Справа № 306/1040/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 вересня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Бисаги Т.Ю.,Фазикош Г.В.

з участю секретаря Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду від 03 березня 2017 року по справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі: Банк) звернулося до суду із даним позовом, у якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2, та ПП «Лео» на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 11785,06 доларів США, що за курсом НБУ станом на 13.03.2015 становило 254675 грн. 17 коп.

Посилалося на те, що 17.03.2008 між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 012 Є/V-U, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 50 000,00 доларів США зі сплатою 16% річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення до 14.03.2013. Для забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором між Банком, ОСОБА_2 та ПП «Лео» цього ж дня було укладено договори поруки.

Банк зазначав, що відповідачі свої зобов'язання належним чином не виконували, у звязку із чим станом на 13.03.2015 утворилась заборгованість у розмірі 33011,83 доларів США. Проте враховуючи, що рішенням Свалявського районного суду від 24.12.2013 з відповідачів уже було стягнуто солідарно на користь Банку заборгованість у розмірі 174 073 грн. 63 коп., що еквівалентно 21798,98 доларів США, а тому Банк просив стягнути з відповідачів заборгованість у розмірі 11785,06 доларів США, що за курсом НБУ станом на 13.03.2015 становило 254 675 грн. 17 коп., тобто різницю між наявною заборгованістю та стягнутою за рішенням суду.

Рішенням Свалявського районного суду від 18.08.2015, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 02.02.2016, у задоволенні позову Банку відмовлено.

Однак, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.07.2016 рішення Свалявського районного суду від 18.08.2015 та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 02.02.2016 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи позивач збільшив позовні вимоги, та остаточно просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за період із 09.05.2012 по 05.09.2016 у розмірі 28636,93 доларів США, яка складається з наступного: 10702,31 доларів США - заборгованість по процентам, 17934,62 доларів США пеня.

Ухвалою Свалявського районного суду від 25.10.2016, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області, провадження у справі в частині вимог про стягнення заборгованості до ПП «Лео» - закрито та розяснено позивачу, що позов підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Оскаржуваним рішенням Свалявського районного суду від 03.03.2017 позов Банку задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 28 636,93 доларів США, що за курсом НБУ станом на 05.09.2015 становить 762684 грн. 50 коп., з якої: 10 702,31 доларів США заборгованість по процентам, 17934,62 доларів США пеня. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у сумі 11 440 грн. 26 коп.

На це рішення подав апеляційну скаргу ОСОБА_1 Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову Банку.

Відповідачі в судове засідання у визначений час не зявились повторно, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення судових повісток (т. 2 а.с. 30-31, 40-41). Зважаючи на те, що доводи апелянта викладені в апеляційній скарзі, а отже його позиція апеляційному суду відома, судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглянула справу за відсутності відповідачів.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції вважав вимоги банку доведеними.

Проте із таким висновком погодитися у повній мірі не можна.

Встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 17.03.2008 між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 012 Є/V-U, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 50 000,00 доларів США зі сплатою 16% річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення до 14.03.2013 (т. 1 а.с.14-16).

Для забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 012/1 від 17.03.2008 та між Банком ПП «Лео» укладено договір поруки № 012/2 від 17.03.2008 (т. 1 а.с. 17).

Позичальник свої зобов'язання належним чином не виконував, у звязку із чим рішенням Свалявського районного суду від 24.12.2013 з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ПП «Лео» уже було стягнуто солідарно на користь Банку заборгованість у розмірі 174 073 грн. 63 коп., що еквівалентно 21 798,98 доларів США (т.1 а.с.4). Як вбачається з рішення суду, така заборгованість була визначена станом на 08.05.2012 і до складу цієї заборгованості було включено, в тому числі, заборгованість за кредитом в сумі 18442 долари США.

Відповідно до постанови старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Свалявського районного управління юстиції від 19.02.2015, виконавче провадження закінчено у звязку з повною сплатою суми боргу і переведенням її стягувачу згідно з розпорядженнями (т. 1 а. с. 56).

За змістом ст.ст. 11, 509, 526, 599, 611, 614, 623, 625, 1049, 1050, 1054 ЦК України, цивільно-правові зобовязання виникають з договорів, повинні виконуватися належним чином і припиняється виконанням, проведеним належним чином; позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором; в разі прострочення повернення чергової частини позики позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що за лишилась, та сплати процентів; особа відповідальна за порушення зобовязання, позичальник, який уклав і не виконує кредитний договір, повинен відшкодувати кредитору збитки в повному обсязі. Виконання зобовязання забезпечується, зокрема, неустойкою та порукою (ст. ст. 549, 553 ЦК України). Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням зобовязання (ст. 550 ч.1 ЦК України), а поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За статтею 611 ЦК України в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Оскільки судове рішення від 24 грудня 2013 року про стягнення кредитної заборгованості з боржників виконано 19 лютого 2015 року, то відповідно до вимог зазначених норм матеріального права кредитодавець має право на стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені до остаточного виконання вказаного судового рішення.

