Провадження №22-ц/784/1067/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 489/6416/16-ц Головуючий І інстанції - Кокорєв В.В.
Провадження № 22-ц/784/1067/17 Доповідач - Темнікова В.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2017 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Крамаренко Т.В., Лисенко П.П.,

при секретарі - Андрієнко Л.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «УкрСиббанк» на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_2 про припинення договору поруки та визнання додаткової угоди недійсною, -

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, який 17 січня 2017 року виклала в новій редакції, та в якому посилалась на те, що 11 червня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав споживчий кредит в сумі 23 000 доларів США з відсотковою ставкою користування 14,50 % річних. В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору між нею та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір поруки №210676 від 11.06.2008 р., за умовами якого вона зобов'язалась відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором перед банком. 11 лютого 2009 року та 26 листопада 2009 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено Додаткову угоду №1 та № 2 до Кредитного договору №0 від 11 червня 2008 року, згідно до умов яких було внесено зміни щодо розміру сплати щомісячних платежів. Згідно до додатку №2 до графіку платежів реальна процентна ставка збільшилась до 18,45% та відбулось подорожчання кредиту з 21973,57 доларів США до 23669,29 доларів США. Згоди на підвищення відсоткової ставки вона не надавала. На підставі викладеного позивачка просила суд припинити укладений між нею та АКІБ «УкрСиббанк» договір поруки №210676 від 11.06.2008 року, визнати недійсною додаткову угоду № 2 від 26.11.2009 р. до кредитного договору укладену між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 та стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2017 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_2 про припинення договору поруки та визнання додаткової угоди недійсною задоволено частково. Судом визнано припиненим договір поруки № 210676 від 11.06.2008 р., укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову про припинення договору поруки, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Позивачка звернулася до суду з запереченнями на апеляційну скаргу, в яких просила її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні представник ПАТ «УкрСиббанк» підтримала доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просила її задовольнити, уточнивши, що рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» не оскаржує.

Представник позивачки ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 не визнали доводи апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи були створені такі умови. Судом були досліджені і оцінені в їх сукупності всі докази, надані сторонами, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України. Виходячи з наданих сторонами доказів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог позивачки.

Судом встановлено, що 11.06.2008 між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0. 11 червня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_2 та позивачкою було укладено договір поруки №210676, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору від 11.06.2008 р. Відповідно до п. 2.1 договору поруки кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя. Під згодою поручителя сторони розуміють візування поручителем змін до основного договору та/або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями та/або укладенням поручителем додаткової угоди до цього договору щодо внесення відповідних змін ( п. 2.2). 11 лютого 2009 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору від 11.06.2008 р., а 26.11.2009 року - додаткову угоду №2 до договору про надання споживчого кредиту від 11.06.2008 р. За цієї угодою сторони домовились про зміну розміру ануїтентного платежу за договором.

Оскільки відповідачем ПАТ «УкрСиббанк» не було надано доказів погодження з позивачкою умов додаткових угод, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про визнання договору поруки припиненим є обґрунтованими.

В той же час, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання додаткової угоди недійсною не підлягають задоволенню, оскільки позивачкою не обґрунтовано підстав недійсності правочину. Відповідачі мали повноваження на укладення додаткової угоди.

Висновки суду відповідають обставинам справи за законодавству, зазначеному в тексті рішення.

Так, приймаючи рішення по справі, суд правильно виходив з того, що зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, в яких закріплюються їх права і обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. 3 ст. 509 ЦК України, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст. 554 ЦК України). Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника. Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 559 України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто, підставою для припинення поруки в порядку ч. 1 ст. 559 ЦК є сукупність двох умов - внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін (постанова Верховного Суду України від з лютого 2014р. у справі № 6-160цс15). На зміну умов основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається, і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених ч. 1 ст. 559 ЦК (Постанова Верховного Суду України від 5 лютого 2014 року у справі № 6- 160цс13).

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові у справі № 6-20цс11 від 21 травня 2012 pоку, збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо. Відповідно до положення ч. 1 ст. 559 ЦК припинення поруки у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому випадку звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом за наявності відповідного спору.Подібна позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від: 21 травня 2012 р. у справі № 6-18цс11; 18 червня 2012 р. у справі № 6-73цс12.

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 р. у справі № 6-69цс11 також зазначено, що збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в сторону збільшення, розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним.

Тобто змінами основного зобов'язання, в результаті яких збільшується відповідальність поручителя, вважаються такі умови і обставини, що тягнуть або можуть потягти негативні наслідки для поручителя, поява для нього інших нових ризиків, відмінних від тих, з якими він попередньо погодився при укладенні договору поруки, погіршення його майнового становища.

Особливістю припинення поруки з підстав зміни зобов'язання без згоди поручителя є те, що поручитель у разі зміни зобов'язання без його згоди не лише не відповідає за повернення боржником збільшеної суми боргу, а й з моменту такого збільшення його обов'язок за договором поруки повністю припиняється - перестає існувати.

Іншим важливим моментом припинення поруки на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК, що потребує з'ясування, є форма вираження згоди поручителя на зміну зобов'язання, забезпеченого порукою. Оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов'язання, то істотними умовами договору поруки є обов'язкове посилання на основне зобов'язання, його зміст, розмір, визначення обсягу відповідальності поручителя. Зміна зобов'язання, забезпеченого порукою, тягне і зміни у договорі поруки та за своєю правовою природою фактично є і зміною умов договору поруки. Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. А відповідно до ст. 654 ЦК зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Враховуючи зазначене, а також вимоги ст. 547 ЦК щодо вчинення правочину про забезпечення виконання зобов'язання у письмовій формі, згода поручителя має надаватись в письмовій формі. Належною є згода поручителя у формі додаткової угоди до договору поруки. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 5 лютого 2014 р. у справі за № 6-152цс13, згода поручителя зі змінами до кредитного договору, які визначають конкретні умови, порядок та обсяг збільшення відповідальності боржника, висловлене шляхом підписання додаткової угоди до договору поруки, не потребує додаткової згоди поручителя на збільшення відповідальності та не суперечить ч. 1 ст. 559 ЦК.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України (постанова від 5 червня 2013 р. у справі № 6-43цс13) згода поручителя на збільшення обсягу його відповідальності повинна бути очевидною й наданою у спосіб, передбачений договором поруки. У зв'язку із цим, враховуючи вимоги до письмової форми правочину, встановлені ст. 207 ЦК, допустимо, щоб згода поручителя була висловлена у будь-якій письмовій формі (листі, заяві, телеграмі). Головне, щоб вона була явно вираженою і відповідала дійсній волі поручителя.

Матеріали справи не містять доказів згоди позивачки, як поручителя, на зміну умов виконання основного зобов'язання за кредитним договором, висловленої у будь-якій письмовій формі, не зважаючи на те, що п. 2.2 договору поруки сторони передбачили, що під згодою поручителя вони розуміють візування поручителем змін до основного договору(шляхом проставлення підпису уповноваженої особи та печатки поручителя, якщо поручитель є юридичною особою) та/або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями та/або укладенням поручителем додаткової угоди до цього договору щодо внесення відповідних змін. Посилання представника відповідача ПАТ «УкрСиббанк» на обізнаність позивачки про укладення додаткових угод, оскільки вона є дочкою відповідача ОСОБА_2, по-перше не підкріплене належними доказами, а по-друге навість обізнаність поручителя про укладення між боржником та банком додаткових угод, не замінює собою необхідність отримання від поручителя згоди на їх укладення, якщо це призводить до збільшення обсягу його відповідальності, у порядку визначеному договором поруки.

Доводи апеляційної скарги про те, що зміни до кредитного договору вносилися за погодженням та за заявами самого позичальника ОСОБА_2 та не призвели до збільшення обсягу зобов'язань позичальника, а були направлені на зменшення кредитного навантаження позичальника, не в повній мірі відповідають обставинам справи та не є підставою для скасування рішення, виходячи з наступного.

Матеріалами справи дійсно встановлено, що зміни до кредитного договору у вигляді додаткових угод №1 та №2 вносилися за погодженням та за заявами самого позичальника ОСОБА_2 В результаті чого позичальнику було надано відстрочку по погашенню основного боргу з лютого по липень 2009року з перенесенням сум погашення основного боргу за період відстрочки пропорційно рівними платежами на період останніх 12 місяців кредитування з 11.07.2017р. по 11.07.2018р., а також за період з 11.12.2009р. по по 11.05.2010р., за умови продовження сплати ним відсотків згідно умов кредитного договору. Дані зміни умов виконання зобов'язання ( погашення отриманого кредиту) призвели до збільшення абсолютного значення подорожання кредиту після укладення додаткових угод.

Так, згідно додатку № 1.1 (Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту) до кредитного договору №0 від 11 червня 2008 року абсолютне значення подорожання кредиту в доларах США визначено в сумі - 21973,57 доларів США( а.с.9 (зворот)- а.с.12 (зворот)), а згідно додатку №2 (Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту) до кредитного договору, складеного після укладення додаткових угод до кредитного договору абсолютне значення подорожання кредиту в доларах США визначено вже в сумі - 23669,29 доларів США( а.с.14 (зворот)- а.с.16 (зворот)). Таким чином, абсолютне значення подорожання кредиту після укладення додаткових угод збільшилося на 1695,72 дол. США.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що зміни до кредитного договору не призвели до збільшення обсягу зобов'язань позичальника та поручителя, не відповідають матеріалам справи.

Посилання апелянта на те, що суд неправомірно при вирішенні справи погодився з доводами позивачки про те, що зміна розміру відсоткової ставки мала бути узгоджена з поручителем, не відповідає дійсності, так як згідно змісту рішення, яке переглядається, суд не пов'язував з цими обставинами необхідність визнання поруки припиненою.

Посилання ПАТ «УкрСиббанк» в апеляційній скарзі на те, що позивачка згідно п. 1.1 договору поруки надала на думку банку згоду на можливу зміну умов зобов'язання, що можуть виникнути в майбутньому, не є підставою для скасування рішення, виходячи з наступного.

Згідно п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо ж в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

Як убачається з тексту договору поруки від 11 червня 2008р., в ньому сторони не передбачили можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди. Навпаки, умовами договору поруки від 11 червня 2008р., а саме п. 2.1, передбачено, що кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя, а п. 2.2 визначено спосіб отримання згоди поручителя на внесення таких змін шляхом візування поручителем змін до основного договору та/або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями та/або укладенням поручителем додаткової угоди до цього договору щодо внесення відповідних змін. В даному ж випадку у зв'язку з укладенням додаткових угод відбулося збільшення абсолютного значення подорожання кредиту без отримання згоди на це поручителя у визначений договором поруки спосіб.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання додаткової угоди № 2 від 26.11.2009 р. до кредитного договору, укладеної між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, недійсною фактично ніким із сторін у встановленому законом порядку не оскаржено.

Інші доводи апеляційної скарги фактично відтворюють зміст позовних вимог та містять суб'єктивне тлумачення ПАТ «УкрСиббанк» як обставин по справі , так і діючого законодавства та направлені на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги відповідача ПАТ «УкрСиббанк» не має.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів після її проголошення в касаційному порядку.

Головуючий

Судді