Справа № 175/2902/16-ц
Провадження № 2/175/1168/16
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
19 вересня 2017 року сел. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Новік Л.М.

за участю секретаря Паленко І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у сел. Слобожанське Дніпропетровської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним,
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частку спадкового майна в порядку спадкування за заповітом та визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, під час розгляду справи позивач змінив предмет позову, та відмовився від позовної вимоги про визнання за ним право власності на 1/3 частину спадкового житлового будинку, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що позивач ОСОБА_1 з народження проживав зі своєю родиною за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою проживала його мати ОСОБА_4 та його сестра ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 . Після смерті матері він та його сестра ОСОБА_5 залишились проживати на одному подвір`ї за однією адресою тільки в різних будинках. Всі документи на будинок та інше спадкове майно яке належало матері залишились у його сестри ОСОБА_5 , а також у неї залишився заповіт який склала мати. Заповіт матері сестра йому не показала та не повідомила про нього.

Про існування заповіту позивачу стало відомо лише в 1991 році коли його запросили до Сурсько-Литовської сільської ради де ознайомили з заповітом. В сільській раді йому запропонували написати заяву про те що йому відомо про заповіт і те що він пропустив строк звернення на прийняття спадщини і до суду на його поновлення звертатись не буде. Даний факт підтверджується заявою яка міститься у спадковій справі долученої до цивільної справи. Але в указаній заяві не йдеться про те, що позивач ОСОБА_1 відмовляється від своєї долі в спадщині стосовно заповіту. Згідно ст. 553 ЦК УССР ( в редакції 1963 р. ) який на той час був діючий вказано : Спадкоємець по закону чи за заповітом має право відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь будь-кого із спадкоємців, призваних до спадкування по закону чи по заповіту, а також в користь держави. Але, в заяві позивача ОСОБА_1 не йдеться мова, що він відмовляється від спадщини на користь його сестри ОСОБА_6 . На час смерті матері позивача він також, як і його сестра ОСОБА_5 проживав разом з матір`ю і залишився проживати після її смерті та вважається таким, що прийняв спадщину.

Даний факт прийняття спадщини позивачем підтверджується копією технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1 де записані як власники ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та довідкою-характеристикою міського бюро технічної інвентаризації в тім, що житловий будинок по АДРЕСА_1 зареєстровано в бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі за № 792-4 значиться за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , вказані документи датовані техпаспорт 01.06.1991 роком, довідка-характеристика 01.07. 1991 роком.

В указаний Законом строк ніхто із спадкоємців за заповітом як ОСОБА_1 так і ОСОБА_6 з ОСОБА_7 з заявою о прийнятті спадщини не звернулись.

Стосовно копії спадкової справи, виданої Дніпропетровською районною державною нотаріальною конторою 14 квітня 1992 року ОСОБА_6 звернулась з заявою на прийняття спадщини лише 14 квітня 1992 року через шість років з часу відкриття спадщини.

Що стосується заяви позивача ОСОБА_1 , яка знаходиться у матеріалах спадкової справи то вона складена з грубими порушеннями ст. 121 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української СРС затвердженої наказом Мінюста УРСР від 31.10.1975 р. № 45/5 (яка на той час діяла) де вказано : Заяви про прийняття спадщини, про відмову від неї або про видачу свідоцтва про право на спадщину повинні бути зроблені в письмовій формі. Справжність підписів спадкоємців на цих заявах засвідчується органом, який вчиняє нотаріальні дії. Засвідчувати справжність підпису не потрібно, якщо спадкоємець особисто прибув до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини і подав заяву. У цьому випадку державний нотаріус встановлює особу спадкоємця і перевіряє справжність його підпису, про що робить відмітку на заяві і зазначає найменування документа, що посвідчує особу, його номер, дату видачі, найменування установи, яка видала документ, та рік народження спадкоємця.

Але в заяві позивача, якщо її можливо назвати заявою про відмову від спадщини не вказані передбачені інструкцією реквізити, це саме торкається і заяви ще одного спадкоємця ОСОБА_2 .

Згідно ст. 126 вище вказаної Інструкції, державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом шляхом витребування відповідних доказів перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад і місце знаходження спадкового майна, на яке видається свідоцтво, з`ясовує коло осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині, а також перевіряє в державній нотаріальній конторі чи виконавчому комітеті відповідної місцевої Ради депутатів трудящих, який посвідчив заповіт, чи не скасований він.

Знов цього державним нотаріусом Устиновою Т.Г. зроблено не було, так як позивач ОСОБА_1 являється інвалідом дитинства та у нього визнана третя група інвалідності довічно.

Ці обставини підтверджуються доданими до позовної заяви письмовими доказами, а саме копією військового квитка серії НОМЕР_1 виданого ОСОБА_1 де зазначено, що він визнаний 13 січня 1968 року лікарською комісією при Дніпропетровському районному військоматі непридатним до військової служби з виключенням з обліку по гр. І ст. 15-а розкладу хворіб визначених наказом МО СРСР № 224 від 21 вересня 1966 року, витягом з Наказу МО СРСР від 09.09.1987 № 260, копією довідки 064/118080 Відділу пенсійного забезпечення в тім, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні Пенсійного Фонду України в Дніпропетровському районі і отримує пенсію по інвалідності третьої групи з 03.01.1991 року - довічно.

В спадковій справі виданої Дніпропетровською районною державною нотаріальною конторою вказані документи відсутні, крім того в спадковій справі відсутнє свідоцтво про смерть ОСОБА_4 .

Позивач вважає, що Свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане ОСОБА_5 від 14 квітня 1992 року державним нотаріусом Установою Т.Г. є нікчемним і підлягає скасуванню.

В травні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до своєї сестри ОСОБА_2 та племінниці ОСОБА_3 про виділ його частки спадкового майна яке залишилось після смерті матері, але йому повідомили, що його покійна сестра ОСОБА_5 якимсь чином без його відома у 1992. році зареєструвала на себе право власності на будинок його матері. Вз`язку з чим він і звернувся до суду.

Просить суд визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 видане державним нотаріусом Установою Т.Г. 14 квітня 1992 року на ім`я ОСОБА_5 , недійсним та скасувати його.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги після зміни предмету позову від 24.03.2017 року підтримав та пояснив, що позивач постійно мешкав разом із своєю матір`ю на спільному подвір`ї, але в різних будинках, після смерті матері і по цей час. Про існування заповіту позивач дізнався, коли його запросили до Сурсько-Литовської сільської ради. Від спадщини останній не відмовлявся, на той час у позивача не вистачало коштів тому він був вимушений написати, що до суду звертатися не буде. Вважає позивача таким, що фактично прийняв спадщину, оскільки позивач на день смерті спадкодавця проживав за зазначеною адресою і тільки в 2004 р. адреси розділили. Додав, що позивач є інвалідом дитинства ІІІ-ї групи і тому згідно ст..535 ЦК УРСР (1963 р.н.) має право на обов`язкову частку в спадковому майні, тому просив задовольнити позовні вимоги після зміни предмету позову.

Позивач будучи присутнім в судовому засіданні підтримав змінену позовну заяву та позицію свого представника.

Відповідач 1 будучи присутньою в судовому засіданні, заперечувала проти задоволення позовних вимог посилаючись на їх безпідставність та зазначила, що позивачу було відомо про спадщину від якої він відмовився.

Представник відповідача 2 Назаренко В.П., заперечував проти задоволення зміненої вимоги, оскільки позивач не навів жодної підстави недійсності правочину, не звертався до суду з вимогами на які посилався в судовому засіданні, також просив застосувати строки позовної давності, оскільки починаючи з 1991 р. позивачу було відомо про спадщину.

Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, надані письмові докази, та оцінивши їх в сукупності, встановив наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія № НОМЕР_2 , актовий запис №63 від 20.11.1986 року.

Після її смерті відкрилася спадщина на 8/13 чистин домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно заповіту від 23.02.1984 року посвідченого секретарем Сурсько-Литовської сільської ради Дніпропетровського району Туривна Т., ОСОБА_4 на випадок своєї смерті заповіла все своє майно, своїм дітям ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , порівну.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.04.1992 року, вбачається, що ОСОБА_5 отримала спадщину після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вигляді 8/13 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 від 04.01.2011 р. вбачається, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис №2 від 04.01.2011 року. Спадкоємцем після її смерті є ОСОБА_9 , як вбачається з копії спадкової справи після смерті ОСОБА_5 №170/2011.

Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК, строк на прийняття якої не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Оскільки спадщина після смерті ОСОБА_4 відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , то при розгляді цієї справи необхідно керуватись нормами Цивільного Кодексу УРСР в редакції 1963 року.

Частиною 1 статті 524 ЦК УРСР, який діяв на час відкриття спадщини після смерті спадкодавця, встановлено, що Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно ст.. 534 ЦК УРСР, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Згідно ст.. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу)

Виходячи із преамбули і пункту 1 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, судом для встановлення складу спадкового майна і кола спадкоємців була витребувана спадкова справа на майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_4 .

Згідно копії спадкової справи після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 14.04.1992 року, вбачається, що ОСОБА_1 в своїй заяві від 23.12.1991 року, зазначив, що йому відомо про заповіт на його ім`я від імені ОСОБА_4 , строк на прийняття спадщини пропустив і звертатися в суд на його поновлення не буде, заяву посвідчено 23.12.1991 р. секретарем Сурсько-Литовської сільської ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області Горчаковою Ф.І. реєстровий номер 262. В спадковій справі також міститься аналогічна заява від ОСОБА_2 від 23.12.1991 року, заяву посвідчено 23.12.1991 р. секретарем Сурсько-Литовської сільської ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області Горчаковою Ф.І. реєстровий номер 261.

Згідно Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР від 31.10.1975 року:

П. 122 Заява про прийняття спадщини, а також заява про відмову від спадщини не можуть бути повернуті спадкоємцям або скасовані ними.

Прийняття і відмова від спадщини можуть мати місце відносно всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину.

П.124 Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу УРСР).

Позивач вважає, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом є недійсним, оскільки він мав право на обов`язкову частку в спадщині матері, так як є інвалідом дитинства та у нього визнана третя група інвалідності довічно.

На підтвердження своїх позовних вимог він надав копію військового квитка серія НОМЕР_1 , в якому зазначено, що він визнаний 13 січня 1968 року лікарською комісією при Дніпропетровському районному військоматі непридатним до військової служби з виключенням з обліку гр. І ст.15-а, а також надав виписку із акту освідування ВО ВТЕК сер. ВТЕ-31 №082821 від 03.01.1991 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 , 1951 р.н. було встановлено первинно третю групу інвалідності за загальними захворюваннями безстроково.

Згідно із главою 4 Закону УРСР «Про державний нотаріат» від 25 грудня 1974 року Державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна.

Державний нотаріус також перевіряє коло осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині.

Згідно Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР від 31.10.1975 п. 126. Державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом шляхом витребування відповідних доказів перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад і місце знаходження спадкового майна, на яке видається свідоцтво, з`ясовує коло осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині, а також перевіряє в державній нотаріальній конторі чи виконавчому комітеті відповідної місцевої Ради депутатів трудящих, який посвідчив заповіт, чи не скасований він.

Ст. 535 ЦК УРСР передбачено, що право на обов`язкову частку в спадщині мають неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка).

Суд вважає, що позивачем в судовому засіданні не доведено, що на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 він був непрацездатним та мав право на обов`язкову частку у спадщині, оскільки з наданих позивачем доказів вбачається, що йому було встановлено третю групу інвалідності первинно у 1991 році, тобто після смерті спадкодавця, а з військового квитка також не вбачається, що він був непрацездатним.

Крім цього позивач зазначає, що він спадщину прийняв та від неї не відмовлявся, з чим суд також не може погодитися, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 548 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК Української РСР визначено, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Тобто, під час дії статті 549 ЦК Української РСР існувало 2 способи прийняття спадщини: юридичний - подання заяви до державної нотаріальній конторі про прийняття спадщини та фактичний - вступ в управління або володіння спадковим майном.

Прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення.

Як для фактичного так і для юридичного прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подання заяви до нотаріальної контори виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Але, як вбачається з копії спадкової справи після смерті спадкодавця, позивач виразив своє волевиявлення, щодо спадщини після смерті матері, шляхом подачі заяви, в якій зазначив, що йому відомо про заповіт на його ім`я від імені ОСОБА_4 , строк на прийняття спадщини пропустив і звертатися в суд на його поновлення не буде. А із документів, наявних у спадковій справі, видно, що нотаріусом були дотримані вимоги пунктів 125, 126, 128 Інструкції, а саме: перевірено факт смерті, родинні відносини із спадкодавцем, склад і місце знаходження спадкового майна, коло спадкоємців.

Виходячи із матеріалів спадкової справи, державний нотаріус діяв у відповідності до вимог Закону УРСР «Про державний нотаріат» від 25.12.1974 року та пунктів 125, 126, 128 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР» №45/5 від 31 жовтня 1975 року.

Отже, суд не вбачає, що права позивача були порушенні під час видачі спірного свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.04.1992 року.

Крім цього, відповідно до статті 71 ЦК України загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Крім того, статтею 75 ЦК Української РСР в редакції 1963 року було передбачено, що позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові (стаття 80 ЦК УРСР).

З наведених норм права вбачається, що до правовідносин про спадкування, які виникли під час дії ЦК УРСР, необхідно застосовувати як загальний строк позовної давності (стаття 71 ЦК УРСР).

У позовній заяві про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 посилається на те, що він у травні 2016 року звернувся до сестер про виділ йому частки у спадщині матері, але йому повідомили, що його померла сестра ОСОБА_5 у 1992 році отримала право на всю спадщину.

Разом з тим, жодного доказу на підтвердження цієї обставини ним надано не було.

Крім того, ставлячи питання про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, позивач не ставить питання про встановлення факту прийняття спадщини після смерті матері та про поновлення строку у відповідності до вимог статті 89 ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі.

Виходячи із встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 71, 75, 80, 89, 524, 534, 535, 548, 549, 553 Цивільного Кодексу УРСР в редакції 1963 року, ст.ст. 10, 11, 130, 175, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:
У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 видане державним нотаріусом Устиновою Т.Г. 14 квітня 1992 року на ім`я ОСОБА_5 , недійсним та скасувати його - відмовити.

На рішення протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області може бути подано апеляційну скаргу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя Л.М. Новік