.4. Умов та а.с. 69-77,91-92).

Позивач отримав кредит, відповідно до укладеного кредитного договору № R111.004-ТЕК.0038059, згідно якого позивачу були видані кредитні кошти в розмірі 16 260,00 гривень, з відсотковою ставкою за користування кредитними коштами в розмірі 16,49% річних та 1,79% щомісячної комісії за обслуговування кредиту, строком на 12 місяців, кінцевий термін повернення кредиту 07 листопада 2015 року (а.с.88,90), та 08 листопада 2013 року між ПрАТ «Страхова компанія» Юнівест» та ОСОБА_2 було укладено договір добровільного страхування від нещасних випадків (а.с.78-79).

03 жовтня 2016 року позивач звернувся до суду з цим позовом, в якому просить визнати вищезазначені змішані договори недійсними з підстав передбачених ч.1 ст. 203 далі ЦК України, ч. 1 ст. 215 ЦК України ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року.

Так, згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочини, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин вважається правомірним не лише тоді, коли не визнаний судом недійсним, але й у тому випадку, коли його недійсність прямо не встановлена законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Разом із тим згідно із ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19 грудня 2012 року у справі № 6-87цс12, правочин, недійсність якого прямо встановлена законом, є нікчемним. Визнання нікчемного правочину судом недійсним законом не вимагається, тобто для сторін правочину він не спричиняє правових наслідків, крім наслідків його недійсності.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Оскільки відповідно до умов спірних змішаних договорів банк надав позивачу кредит на поточні потреби (споживчі цілі) («Заяви про надання кредиту на споживчі цілі», /а.с.59,69/, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Суди, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. Зазначений правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про визнання недійсними вказаних вище кредитних договоірв в частині нарахування відповідачем щомісячної комісії за обслуговування кредиту, чкі є незаконними, сскільки зазначені платежі встановлені відповідачем за вчинення дій, які не зазначені в кредитних договорах.

В апеляційній скарзі ПАТ Банк «Траст» посилаючись на незаконність рішення суду з тих підстав, що ОСОБА_2 був ознайомлений перед укладенням договорів з умовами кредитування, а також позивач помилково тлумачить вимоги Постанови НБУ № 168 від 10.06.2007р. на свою користь, у якій, навпаки, передбачається можливість сплати комісії за супроводження кредиту, а також вважає, що суд безпідставно послався на норми, якими унормовано правовідносини за договорами комісії, які не можуть регулювати відносини зі сплати комісії за кредитними зобов'язаннями, а тому вважає, що суд без врахування цих обставин необґрунтовано прийняв позицію позивача як вірну та задовольнив позов в цій частині, колегія суддів вважає необґрунтованими оскільки районний суд встановивши, що в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним, на що зокрема і звернув увагу Верховний Суд України в постанові №6-1746цс16 від 16 листопада 2016 року.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та ці доводи фактично зводяться до незгоди з висновками суд та особистого тлумачення норм права на свою користь.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що при розгляді справи, судом першої інстанції були виконані всі вимоги процесуального закону, всебічно перевірено обставини, спір вирішено у відповідності з нормами матеріального права. Рішення є обґрунтованим, з повним відображенням обставин, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є правильними. Отже апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Банк «Траст» - відхилити.

Заочне рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

М.Ю. Петешенкова