Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/1934/16-ц
Провадження № 2/553/62/2017
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
26.04.2017м. Полтава
Ленінський районного суду м. Полтави в складі:
Головуючої судді - Крючко Н.І.,
при секретарі - Босяк К.О.,
за участю позивачки ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Комерційного банку «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_3 про захист прав споживачів, встановлення фактів, що мають юридичне значення,-
У травні 2016 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Комерційного банку «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_3 про захист прав споживачів, встановлення фактів, що мають юридичне значення, в якому просила встановити відсутність істотних умов договору в кредитному договорів споживчого кредиту № 509/06 від 21.12.2006 року.
Так, 07 червня 2016 року позивачка надала на адресу суду заяву про зміну позовних вимог, в якій просила встановити суттєвий дисбаланс договірних прав і обовязків за договором споживчого кредиту № 509/06-К, що значно погіршують стан ОСОБА_1, як споживача фінансових послуг та встановити відсутність істотних умов договору в кредитному договорі споживчого кредиту № 509/06 від 21.12.2006 року.
Ухвалою суду від 04 серпня 2016 року витребувано у відповідача оригінали документів: статут банку в редакції чинній на 21.12.2006 року (дата підписання кредитного договору); положення про філію ВАТ КБ «Надра» Полтавське РУ в редакції чинній на 21.12.2006 року; облікову політику банку в редакції чинній на 21.12.2006 року; оригінал кредитної справи; оригінал висновку підрозділу управління ризиками банку щодо можливості видачі ОСОБА_1 кредиту та його завірену копію; оригінали документів переддоговірної роботи банку з ОСОБА_1 та їх завірені копії.
Вказана ухвала суду від 04 серпня 2016 року неодноразово направлялась на адресу відповідача та контролюючих органів з метою її виконання та витребування документів, що стосуються предмету спору, але не була виконана.
Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання призначене на 26 квітня 2017 року не зявилась, але надала на адресу суду заяву, в якій прохала проводити судовий розгляд справи у її відсутність, в ході судового розгляду справи позивачка змінені позовні вимоги підтримувала в повному обсязі.
Представник відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Комерційного банку «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча завчасно та належним чином був повідомлений про день та час слухання справи, про що свідчить оголошення надруковане в засобах масової інформації, шляхом опублікування оголошення в газеті «Урядовий курєр».
Статтею 224 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Таким чином, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду даної справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов ОСОБА_1 таким, що підлягає до задоволення за наступних обставин
Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.
Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що 21.12.2006 року між ОСОБА_1 та філією Відкритого акціонерного товариства комерційного банку «Надра» Полтавське управління (правонаступником ВАТ КБ «Надра» є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра») було укладено кредитний договір № 509/06-К для отримання позивачем кредитних коштів для купівлі 2-кімнатної квартири на первинному ринку. Зазначений договір був підписаний сторонами із визначенням його змісту, на основі стандартної форми, затвердженої банком для клієнтів, які отримують кредити для придбання нерухомості на первинному ринку.
Відповідно до Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами» від 19.06.2003 р., яким визначено відносини у системі іпотечного кредитування, а також перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном.
Статтею 2 даного Закону визначен, що умови договору про іпотечний кредит та іпотечного договору розробляє кредитодавець.
При цьому, судом встановлено, що з Відповідачем було укладено договір застави майнових прав від 21.12.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі під № 6505.
В ході судового розгляду справи позивачкою ОСОБА_1 вказувалось про те, що виходячи з даних правовідносин, які утворились між сторонами, які склалися в процесі укладення та виконання умов Договору, останньою наголошувалось на грубе порушення з боку відповідача вимоги законодавства України, та прав останньої, як споживача фінансових послуг Банку, порушення яких остання виявила восени 2015 року, в звязку з чим, позивачка була змушена звернутися до суду з вказаним позовом.
Відповідно до ст.ст. 6, 627 ПК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Конституційний Суд України вважає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.
Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги (Рішення Конституційного суду від 10 листопада 2011 року № 15-рп2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
Тому, держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору.
Відповідно до ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" - відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком.
Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк - це юридична особа, яка має виключне право на підставі ліцензії Національного банку України здійснювати у сукупності такі операції: залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб.
У відповідності до ст.ст. 2, 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку Фінансових послуг», банк є кредитною установою, яка має виключне право на підставі відповідної ліцензії надавати фінансові кредити.
З аналізу вказаних вище норм закону вбачається, що при наданні кредиту банк діє, як професійний учасник на ринку фінансових послуг, саме банк розробляє зміст кредитного договору і пропонує його клієнтові, а тому саме на банківській установі лежить основний обовязок по забезпеченню дотримання законності. Даний принцип закріплено в положеннях Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», де даний закон покликаний створювати правові основи для захисту інтересів споживачів фінансових послуг.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
З аналізу даної норми закону вбачається, що істотними умовами договору є мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.
Згідно ст.203 ЦК України та Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.
Так, статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.
В обґрунтування позовних вимог позивачкою ОСОБА_1 вказувалось про те, що кредитний договір укладений між нею та відповідачем не містить істотних умов, необхідних для його укладення та відповідно не несе відповідних наслідків.
Пунктом 3.1 кредитного Договору (далі Договор) передбачений порядок надання кредиту, а саме вказано, що видача Кредиту проводиться шляхом: видачі готівки Позичальнику через касу банку при наявності належним чином оформленої заяви на видачу готівки, сума у якій зазначена у іноземній валюті - доларах США, конвертації валютних коштів, перерахування кредитних коштів (їх частини) на відповідні поточні рахунки шляхом оформлення платіжного доручення.
Пунктом 3.1.2 передбачено, що видача кредиту проводиться виключно в рамках цільового використання Кредиту, визначеного пунктом 1.2 Договору (п. 1.2 - інвестування у будівництво житла за договором про участь у будівництві № 36а від 10.12.2006 року).
Пунктом 3.2 Договору передбачено, що моментом (днем) надання Кредиту вважається день фактичного перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку Позичальника в повній або частковій сумі.
Так, судом встановлено, що Кредитним договором № 509/06-К передбачено надання кредиту готівкою з позичкового рахунку через Банк. Згідно Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 26.03.1998 № 119, який був чинний на день підписання кредитного договору, втратив чинність на підставі Постанови НБУ № 200 від 30.05.2007 року, даними Правилами встановлено порядок та умови використання готівкової іноземної валюти резидентами та нерезидентами в Україні, Надання кредитів резидентам в іноземній валюті готівкою не передбачено.
Аналізуючи норми закону, які регулюють спірні правовідносини вбачається, що законним та можливими шляхом видачі фізичній особі - резиденту кредиту в готівковій іноземній валюті є: відкриття клієнту поточного рахунку в банку, що надає кредит (рахунок 2620, «рахунки клієнта», згідно «Плану рахунків бухгалтерського обліку в банках України», Постанов Правління НБУ №280) та на підставі «Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затвердженої Постановою Правління НБУ № 492 від 12.11.2003р., та зареєстрованої Міністерством юстиції 17.12.2003р. за № 1172/8493; перерахування на поточний рахунок клієнта (рахунок 2620, згідно «Плану рахунків бухгалтерського обліку в банках України») суми безготівкового кредиту у валюті кредиту (у даному випадку - в доларах США) з рахунку Банку та у відповідності до Постанови НБУ № 22 від 21.01.04, та зареєстрованої Міністерством юстиції 29.03.2004 року № 377/8976; видача готівки в доларах США клієнту на руки способом, передбаченим «Інструкцією про касові операції в банках України», затвердженою Постановою Правління НБУ №337, тобто - за Заявою про видачу готівки з поточного рахунку клієнта в рамках касового обслуговування поточного рахунку, відкритого клієнту у банку на підставі Договору банківського рахунку, як це передбачено главою 72 ЦК України та п. 2.3 Р.З Постанови Національного Банку № 495 від 20.10.2004 р. «Про затвердження Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України».
Інструкцією про касові операції в банках України, затвердженої Постановою Правління НБУ № 337 від 14.08.2003 року та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 05 вересня 2003 року за № 768/8089, визначено, що приймання готівки іноземної валюти від клієнтів здійснюється за такими прибутковими касовими документами: за заявою про переказ готівки від фізичних осіб на поточні, вкладні (депозитні) рахунки та перекази без відкриття рахунку; за прибутковим касовим ордером від працівників та клієнтів уповноваженого банку за внутрішньобанківськими операціями.
Таким чином, отримати кредит в іноземній валюті готівкою та внесення готівкових доларів США для погашення кредиту можливо виключно з використанням поточних рахунків позичальника.
Судом встановлено, що у позивачки ОСОБА_1 не було відкрито поточних рахунках.
Згідно п.3.1.1 Кредитного договору № 509/06-К від 21.12.2006 року передбачено конвертацію кредитних коштів. Постановою Правління Національного Банку України № 281 від 10.08.2005 року затверджено Положення «Про порядок та умови торгівлі іноземною валютою». Відповідно до п. 4 P. 1 Положення; кошти клієнта - це гроші в національній або іноземній валюті чи їх еквіваленти, що обліковуються на поточних (у тому числі рахунках за спеціальним режимом їх використання) та вкладних (депозитних) рахунках;
Відповідно до п. 12 P. 1 Положення визначено, що валютними операціями, пов'язаними з рухом капіталу, є такі: надання та отримання резидентами фінансових кредитів і позик.
У відповідності до розділу 1 п.4 абз. 12 та розділу 1 п. 13 абз.5 постанови НБУ № 281 від 10.08.2005 року визначено, що конвертація це купівлі однієї іноземної валюти за іншу іноземну валюту. Для проведення конвертації на міжбанківському валютному ринку також необхідно використання поточних рахунків.
З врахуванням положень Генеральної ліцензії (письмового Дозволу НБУ з Додатком на право здійснення операцій з іноземною валютою) та положень правил ведення касових операцій і, відповідно, правил відображення таких операцій в бухгалтерському обліку в банках України, встановленому законом, видача та погашення кредиту в готівковій іноземній валютіможливо виключноз використанням поточного рахунку клієнта, відкритого йому в установі банку на підставі договору банківського рахунку відповідно до положень глави 72 ЦК України.
Поточними рахунками клієнта, згідно Плану рахунків в банках України, затвердженому Постановою правління НБУ №280 від 17.06.2004р. та зареєстрованій в Міністерстві юстиції України 26 липня 2004р. за № 919/9518 є рахунки 2620, що призначені для обліку коштів клієнта.
Згідно Плану рахунків в банках України, затвердженому Постановою правління НБУ №280 від 17.06.2004р. та зареєстрованій в Міністерстві юстиції України 26 липня 2004р. за № 919/9518 вище вказаний рахунок не є поточним рахунком Позичальника.
Згідно п 1.8. «Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затвердженої Постановою Правління НБУ № 492 від 12.11.2003р., та зареєстрованої Міністерством юстиції 17.12.2003р. за № 1172/8493: 1.8. Банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки.
Таким чином, банківська установа не мала права на використання вказаного вище рахунка на приймання від фізичних осіб готівки іноземної валюти на рахунки, відмінні від поточного, оскільки це є грубим порушенням Постанов Національного банку України за № 337 та 492, які згадувались вище, та Глави 72 ЦК України, що призводить до неможливості перевірити позичальником вірність проведених розрахунків в частині погашення тіла кредиту і відсотків із Банком, так як рахунок 2909 є транзитним (розрахунковим) внутрішньобанківським рахунком, до якого у позичальника вісутній доступ.
Відповідно до ст. ст. 524,533 ЦК України, ст.ст. 32,47 Закону України «Про Національній банк України», Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 26 березня 1998 р. N 119, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 15 квітня 1998 р. за № 245/2685, використання іноземної валюти, як засобу платежу на території України заборонено, та встановлено вичерпний перелік випадків, коли використання готівкової іноземної валюти, як засобу платежу дозволяється.
Відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Приписуючи виражати зобов'язання в грошовій одиниці України, тобто в гривнях, стаття 524 Цивільного кодексу України допускає визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті. В останньому випадку сума, що підлягає сплаті, визначається відповідно до частини 2 статті 533 Цивільного кодексу Кодексу, відповідно до якої якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 5 квітня 2001 року N 2346-ІІІ кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках); Гривня як грошова одиниця України (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів.
Стаття 32 Закону України «Про Національній банк України» встановлює, що грошовою одиницею України є гривня, що дорівнює 100 копійкам. Випуск та обіг на території України інших грошових одиниць і використання грошових сурогатів як засобу платежу забороняються».
Відповідно до п.4.1. статті 4 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» для проведення переказу можуть використовуватися кошти як у готівковій, так і в безготівковій формі.
Відповідно до п.п. 7.1.5. статті 7 вищезазначеного Закону «зарахування коштів на рахунок клієнта здійснюється як шляхом внесення їх у готівковій формі, так і шляхом переказу коштів у безготівковій формі з інших рахунків.
При цьому, даний кредитний договір немає пункту про обовязок Відповідача відкрити ОСОБА_1 поточний рахунок у валюті для здійснення оплати платежів в іноземній валюті у безготівковій формі в рахунок погашення тіла та відсотків кредиту.
Стаття 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлює загальні вимоги до здійснення комерційними банками банківських операцій та передбачає для вчинення яких банківських операцій комерційним банкам слід отримати банківську ліцензію та письмові дозволи.
Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства визначається Декретом КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 вищенаведеного Декрету, до валютних операцій відносяться операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1,ч. 1 ст. 5 Декрету, до валютних цінностей відноситься іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.
Згідно пункту 4.1 глави 4 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених Постановою Правління Національного банку України за № 119 від 26.03.1998 року (документ був чинний на дату підписання кредитного Договору № 509/06- К від 21.12.2006 року), надалі Правила: «дозволяється зараховувати готівкову іноземну валюту на рахунок в іноземній валюті юридичної особи - резидента в разі:
а) отримання її як благодійного внеску від нерезидента (підтверджується прибутковими ордерами, актами тощо);
б) сплати фізичними особами - резидентами та нерезидентами державного мита згідно з чинним законодавством України;
в) сплати фізичними особами - нерезидентами зборів за дії, пов'язані з охороною прав на об'єкти інтелектуальної власності.
Фізичні особи - нерезиденти подають до уповноваженого банку копію митної декларації про ввезення в Україну готівкової іноземної валюти, довідку банку про зняття коштів з рахунку через уповноважений банк України.»
Відповідно до п. 4.9. глави 4 Правил « У разі використання іноземної валюти у зазначених у главі 2 цих Правил випадках при визначенні ціни товару та вартості наданих послуг використовується офіційний курс гривні до іноземних валют, встановлений Національним банком України на день здійснення платежу, а у випадках, зазначених у главі З, - офіційний курс гривні до іноземних валют Національного банку України, встановлений на час перетинання митного кордону України транспортним засобом.
Так, з аналізу нормативно правових актів вбачається, що визначений перелік випадків використання готівкових коштів іноземної валюти, як засобу платежу є вичерпним і тлумаченню не підлягає.
Згідно Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою НБУ № 492 від 12.11.2003 року, поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.
З огляду на наведене, сторонам, чинним законодавством України, не надано право здійснювати використання готівкової іноземної валюти при наданні кредиту в іноземній валюті та здійсненні платежів в рахунок його погашення за кредитним договором 509/06-К від 21.12.2006 року.
Таким чином, з огляду на встановлені вище обставини справи та норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, вбачається, що порядок повернення та видачі кредитних коштів по кредитному договору суперечить встановленому чинним законодавством порядку надання та повернення отриманих кредитів, порядку здійснення касових операцій з готівковою іноземною валютою, порядку відображення операцій з готівковою іноземною валютою в бухгалтерському обліку банку, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Декрету КМУ «Про валютне регулювання та валютний контроль», ст.162 КпАП.
Відповідачем ВАТ КБ «Надра» у кредитному договорі встановлено умови (шляхи) надання та погашення кредиту, які суперечать діючому законодавству України: надання кредитів готівкою резиденту України для розрахунків з резидентом України не передбачено, що порушує Постанову НБУ № 119 від 26.03.1998 року та п п. 2 ст. 13 Декрет КМУ № 15-93 від 19.02.93 року; надання кредитів готівкою в іноземній валюті без відкриття поточного рахунку порушено п. 4 гл. З Пост. НБУ № 337, главу 72 ЦКУ в частині того, що позичальнику не відкривались поточні рахунки, п. 1.8 Р. 1 та п. 5.2 Р. 4 Постанови НБУ № 492 від 12.11.2003 в частині надання кредитів в іноземній валюті виключно на поточні рахунки клієнтів.
Виходячи з вищенаведеного, умови договору щодо отримання та погашення кредиту - порушують Законодавство України. Вимога Договору щодо сплати мінімально необхідного платежу в іноземній валюті передбачає зміни у витратах ОСОБА_1, а саме: купівля іноземної валюти за готівкові гривні за курсом відмінним від курсу Національного банку, що тягне за собою додаткові витрати які неможливо визначити на момент укладання кредитного Договору. Крім того, при наданні кредиту передбачена конвертація готівкової іноземної валюти, що унеможливлює виконання останньої частини пункту 3.1.1 кредитного договору, щодо сплати конвертованих коштів на рахунки забудовника шляхом оформлення платіжного доручення, так як договір «про інвестування у будівництво житла» від 10.12.2006 року передбачає оплату у гривні.
Таким чином, судом встановлено, що умова надання кредиту, а саме п. 3.1.1. є по своїй природі нечіткою та такою, що не закріплює способу виконання та яка не дає можливості визначити які ж саме кошті повинен надати Банк та в якій саме валюті повинно відбуватись перерахування коштів забудовнику. Умови договору щодо надання та погашення кредиту передбачають змінну витратах Позивача, які неможливо визначити під час обслуговування договору, але ці зміни неможливо визначити на момент укладення договору, тобто не можливо надати реальну ціну договору на момент укладання цього Договору.
Оскільки порядок надання та погашення кредиту є істотними умовами договору і складовими його ціни, так як істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
В позові позивачкою ОСОБА_1 вказувалось про те, що вказаний кредитний договір № 509/06-К від 21.12.2006 року, укладений між нею та відповідачем по справі на придбання 2-кімнатної квартири на первинному ринку для розрахунку із забудовником є споживчим кредитом та таким, що не містить інших істотних умов договору та відповідно не тягне за собою відповідних наслідків.
Відповідно до ч.3 ст.6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо сказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Так, судом встановлено, що Договір не може містити змінних величин, окрім відсоткової ставки у відповідності ч.5 ст. 11 Закону України про захист прав споживачів та положення ст. 1054 ЦК України, при цьому відповідач встановлюючи суму договору у долларах США, включив залежність (тобто збільшення) ціни від змін курсу валют НБУ, що є порушенням Законодавства України.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачкою ОСОБА_1 не давалась згода на збільшення відсотків по кредитному договору в залежності від курсу валют. Ціна договору - є істотною умовою договору, яку неможливо визначити з огляду на вищевикладене на момент укладення договору.
При цьому, кредитний договір № 509/06-К не містить дати надання кредитних коштів згідно імперативної вимоги п.3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та підпункт 4.1.1 пункту 4.1 Договору: Банк зобов»язаний протягом одного робочого дня від дати набрання чинності договорів, визначених п.2.1.1 , 2.2 цього Договору, надати кредит, в порядку, визначеному цим Договором. Тобто, надання коштів передбачається Договором виключно після вчинення певних дій відповідачем. Пункти 4.3.3 та 4.3.4 вказаного кредитного договору також не встановлюють точної дати надання кредиту, а лише підтверджують, що для надання коштів потрібно вчинити певні дії.
Кредитний договір № 509/06-К не містить детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), повязаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту згідно імперативним вимогам п.2 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та графіку платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі (щомісяця), у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості усіх супутніх послуг, а також інших зобовязань споживача з розписаною сукупною вартістю кредиту за кожним платіжним періодом), є порушенням п. 2 та 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». В договорі немає жодного посилання на формулу розрахунку аннуітетного платежу та суми сукупних послуг, що є істотною умовою договору для визначення його ціни, реальної ставки і відсутність такої істотної умови не дозволяє визначити абсолютне значення здорожчання кредиту.
При цьому, кредитний договір не містить встановленої законодавством в коментованій нормі Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами» від 19.06.2003 р. передумову обовязкової необхідності для Банку здійснювати встановлення положення про інфляційне застереження, (яке Законодавцем визначено, як спосіб встановлення та узгодження з Іпотекодавцем домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості), є такою, що перш за все направлена, на необхідність дотримання рівноправя сторін (учасників договору), дотримання справедливого балансу договірних правовідносин та на збереження реальної вартості предмету іпотеки.
Інфляційне застереження є істотною умовою договору, яка впливає на прийняття рішення позичальником, щодо отримання кредиту, а відсутність у Договорі опису усіх грошових зборів і витрат, пов»язаних з установленням іпотеки та визначення плати за договором про іпотечний борг, що унеможливлює визначити реальну ціну Договору. Крім того, відсутність у договорі реквізитів ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків ставить під сумнів взагалі можливість ВАТ КБ «Надра» здійснення банківських і в тому числі валютних операцій.
При цьому, кредитний договір № 509/06-К не містить обов»язкової умови встановлення ціни в гривні, з огляду на ст. 638, 524 та 533 ЦКУ, ст. 99 Конституції України, відсутній курс валют на момент оплати, що по своїй природі є істотною умовою для визначення його реальної ціни.
Крім того, даний договір не містить відповідальності кредитора при порушені умов договору щодо умов видачі кредиту (наприклад дати видачі, суми наданого кредиту), щодо умов повернення кредиту (наприклад зарахування коштів з каси банку на транзитні рахунки або на рахунки не зазначені в договорі) як того вимагають норми ч.2 ст.345 ГКУ та п.9 ч.І ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків».
Так, наведені вище вказані обставини свідчать про законність та обґрунтованість вимоги позивачки ОСОБА_1 в частині відсутності істотних умов в кредитному договорі споживчого кредиту № 509/06 від 21.12.2006 року.
Поряд з цим, позивачкою ОСОБА_1 ставилась вимога про встановлення дисбалансу договірних прав і обовязків, що значно погіршують стан позивачки, як споживача послуг.
В обґрунтування даної вимоги в позові позивачкою вказувалось про те, що її права, як споживача були порушені, при підписанні спірного договору. Відповідно до норм ст. 3 ЦК України, загальними основами цивільного законодавства є розумність, справедливість, сумлінність. Умови кредитного договору є несправедливими, так як наявний істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживачів кредитних послуг позивача.
Так, позивачкою вказувалось про те, що виходячи з умов кредитного договору № 509/06-К в обовязках Банка лише один пункт (п. 4.1 щодо надання кредиту протягом одного робочого дня від дати набрання чинності договорів, визначених пп. 2.1.1,2.2, який не містить конкретної дати виконання Банком обовязку щодо надання кредиту.
При цьому, даний договір щодо прав, які має - відповідач договір містить а 7 пунктів (Розділ Договору «Права і обовязки сторін»).
На відміну ж від Відповідача Позивач має всього одне право (пункт 4.4.1 - достроково погасити кредит і то з умовами: попередити Банк за 5 робочих днів і не погашати протягом перших двох років на підставі п. 4.3.15, а в разі погашення кредиту протягом перших двох років - штраф - 2% від суми кредиту відповідно до пункту 5.4. Договору). Позивачкою вказувалось про те, що даний договір містить зобовязань у позивача - 15 пунктів, невиконання яких, тягне за собою штрафні санкції, визначені в Розділі 5 кредитного Договору, і який не містить жодної відповідальності ВАТ КБ «Надра» за невиконання чи порушення умов кредитного Договору № 509/06-К від 21.12.2006 року.
Як приклад суттєвого дисбалансу договірних прав та обовязків позивачкою в позові вказувалось про те, що за невиконання кредитного договору № 509/06-К встановлена відповідальність у вигляді: дострокового виконання обовязку щодо повернення кредиту і звернення стягнення на майно Позичальника у разі з незгодою підвищення відсоткової ставки (п. 1.3.3 та 1.3.4); штрафні санкції у разі ненадання додаткових засобів забезпечення (п. 4.2.3); дострокове виконання зобовязання у разі прострочення чергового мінімально необхідного платежу, неукладення договору іпотеки (п. 4.2.4); у разі порушення цільового використання кредиту - штраф 25% від суми, використаної не за цільовим призначенням (п. 5.1); у разі порушення позичальником вимог п.п. 4.3.2; 4.3.4; 4.3.10; 4.3.12; 4.3.13 цього Договору - штраф 10% від суми кредиту за кожен випадок (пункт 5.3); у разі здійснення дострокового погашення кредиту протягом перших двох років - штраф 2% від суми кредиту (пункт 5.4). У відповідності до п. 5.2. кредитного договору, визначено, що у разі прострочення Позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, визначеного у п. 3.3.3 цього Договору, а також у випадку прострочення строку дострокового виконання зобов»язань Позичальника щодо повернення кредиту, сплаті всіх нарахованих відсотків і інших платежів, можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п. 4.2.3 цього Договору, Позичальник сплачує банку пеню у розмірі 1% (один) відсоток від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.
Позивачкою вказувалось про те, що сплата пені не звільняє Позичальника від зобовязання сплатити проценти за весь час фактичного користування Кредитними ресурсами. Цей пункт договору передбачає сплату пені не тільки за прострочення зобов»язання по погашенню мінімально необхідного платежу, а й можливі несплачені штрафні санкції, що є встановленням подвійної відповідальності за невчасну сплату платежів.
З огляду на вказані вище обставини позивачка в позові вказувала про те, що встановлення в договорі пені в розмірі 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення суперечить засадам рівності учасників цивільних відносин (ч. 1 ст. 1 ЦК України) та принципам справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства, так як складає 365%-366% річних.
Так, у відповідності до ст. 1 Закону Україну України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових відносин», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Згідно з ст. 3, розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Однак, як зазначено в преамбулі, цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, субєктами яких є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи субєкти підприємницької діяльності.
Таким чином, стосовно фізичних осіб, які не є субєктами підприємницької діяльності, порушується принцип рівності, оскільки розмір їхньої цивільної відповідальності у вигляді пені фактично є необмеженим в порівнянні з іншими суб'єктами цивільних правовідносин.
Оскільки, кредитний договір розробляється кредитодавцем і позичальник не впливає на зміст договору, банк, встановивши завищений розмір пені, порушив принцип добросовісності.
Конституційний суд в своєму рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 виходив з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим в пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Цивільного Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принипу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов»язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданних додаткових прибутків кредитором.
Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди щодо всіх його суттєвих умов, а не з моменту надання кредиту. Однак, в договорі встановлено пеню лише у випадку прострочення позичальника. Стосовно можливого прострочення банку така відповідальність не встановлюється, що як наслідок порушує принцип справедливості.
Так, у відповідності до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором, оскільки вартістю кредиту є відсотки, то, очевидно, що встановлення пені з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення порушує права Позичальника як споживача.
Таким чином, положення п. 5.2. кредитного договору суперечать основним засадам цивільного права, визначених ст. ст. 1,3 Цивільного кодексу України та ст. ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та рішенню Конституційного суду № 7-рп/2013.
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України « Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак:
- по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України);
- по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін;
- по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону № 1023-ХІІ є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).
За змістом частини пятої статті 11 Закону № 1023-ХІІ до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. (Правова позиція, викладена у Постанові ВСУ по справі №6-3020цс15).
Таким чином, встановлення в кредитному договорі умов, які є незрозумілими і які передбачають зміни у витратах Позивача в процесі обслуговування договору, а також відсутність істотних умов в кредитному договорі, які впливають на його ціну та на прийняття рішення споживачем щодо можливості кредитування створюють ситуацію, яка значно погіршує положення позивача, як споживача, порівняно із банком (представником фінансових послуг), що є нечесною підприємницькою практикою, відповідно до ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», що в свою чергу свідчить про законність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1.
Частиною 3 ст. 88 ЦПК України визначено, що позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволено чи відхиленої частини вимог.
Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що підлягають до задоволення, тому судовий збір підлягає стягнення з відповідача у відповідності до ставок визначених ЗУ «Про судовий збір», як діяли на момент звернення позивачки з позовом.
На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 10,11,60, 88, 209,224 ЦПК України, ст. ст. 1,23, 524, 533, 627,638 ЦК України, Законом України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечним сертифікатами», Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», Законом України «Про Національний банк України», Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року, Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12.04.1996 року, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Комерційного банку «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_3 про захист прав споживачів, встановлення фактів, що мають юридичне значення задовольнити.
Встановити суттєвий дисбаланс договірних прав і обовязків за договором споживчого кредиту № 509/06-К, що значно погіршують стан ОСОБА_1, як споживача фінансових послуг.
Встановити відсутність істотних умов договору в кредитному договорі споживчого кредиту № 509/06 від 21.12.2006 року.
Стягнути з ОСОБА_2 акціонерного товариства «Комерційного банку «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 551,20 грн..
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано до Ленінського районного суду м. Полтави протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції може бути подано до Апеляційного суду Полтавської області через Ленінський районний суд м. Полтави протягом десяти днів з дня проголошення рішення.
Суддя Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_5