АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 09 серпня 1964 року у АНД відділі РАЦС м. Дніпропетровська між ним та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. З 1977 року шлюбні відносини між сторонами фактично припинились, а з 2009 року подружжя стало проживати окремо ОСОБА_2 переїхала проживати закордон до своєї доньки. Причиною припинення шлюбних відносин стали відсутність в родині взаєморозуміння з питань ведення господарства, втрата почуття любові та поваги, через що виникали конфлікти.

У звязку з чим, ОСОБА_3 просив суд розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачем.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено: шлюб, зареєстрований 09 серпня 1964 року в АНД відділі РАЦС м. Дніпропетровська, під актовим записом №802 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано; залишено відповідачу після розірвання шлюбу прізвище «Костогриз» та стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 229,40 грн.

Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 110, 112 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя.

При розгляді справи про розірвання шлюбу, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 09 серпня 1964 року в АНД відділі РАЦС м. Дніпропетровська, під актовим записом №802.

Подальше спільне життя сторін не склалося через відсутність в родині взаєморозуміння з питань ведення господарства, втрату почуття любові та поваги, через що в родині виникали конфлікти.

З 1977 року сторони не підтримують фактично шлюбні відносини, не ведуть спільне господарство, а з 2009 року - проживають окремо та мають роздільний бюджет.

Тож, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції керувався положеннями Сімейного кодексу України, враховував встановлені обставини справи, виходив із того, що сторони вже понад 37 років не підтримують шлюбні відносини та дійшов висновку про доцільність розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 не погоджується із розглядом справи в заочному порядку, що позбавило її права на надання заперечень і захисту своїх інтересів.

Однак, колегія суддів вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення в заочному порядку судом першої інстанції було дотримано норми діючого процесуального законодавства та повідомлено відповідача належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Щодо посилань відповідача на те, що фактично шлюбні відносини тривали на момент звернення ОСОБА_3 із позовом до суду, та тривають і досі, то суд апеляційної інстанції вважає їх безпідставними та необґрунтованими, оскільки жодних доказів на підтвердження цих фактів апелянтом надано не було.

Згідно з приписами ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_4