Відповідні правові позиції викладені, зокрема, у постановах Верховного від 23.09.2015 (справа № 6-1206цс15), від 21.09.2016 (справи № 6-1252цс16 та № 6-2739цс15).

Як зазначалось вище, рішенням Свалявського районного суду від 24.12.2013 з відповідачів було стягнуто заборгованість, яка виникла станом на 08.05.2012.

Скасовуючи ухвалені у даній справі судові рішення, суд касаційної інстанції в ухвалі від 20.07.2016 зазначив, що позивач має право на отримання штрафних санкцій за період з 08.05.2012 по лютий 2015.

При новому розгляді справи Банк, збільшивши розмір позовних вимог, просив стягнути заборгованість за відсотками та пенею, яка склалась станом на 05.09.2016 (т.1 а.с.190-195).

Оскільки зобовязання по поверненню кредиту було виконано лише у лютому 2015 року постанову про закінчення виконавчого провадження винесено 19.02.2015, тому Банком правомірно проведено нарахування відсотків за користування кредитом та пені за період 09.05.2012 по 19.02.2015. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, нарахування відсотків було припинено у листопаді 2014 року (ще до виконання рішення суду від 24.12.2013), і сума заборгованість по відсотках за період 09.05.2012 по 19.02.2015 становить 10702,31 долар США, що за офіційним курсом НБУ станом на 05.09.2016 (на день проведення розрахунку) становило 285033,56 грн., і така сума підлягає стягненню з відповідачів.

Щодо суми нарахованої пені судова колегія зазначає наступне.

Банком проведено нарахування пені з 09.05.2012 по 05.09.2016. Заяви про застосування позовної давності до суду першої інстанції не подавалось. Проте сума пені у розмірі 17934,62 долари США не відповідає обставинам справи, оскільки з 20.02.2015 з часу закінчення виконання рішення Свалявського районного суду від 24.12.2013 нарахування пені слід було проводити лише на заборгованість за відсотками. Згідно наданої представником Банку Довідки, заборгованість по пені, нарахованій на відсотки за період з 20.02.2015 по 05.09.2016, становить 4638,05 доларів США (т. 2 а.с.44). Таким чином, розмір пені за період з 09.05.2012 до 05.09.2016 становить 14168,85 доларів США, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені не відповідає обставинам справи та нормам матеріального права.

В той же час, за положеннями ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частини перша, третя статті 549 ЦК України).

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що за змістом частини третьої статті 551 ЦК України під розміром збитків слід розуміти суму, на яку нараховано неустойку, а не будь-яку іншу суму збитків.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Правова позиція щодо права суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків у постанові Верховного Суду України від 03.09.2014 (справа № 6-100цс14).

Враховуючи, що основне зобовязання повернення кредиту боржником виконано, розмір неустойки є більшим від розміру боргового зобовязання, на яке нараховано пеню, колегія суддів вважає необхідним застосувати до спірних правовідносин норму ч.3 ст.551 ЦК України, зменшивши розмір пені до суми заборгованості.

Оскільки відповідно до п. 6.1.Кредитної угоди № 012Є/V-U від 17.03.2008, сплата пені здійснюється у гривні, а у випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленту за курсом НБУ на дату щоденного нарахування, тому слід стягнути пеню в сумі 285033,56 грн.

Відповідно до умов договору поруки № 012/1 від 17.03.2008, укладеного між та між Банком та ОСОБА_2, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (п. 4). Відтак, заборгованість за кредитним договором № 012Є/V-U від 17.03.2008 правомірно стягнута судом першої інстанції з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно.

Проте судом першої інстанції було неправильно вирішено питання розподілу судових витрат.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Позивачем при поданні позовної заяви було сплачено 2546,75 грн. судового збору (а.с.1), за подання апеляційної скарги 2801,43 грн. (а.с.63), за подання касаційної скарги - 3056,10 грн. (а.с.141), а також при збільшенні по позовних вимог сплачено ще 8893,51 грн. (а.с.183) - всього 17297,79 грн.

Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 17 жовтня 2014 року N 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у разі якщо суд на підставі частини третьої статті 551 ЦК зменшує розмір неустойки, витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Відтак, з відповідачів слід стягнути по 8648,89 грн. з кожного у відшкодування сплаченого судового збору.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції, через невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, слід змінити (ст. 309 ч. 1 п.п.3,4 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 307, ст. 309 ч. 1 п.п. 3, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Свалявського районного суду від 03 березня 2017 року змінити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за Кредитним договором № 012Є/V-U від 17.03.2008 в сумі 10702,31 доларів США (285033,56 грн.) заборгованість за відсотками, та 285033,56 грн. пеня.

Стягнути з ОСОБА_1 та з ОСОБА_2 по 8648,89 грн. з кожного у відшкодування сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча: Судді: