28.09.2017 Справа № 755/9476/16-ц
Справа ун. № 755/9476/16-ц
пр.№2/756/832/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2017 року Оболонський районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді Луценко О.М.,

при секретарі - Бублієві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Київська міська державна адміністрація про поділ майна, -

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа Київська міська державна адміністрація про поділ майна, мотивуючи позовні вимоги тим, що 27 травня 1999 року між ними було зареєстровано шлюб, під час якого ОСОБА_2 було укладено Інвестиційну угоду №6, відповідно до якої Головне управління житлового забезпечення КМДА зобов'язалося збудувати та передати відповідачу квартиру за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 78,49 кв. м., вартістю 92334,46 грн. на умовах оформлення пільгового довгострокового державного кредиту молодим сім'ям та одиноким молодим громадянам. 30 липня 2001 року між ОСОБА_3 та Київською міською державною адміністрацією було укладено кредитну угоду №6, а 25.03.2006року додаткову угоду до кредитної угоди від 30.07.2001р. №6. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва шлюб між сторонами було розірвано. Посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_4, а 09 квітня 2002 року Головним управлінням житлового забезпечення КМДА на ім'я ОСОБА_3 було видано свідоцтво на право власності на квартиру АДРЕСА_1.Посилаючись на те, що за період шлюбу сторонами було набуто квартиру АДРЕСА_1, дана квартира є спільною власністю подружжя, він звернувся до суду з даним позовом, в якому просив в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину даної квартири.

В судовому засіданні позивач та його представник вимоги підтримали з вищевикладених підстав, та надавши збільшення позовних вимог просили суд постановити рішення. яким визнати за позивачем право власності на ? ідеальної частки квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та за відповідачем визнати право власності на ? ідеальної частки квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1; розділити рівних частках між сторонами зобов'язання за кредитною угодою №6 та провести розподіл залишку заборгованості по кредитній угоді №6 та додатковій угоді від 25.03.2002р. та стягнути судовий збір з відповідача на користь позивача.

В судовому засіданні представник відповідача вимоги позивача не визнав, обґрунтувавши поясненнями, вважає вимоги позивача необґрунтовані та надумані оскільки, спірну квартиру вважає своєю особистою власністю, пояснивши суду, що відповідач є матір'ю трьох дітей ОСОБА_5, 1993р.н., ОСОБА_5, 1994р.н. та ОСОБА_4 1999р.н. Відповідач разом з дітьми перебувала на облік громадян, які потребують покращення житлових умов та скориставшись правом 30.07.2001року між Головним управлінням житлового забезпечення КМДА та ОСОБА_3 було укладено Інвестиційну угоду №6 про інвестування житлового будівництва, відповідно до умов якої Головне управління зобов'язалося збудувати та передати відповідачу трьохкімнатної квартиру АДРЕСА_1. Інвестування будівництва здійснювалося відповідно до Положення про порядок надання пільгового довгострокового державного кредиту молодим сім'ям та одиноким молодим громадянам на будівництво житла, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.05.1999 року №825 та від 29.05.2001р. № 584. Позивач на даному обліку не перебував. Згідно листа департаменту будівництва та житлового забезпечення КМДА від 29.07.2016р. № 056/868-к-1213/1, вбачається «кредит на квартиру АДРЕСА_1, вашій родині з чотирьох осіб( відповідачка та діти) було надано як такій, що перебували на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Сума кредиту, загальна площа, виходячи з норми 21кв.м. загальної площі житла на одного члена сім»ї та додатково 20кі.м. на сім»ю. Отже дана інвестиційна угода була укладена в інтересах відповідача на дітей. Таким чином позовні вимоги позивача на частку у праві власності на квартиру є безпідставними.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила.

Вислухавши пояснення сторін, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 27.05.1999 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, який розірвано рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15.10.2014року.

30 липня 2001 року між Головним управлінням житлового забезпечення КМДА та ОСОБА_3 було укладено Інвестиційну угоду №6 про інвестування житлового будівництва, відповідно до умов якої Головне управління зобов'язалося збудувати та передати відповідачу трьохкеімнатну квартиру АДРЕСА_1. Інвестування будівництва здійснювалося відповідно до Положення про порядок надання пільгового довгострокового державного кредиту молодим сім'ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) житла, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.05.1999 року №825 та №584 від 29.05.2001р. (а.с.13-14).

30 липня 2001 року між ОСОБА_3 та Київською міською державною адміністрацією було укладено кредитну угоду №6, а 25.03.2006року додаткову угоду до кредитної угоди від 30.07.2001р. №6( а.с.15-18).

За даними Департаменту будівництва та житлового забезпечення КМДА, який є правонаступником Головного управління житлового забезпечення КМДА, кредит надавався ОСОБА_3 з розрахунку загальної площі квартири 78,49 кв. м. як 21 кв. м. на кожну особу та 20 кв. м. на сім'ю.

09 квітня 2002 року Головним управлінням житлового забезпечення КМДА на ім'я ОСОБА_3 було видано Свідоцтво про право власності на квартиру НОМЕР_1.

На момент розірвання шлюбу ОСОБА_3 мала дітей ОСОБА_5 1993р.н., ОСОБА_5, 1994р.н., та ОСОБА_4,1999р.н.

Згідно листа департаменту будівництва та житлового забезпечення КМДА від 29.07.2016р. № 056/868-к-1213/1, вбачається «кредит на квартиру АДРЕСА_1, вашій родині з чотирьох осіб( відповідачка та діти) було надано як такій, що перебували на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Сума кредиту, загальна площа, виходячи з норми 21кв.м. загальної площі житла на одного члена сім»ї та додатково 20кі.м. на сім»ю. Отже дана інвестиційна угода була укладена в інтересах відповідача на дітей( а.с.74-75).

Кредитні кошти в розмірі 83101,01грн. надані ОСОБА_3 строком на 30 років до 10.04.2032року, за рахунок бюджету погашено 50% від цієї суми, а саме 41550,50грн. З ІІІ кварталу 2002 року по ІІІ квартал 2016р. кредит погашено в розмірі 194063,51грн., станом на 26.07.2016р. залишок кредиту складає 22144,00грн.

В забезпечення зобов'язань по кредитній угоді між ОСОБА_3 та Головним управлінням житлового забезпечення був укладений договір застави від 02.08.2000року, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 є предметом застави з накладанням заборони відчуження квартири до виконання зобов'язань за кредитною угодою.

Відповідно до діючого порядку, свідоцтво про право власності, кредитна угода, іпотечний договір та інші правовстановлюючі документи оформляються лише на позичальника, який представляє інтереси родини незалежно від кількості членів його сімї з розрахунку на яких надавався кредит.

Посилаючись на те, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, однак відповідач заперечує будь-які права позивача на квартиру, позивач звернулась до суду з даним позовом та її права підлягають захисту судовим рішенням.

Згідно роз'яснень п.п.23,24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя ", вирішуючи між подружжям спір про майно, необхідно встановити обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст. 235 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлене домовленістю між ними.

Згідно ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Як передбачено ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України та ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях і тому, аналізуючи докази надані сторонами та встановлені обставини суд приходить до висновку, що вимоги є прамірними та такими, що підлягають задоволенню.

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

В силу ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 2 ст. 71 СК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 3 ст. 71 СК України).

Таким чином в даній частині позовних вимог повинно бути відмовлено в зв'язку з тим, що позивачем не надано жодного доказу щодо рівності часток чоловіка і дружини у спільній сумісній власності подружжя в порушення вимог Сімейного кодексу України, оскільки діти на даний час проживають з матір'ю, тобто на даний час відсутні підстави для відспутлення від засад рівності часток.

Стаття 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статті 15-16 ЦК України визначають, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, тощо.

Відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У зв*язку із наведеним, не підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги про розділ в рівних частках між сторонами зобов'язання за кредитною угодою №6 та проведення розподілу залишку заборгованості по кредитній угоді №6 та додатковій угоді від 25.03.2002р., оскільки порушення відповідачем жилих прав позивача не мало місце, а тому правові підстави відсутні.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 15,16, 257. 267, 372 ЦК України, ст.ст. 61, 68-71, 87 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.11.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 79, 88. 208, 209, 213-215, 217-218, 223 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Київська міська державна адміністрація про поділ майна - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано Апеляційному суду м. Києва, через Оболонський районний суд м. Києва протягом 10 днів, з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів після отримання копії рішення стороною, яка не була присутня при його оголошені.

Суддя: О.М.Луценко