Справа № 464/5314/17
пр.№ 2/464/1472/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.09.2017 року м. Львів

Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого-судді Рудакова І.П.

за участю секретаря судового засідання Гевко О.-В.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в:

позивач звернувся в суд із позовною заявою в якій просить стягнути з відповідача 327000грн. боргу за договором позики та судовий збір у сумі 3200,00 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між сторонами 16 червня 20016 року укладено договір позики грошових коштів, що підтверджено розпискою, у відповідності до якого позивач позичив відповідачу спірну суму із кінцевим терміном повернення - до 16.06.2026. Однак, відповідач прострочив повернення чергової частини позики та таким чином прострочив виконання зобов'язання, а тому у відповідності до ст.ст.526, 1047, 1049, 1050 ЦК України просить позов задовольнити та стягнути понесені позивачем судовий збір.

Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позов повністю та просять такий задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

У судовому засіданні відповідач заперечив проти позову та дав пояснення аналогічні змісту письмових. Обґрунтовує свої заперечення тим, що письмово договору позики із позивачем не укладав, а грошова розписка не є письмової формою договору позики і не замінює її; спірна заборгованість носить характер помісячної заборгованості у виплаті коштів. Просить у позові відмовити повністю.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

У відповідності до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Так, ч.2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням) то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів , належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 16 червня 2016 року ОСОБА_3 «… позичив у ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 360000,00 грн. …». Позичені кошти зобов'язався повернути до 16.06.2026. Оригінал розписки оглянуто судом у судовому засіданні 28.09.2017.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач у травні 2017 року та у липні 2017 року зверталась до відповідача із письмовими вимогами про сплату чергового платежу та відповідно повернення чергової частини позики, однак жодної відповідні на письмові звернення із сторони відповідача не отримала.

Так, відповідно до поданого позивачем витягу із платіжної картки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» НОМЕР_1, яка відкрита на ім'я ОСОБА_1, від 26.05.2017 №8ELF-EJEB-103R-J8M6 вбачається, що ОСОБА_3 здійснював перерахунок коштів на цю картку у розмірі по 3000,00 грн. та на загальну суму 33000,00 грн. /а.с.14, 15/. Таким чином, розмір заборгованості у сумі 327000,00 грн. відповідачем не оспорюється, а тому приймається судом до уваги.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить переконання, що позов підставний та обґрунтований, оскільки розписка містить істотні ознаки, які характерні для договору позики, із її змісту вбачається укладення договору позики та вчинення сторонами угоди дій, характерних для такого договору, наявна зобов'язальна умова договору позики для відповідача щодо повернення отриманих коштів та фактичним виконанням відповідачем такої умови протягом певного строку, а відтак, суд приходить висновку, що у позивача наявні правові підстави для покладення на відповідача обов'язку дострокового повернення грошових коштів за договором позики, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути борг за договором позики від 16 червня 2016 року у розмірі 327000,00 грн., у відповідності до положень ст.ст.1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, а позов задовольнити повністю.

Щодо доводів відповідача про заперечення позову, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з врахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України.

Згідно із ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому дані докази повинні бути належними і допустимими, як це передбачено ст.ст.58-59 ЦПК України.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхилюючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України).

Таким чином, всупереч ст.ст.10, 60 ЦПК України відповідачем не доведено та жодним чином не обґрунтовано заперечення позовних вимог, а відтак наявні докази не стверджують належне виконання відповідачем зобов'язань за оскаржуваним договором.

Вирішуючи розподіл судових витрат, суд приходить до наступного. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Так, згідно з квитанцій, наявних у матеріалах справи, позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір за подання позовної заяви майнового характеру у розмірі 3270,00, а відтак з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 3270,00 грн.

На підставі ст. ст.638, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України та керуючись ст.ст.10, 57, 60, 79, 88, 208, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 16 червня 2016 року у розмірі 327000, 00 грн. та судовий збір у сумі 3270,00 грн., а всього у розмірі 330270 / триста тридцять двісті сімдесят/ гривень.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м.Львова протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, у відсутності яких таке прийняте, - в той же строк з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя І. П. Рудаков