Справа № 461/4469/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Котельва К.О.
Провадження № 22-ц/783/4353/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Ванівського О.М., Левика Я.А.

секретаря: Симця В.І.

за участю: ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3,

представника Інституту народознавства НАНУ - Білинського Ю.М.,

третьої особи - Павлюка С.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Інституту народознавства Національної Академії Наук України, третя особа директор Інституту народознавства Національної Академії Наук України Павлюк С.П. про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася в суд з вказаним позовом до Інституту народознавства Національної Академії Наук України, в якому просила визнати наказ №51-К від 08.06.2016р. незаконним, поновити її на посаді провідного зберігача фондів МЕХП в Інституті народознавства НАНУ, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23 лютого 2016 року ОСОБА_2 поновлено на роботі в Інституті народознавства HAH України на посаді провідного зберігача фондів МЕХП. Позивач зазначає, що відповідач свідомо не поновлював її на роботі відповідно до вказаного рішення. Галицьким відділом поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, за поданням державного виконавця відділу примусового виконання рішень, з цього приводу порушено кримінальне провадження №0001694 відносно директора Інституту Павлюка С.П. ОСОБА_2 була поновлена на роботі лише 17 травня 2016 року відповідно до Наказу №37-К. Окрім того, відповідач хоча і поновив її на роботі, однак не створив належних умов праці для виконання трудових обов'язків. Позивач стверджує, що 20.05.2016 року в «день прогулу» знаходилась в Інституті НАНУ в кабінеті №9, температура повітря становила 13 градусів С, що унеможливлювало постійне перебування в кабінеті і становило загрозу її здоров'ю. Вона змушена була шукати місця для обігріву на подвір'ї, в іншому кабінеті. Звільнення вважає незаконним, оскільки обставини зазначені відповідачем як підстава звільнення відсутні, факту відсутності на роботі без поважних причин не було встановлено.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що 20 травня 2016 року вона перебувала Інституті НАНУ у період з 11.00 год. до 15.00 год., тобто територію інституту вона не залишала. Вказує, що жоден із свідків не підтвердив її відсутності 20 травня 2016 року в Інституті народознавства, а лише свідчили про її відсутність у зазначений час в кабінеті № 9. Покази свідків, про те, що в цей день вони до неї телефонували і розшукували її, не підтверджені доказами. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явились у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не повністю відповідає.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів,речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Судом установлено, що відповідно до наказу № 37-к від 17.05.2016 року ОСОБА_2 поновлена на посаді провідного зберігача фондів Музею етнографії і художнього промислу Інституту народознавства НАН України (а.с.5).

Цим наказом ОСОБА_2 зобов'язано перебувати на робочому місці в Інституті народознавства НАН України за адресою: м.Львів, пр. Свободи, 15 каб.9 протягом встановленого робочого часу тривалістю 20 год. на тиждень, а саме з понеділка по п'ятницю з 11 год. до 15 год.

Відповідно до наказу № 51-К від 08.06.2016 року позивача ОСОБА_2 звільнено з роботи на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважних причин) на підставі службової записки від 20.05.2016 року та акту про відсутність ОСОБА_2 на робочому місці (а.с.4).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із встановленого факту відсутності позивача на роботі 20.05.2016 року більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин.

Однак з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитися не можна. Ухвалюючи рішення у справі в частині відмови у задоволенні позову про поновлення на роботі, суд першої інстанції неповно встановив обставини, які мають значення для справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до частини 1,2,6 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» також роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Не може вважатися прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці. Якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, його не можна звільнити за прогул. До такого працівника можуть застосовуватися інші види дисциплінарного або громадського стягнення чи впливу. Прогулом без поважних причин вважається полишення роботи без відповідного попередження роботодавця в установленому порядку про розірвання трудового договору або залишення роботи до закінчення строку попередження без згоди на це роботодавця, якщо такий договір укладено на невизначений строк; залишення без поважних причин особою, з якою укладено строковий трудовий договір, роботи до закінчення строку трудового договору; самовільне залишення молодим спеціалістом (молодим робітником) роботи, на яку його направили після закінчення відповідного навчального закладу, до закінчення строку обов'язкового відпрацювання; самовільне використання без погодження з роботодавцем днів відгулів, чергової відпустки тощо.

У службовій записці, яка складена начальником відділу кадрів ОСОБА_7 20 травня 2016 року, зафіксовано відсутність ОСОБА_2 на робочому місці, а саме в кабінеті № 9 (а.с.27).

З службових записок від 20 травня 2016 року, які складені працівниками МЕХП, також вбачається, що ОСОБА_2 була відсутня на робочому місці в кабінеті № 9 протягом робочого дня 20.05.2016 року з 11.30 по 15.00 (а.с.28,29).

Актом про відсутність працівника на робочому місці від 20.05.2016 року засвідчено відсутність ОСОБА_2 на робочому місці в кабінеті №9 (а.с.30).

Таким чином, службові записки та акт, які стали підставою для звільнення позивача з роботи, містять інформацію щодо відсутності ОСОБА_2 20.05.2016 року на робочому місці - в кабінеті № 9, а не в Інституті народознавства. Доводи ОСОБА_2 про те, що вона 20.05.2016 року у період з 11.30 до 15.00 год. перебувала в приміщенні інституту не спростовані відповідачем жодними належними та допустимими засобами доказування.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 також не підтвердили відсутності позивача 20.05.2016 року в Інституті народознавства, а лише засвідчили її відсутність у кабінеті №9.

Колегія суддів приходить до висновку , що заява ОСОБА_10, з якої вбачається, що 20 травня 2016 року ОСОБА_2 прийшла на роботу ще до 11 год., десь через пів години вийшла з Інституту НАНУ та цього дня не поверталася (а.с.31), не може бути належним доказом відсутності позивача на роботі більше трьох годин, оскільки в заяві не вказано чітко час відсутності ОСОБА_2 в інституті.

Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів вважає, що звільнення ОСОБА_2 з роботи за прогул без поважних причин за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, не можна вважати законним та обґрунтованим, і тому вказаний наказ підлягає скасуванню, а позивачка, відповідно до положень ст.. 235 КЗпП України - поновленню на роботі на посаді провідного зберігача фондів МЕХП із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день ухвалення судом рішення. При цьому рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню.

При обчисленні середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу судова колегія виходить з правил, викладених у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабміну від 08.02.95р. № 100, яким передбачено, що працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час (п.2).

Згідно розрахунку наданого позивачем, який не заперечив представник відповідача, середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 становить 100,80 грн. (а.с.139).

Враховуючи кількість днів вимушеного прогулу позивачки за період з 14.06.2016 року по 04.10.2017 року - 328 робочих днів, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 33062,40 грн. (100,80 грн. х 328= 33 062,40 грн.), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У зв'язку із задоволення позову в частині поновлення на роботі, частковому задоволенню підлягає вимога позивача щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачу внаслідок порушення трудових прав було завдано моральну шкоду, яка виразилася в душевних стражданнях, порушенні нормальних життєвих зв'язків, необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Проте сума, визначена позивачем у позовній заяві є завищеною, недостатньо обґрунтована. Враховуючи характер та обсяг моральних страждань, виходячи з засад розумності та справедливості, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1000,00 грн. заданої моральної шкоди.

Відповідно до положень ч.3 ст. 88 ЦПК України з Інституту народознавства Національної Академії Наук України в дохід держави слід стягнути 1102,40 грн. судового збору.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 307, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати наказ № 51-К від 08.06.2016 року незаконним.

Поновити ОСОБА_2 на посаді провідного зберігача фондів МЕХП в Інституті народознавства НАНУ.

Стягнути з Інституту народознавства Національної Академії Наук України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 33 062 грн. 40 коп.

Стягнути з Інституту народознавства Національної Академії Наук України на користь ОСОБА_2 1000 грн. моральної шкоди.

Стягнути з Інституту народознавства Національної Академії Наук України 1102 грн. 40 коп. судового збору в дохід держави.

Допустити рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_2 до негайного виконання.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий

Судді: