Ухвала

іменем україни

20 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про стягнення заборгованості по заробітній платі за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, у якому просив стягнути з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи (далі - ДІФКУ) невиплачену надбавку до заробітної плати в розмірі 35 340 грн.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що наказом Львівського регіонального відділення ДІФКУ від 01 лютого 2007 року № 9-к він був призначений на посаду головного спеціаліста з правових питань Львівського регіонального відділення УДІК. Наказом Львівського регіонального відділення ДІФКУ від 16 листопада 2010 року № 10/1-к переведений на посаду юриста першої категорії, а наказом від 27 березня 2014 року його було звільнено із займаної посади.

Зазначав, що відповідачем не було дотримано вимог чинного законодавства та не було виплачено йому всіх належних сум при звільненні.

Зокрема, постановою правління УДІК від 01 лютого 2006 року № 360 було затверджено Положення «Про систему оплати праці та матеріального стимулювання працівників» УДІК та Додаток № 1 до нього «Перелік надбавок і доплат, що встановлюються до посадових окладів працівників Української державної інноваційної компанії». Згідно п. 3 даного додатку до Положення за трудовий стаж від 15 років до 20 років УДІК зобов'язана була виплачувати йому щомісячну надбавку за вислугу років у розмірі 20 % посадового окладу. Проте, за весь період роботи у Львівському регіональному відділенні УДІК (ДІФКУ) відповідач не нарахував та не виплатив йому, передбаченими вищевказаними положеннями, надбавок, загальна сума якої становить 35 340 грн.

Посилаючись на наведені вище обставини, просив позов задовольнити.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 09 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 12 січня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено у зв'язку з його недоведеністю.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що на підставі наказу Львівського регіонального відділення ДІФКУ від 01 лютого 2007 року № 9-к ОСОБА_3 був призначений на посаду головного спеціаліста з правових питань Львівського регіонального відділення УДІК, 16 листопада 2010 року - переведений на посаду юриста першої категорії на підставі наказу Львівського регіонального відділення ДІФКУ від 16 листопада 2010 року № 10/1-к.

27 березня 2014 року ОСОБА_3 був звільнений роботи на підставі наказу Львівського регіонального відділення ДІФКУ від 27 березня 2014 року № 28.

Положеннями колективного договору, укладеного між трудовим колективом і адміністрацією Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на 2008-2010 роки, передбачено проведення оплати праці працівників установи на основі схем посадових окладів, встановлених та затверджених дирекцією Установи (п. 5.3.1). Пунктом 5.3.6. колективного договору передбачено застосування до посадових окладів працівникам установи додаткової заробітної плати у вигляді надбавок і доплат за результатами фінансово-господарської діяльності.

З метою вирішення економічних, правових та організаційних засад оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах з УДІК (ДІФКУ), рішенням дирекції Державної інноваційної фінансово-кредитної установи від 14 грудня 2007 року № 3 затверджено Положення «Про систему оплату праці та матеріального стимулювання працівників Державної інноваційної фінансово-кредитної установи».

Згідно із зазначеним вище положенням оплата праці працівників УДІК (ДІФКУ) поділяється на основну і додаткову заробітну плату та здійснюється (виплачується) відповідно до затверджених схем посадових окладів, визначених у додатках до Положення. Також положенням визначено перелік та граничний розмір як основної, так і додаткової заробітної плати (надбавки і доплати до посадових окладів працівників УДІК і ДІФКУ), серед яких є надбавка за вислугу років.

Відповідно до п. 4.1.4 Положення розміри надбавок і доплат до посадових окладів працівникам Установи встановлює Генеральний директор, або за його дорученням один із заступників Генерального директора Установи за наявності фінансових можливостей установи.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Частиною 1 ст. 15 зазначеного Закону передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

У пп. 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що оскільки відповідно до ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження й розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі, а у випадку, коли його не укладено, - власником або уповноваженим ним органом за погодженням із профспілковим органом, що представляє інтереси більшості працівників, або, за його відсутності, - з іншим органом, уповноваженим на представництво трудовим колективом, з урахуванням загальних положень законодавства про оплату праці, суд у разі вирішення спорів з цих питань має з'ясовувати, чи були і як саме вони врегульовані у зазначеному порядку та чи було при цьому додержано норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною й галузевою (регіональною) угодами. При їх недодержанні застосовуються відповідно норми і гарантії, передбачені законодавством, генеральною, галузевою (регіональною) угодами.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки надбавки виплачується у межах фонду оплати праці з урахуванням результатів фінансово-господарської діяльності компанії, рішення про її встановлення (скасування, зменшення розміру) приймає керівник залежно від наявності коштів, тобто відповідач діяв згідно з умовами колективного договору та відповідно до умов, передбачених трудовим законодавством.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень, не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з цими висновками щодо їх оцінки.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 січня 2017 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик