Справа № 161/3476/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/773/921/17 Категорія: 81 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Осіпука В.В., Матвійчук Л.В.,

з участю:

секретаря - Лимаря Р.С.,

представника ВДВС -Луньо О.В.,

боржника- ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за поданням Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3, за апеляційною скаргою боржника ОСОБА_3 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2017 року державний виконавець Другого відділу ДВС міста Луцька ГТУЮ у Волинській області звернувся до суду із поданням про обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України, посилаючись на те, що на виконанні у цьому відділі перебуває виконавче провадження №48880415 по виконавчому листу № 161/3476/15-ц, виданому 28.09.2015 року Луцьким міськрайонним судом за рішенням від 10 квітня 2015 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1000 грн щомісячно, починаючи з 10.03.2015 року і до досягнення дитиною повноліття.

Державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, про що повідомлено боржника у встановленому законом порядку, надіслано запити щодо зареєстрованого нерухомого та рухомого майна боржника. За адресою реєстрації боржника перевірено його майновий стан. Майно, на яке можливо звернути стягнення, відсутнє. На виклики державного виконавця та на вимогу погасити заборгованість в розмірі 24709,72 грн по аліментах не реагує.

Згідно з відповідями на запити державного виконавця ОСОБА_3 не працює, на обліку як безробітний в Луцькому міському центрі зайнятості не перебуває.

01 жовтня 2015 року державним виконавцем винесена постанова про арешт рухомого та нерухомого майна та оголошено заборони на його відчуження, про що до Державного реєстру обтяжень рухомого майна внесено відповідні записи.

Державна прикордонна служба повідомила, що боржник має закордонний паспорт та перетинає кордон.

Враховуючи викладене, державний виконавець просив тимчасово обмежити боржника ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа шляхом заборони перетинати державний кордон України до виконання своїх зобов'язань перед стягувачем.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 квітня 2017 року подання задоволено.

Постановлено тимчасово обмежити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до повного виконання рішення Луцького міськрайонного суду від 28.09.2015 року.

Не погоджуючись із даною ухвалою суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні подання державного виконавця, покликаючись на неповне з'ясування та недоведеність всіх обставин, що мають істотне значення для справи, та порушення норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що у суду не було жодних підстав для застосування до нього тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон, оскільки в його діях відсутній будь-який умисел на ухилення від виконання рішення суду, проживає він за тією ж адресою, з'являється до виконавчої служби за викликом для дачі пояснень і державним виконавцем не надано жодного доказу на підтвердження його ухилення від виконання рішення суду.

Заслухавши пояснення боржника та державного виконавця, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах вимог подання та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких мотивів.

Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 квітня 2015 року ухвалено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини, сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1000 грн щомісячно, починаючи з 10.03.2015року і до досягнення ним повноліття.

28.09.2015 року судом видано виконавчий лист № 161/3476/15-ц, який знаходиться на виконанні у Другому відділі ДВС м. Луцька ГТУЮ у Волинській області.

30.09.2015 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 48880415, про що повідомлено боржника у встановленому законом порядку.

01.10.2015 року державним виконавцем винесена постанова про арешт рухомого та нерухомого майна та оголошено заборони на його відчуження.

06.04.2016 року винесена постанова про примусовий привід боржника.

04.05.2016 року боржником подані пояснення, згідно з якими він підтвердив, що з рішенням суду ознайомлений, вказував, що заборгованість виникла у зв'язку з його безробіттям та в подальшому обіцяє сплачувати аліменти (а.с.37).

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що боржник жодних коштів не сплачує для погашення заборгованості по аліментах протягом тривалого часу, хоча мав реальну можливість, оскільки є працездатним, неодноразово виїжджав за кордон на заробітки, що передбачає наявність коштів, у тому числі й для сплати аліментів, тому ці обставини свідчать про його ухилення від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням.

Такі висновки суду, на думку колегії суддів, є правильними, однак вказівка в ухвалі на те, що тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон застосовується судом до повного виконання рішення суду, не відповідає обставинам справи і зроблена з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах будь-якої держави. Кожна людина має право вільно залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачені законом, і які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Закон України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Пунктом 5 ст. 6 цього Закону передбачено як підставу для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон те, що він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Згідно із ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця або за місцезнаходженням виконавчого округу за поданням приватного виконавця.

Відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні зазначених обов'язків.

Обов'язки боржника у виконавчому провадженні встановлені ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якими боржник зобов'язаний утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати у строк, установлений державним виконавцем, достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасно з'являтися за викликом державного виконавця; письмово повідомляти державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Звертаючись до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, державний виконавець Другого відділу ДВС м. Луцьку ГТУЮ у Волинській області надав суду достатньо доказів про невиконання ОСОБА_3 покладених на нього законом обов'язків.

З доданого до подання розрахунку заборгованості вбачається, що за весь період з березня 2015 року по квітень 2017 року ОСОБА_3 жодних коштів на сплату встановлених судом аліментів у розмірі по 1000 грн. щомісячно не вносилось, таким чином, станом на 31.03.2017 року борг становив 24709, 72 грн., що і стало підставою для звернення державним виконавцем до суду з таким поданням.

В судовому засіданні боржник ОСОБА_3 підтвердив, що при розгляді справи про стягнення аліментів він визнав позов, погодився із визначеним судом розміром аліментів, усвідомлював необхідність виконання даного рішення, державним виконавцем неодноразово його було повідомлено про наявність заборгованості та попереджено про відповідні наслідки, однак вважав, що не має достатніх коштів для сплати аліментів, тому не рахує такі дії ухиленням від виконання судового рішення.

Застосування обмеження у праві виїзду громадянина за межі України може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватися лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом заходів примусового виконання рішення, оскільки стосується гарантованого ст. 33 Конституції України та ст. 313 Цивільного кодексу України особистого немайнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування. Передчасне і безпідставне обмеження таких прав є неприпустимим.

Сам по собі факт наявності значної заборгованості при неодноразових виїздів боржника за кордон не свідчить про його ухилення від виконання зобов'язань, проте боржник ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що тривалий час виїжджав за кордон саме з метою заробітку, однак жодної гривні в рахунок аліментів стягувачці свідомо не сплатив. Разом з тим, зазначив, що на даний час намагається працевлаштуватися в Україні за місцем проживання.

В апеляційній скарзі боржник зазначає, що у нього на утриманні малолітня дитина та дружина, яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, можливість поїхати до іншої країни для заробітку коштів позбавить його можливості в подальшому виконати рішення суду про стягнення аліментів. До того ж, внесене державним виконавцем подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, фактично позбавляє заявника наявної у нього роботи.

За змістом п. 3 роз'яснень постанови пленуму ВССУ від 7 лютого 2014 р. N 6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" підставою для звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України згідно зі ст. 377-1 ЦПК є доведення факту зловживання боржником процесуальними правами чи невиконання обов'язків, передбачених ст. 12 Закону N 606-XIV.

Пунктом 19 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов'язаний у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про який вказує державний виконавець, - в сумі 24709,72 грн за період з 10 березня 2015 року по 31 березня 2017 року, свідчить про наявність у боржника невиконаних, покладених на нього рішенням суду, обов'язків.

Поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що державний виконавець вказує на наявну за боржником заборгованість в сумі 24709,72 грн, на підставі якої він звернувся із даним поданням, разом з тим, подання не містить обґрунтованого та конкретного зазначення, на який термін просить тимчасово обмежити боржника, тобто до виконання яких саме зобов'язань - сплати заборгованості в сумі 24709,72 грн чи до виконання зобов'язань по сплаті аліментів до досягнення дитиною повноліття.

Згідно із роз'ясненнями Верховного Суду України резолютивна частина ухвали суду має містити висновки, до якого моменту діють обмеження, тобто до виконання якого зобов'язання (чи його частини), покладеного на боржника рішенням суду, а також, що є підставою для їх припинення. Враховуючи наведене, в ухвалі слід зазначати зміст резолютивної частини рішення, яке перебуває на виконанні та на підставі якого вноситься подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, або невиконану частину цього рішення .

Отже, враховуючи, що виконання рішення суду про стягнення аліментів (щомісячних платежів) з ОСОБА_3 визначено до повноліття дитини, тобто має тривати до 21.07.2026 року, тому ухвала суду в частині строку обмеження у праві виїзду за кордон боржника до повного виконання рішення суду не в повній мірі відповідає закону та може порушувати його права.

Оскільки судом в оскаржуваній ухвалі встановлено обмеження у праві виїзду до повного виконання рішення суду про стягнення аліментів, слід вказану ухвалу змінити в частині строку обмеження, визначивши його - до виконання зобов'язань, передбачених рішенням суду, зі сплати заборгованості за аліментами, яка станом на 31 березня 2017 року становить 24709,72 грн. У решті ухвала суду підлягає залишенню без змін як така, що постановлена згідно з нормами матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.307, 312, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу боржника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 квітня 2017 року в даній справі змінити в частині строку тимчасового обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України, замінивши в абзаці другому резолютивної частини даної ухвали суду слова «до повного виконання рішення Луцького міськрайонного суду від 28.09.2015 року» словами: «до повного виконання зобов'язань зі сплати боргу за аліментами станом на 31 березня 2017 року в сумі 24709 (двадцять чотири тисячі сімсот дев'ять) грн. 72 коп. на виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 квітня 2015 року».

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді