У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2017 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ДемяносовМ.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини,

в с т а н о в и в:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що вона з відповідачем з 20 грудня 2008 року перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2012 року.

Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом із нею.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2013 року стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітньої дитини у розмірі 25 % з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення повноліття.

11 червня 2014 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_4

26 серпня 2016 року вона отримала пропозицію роботи на посаді секретаря в юридичній фірмі у м. Міссісога, Канада з гарантійним листом на проживання. Проте, відповідач дозвіл на виїзд сина з матір'ю за кордон не надає.

У зв'язку з цим, позивач просила надати їй дозвіл на виїзд за межі України на постійне місце проживання дитини до Канади ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без дозволу батька; дозволити їй або її представнику без згоди ОСОБА_3 оформлювати документи для виїзду або супроводу дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України до країн ближнього та далекого зарубіжжя.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

ОСОБА_2 звернулася в касаційній скарзі з клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень, посилаючись на поважність причин його пропуску.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог статті 325 ЦПК України касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням (ухвалою) апеляційного суду.

У разі пропущення зазначеного строку з причин, визнаних поважними, суддя касаційної інстанції за заявою особи, яка подала скаргу, може поновити цей строк.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин, суд вважає за можливе поновити його.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами) (далі - Правила), виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Відповідно до пп. 1 п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі - Закон) за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що виїзд дитини до Канади на строк, зазначений позивачкою, на постійне місце проживання, не може бути визнаний розумним; надання такого дозволу позбавить дитину та батька належного спілкування та виховання, порушить їх права.

Судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи скарги висновки судів не спростовують та не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, крім того, зводяться до оцінки доказів, їх належності та допустимості, проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ст. 325, п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Поновити ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 січня 2017 року та ухвали апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 2017 року.

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ М.В. Демяносов