Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/8087/15-ц Головуючий у 1-й інст. Перекупка І. Г.
Категорія 47 Доповідач Борисюк Р. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 02 червня 2016 року,

встановила:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся з даним позовом та після його уточнення просив зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійснені ним свого права користування земельною ділянкою, що розташована у АДРЕСА_1, шляхом перенесення господарської будівлі (сараю) та прибудови до сараю, що знаходяться на земельній ділянці ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2, на відстань не менше 1 метра від межі його земельної ділянки та на відстань не менше 12 метрів до вікон його житлового будинку. Також просив стягнути із відповідача на його користь 2000 грн. у відшкодування заподіяної моральної шкоди, сплачену суму судового збору та 3000 грн. за проведення будівельно-технічної експертизи

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що йому на праві приватної власності належить частина земельної ділянки по АДРЕСА_1, яка призначена для будівництва i обслуговування житлового будинку, господарських будівель i споруд, площею 0,0549 га, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_1. Відповідач є власником суміжного будинковолодіння та земельної ділянки. На спільній межі знаходиться паркан позивача, до якого впритул відповідачем на своїй земельній ділянці побудовано господарську будівлю (сарай) та прибудову до сараю з порушенням правил добросусідства та державних будівельних норм. Ці приміщення до знаходяться на відстані до межі земельної ділянки менше одного метра та менше 12 метрів до вікон його житлового будинку. Там відповідач тримає тварин, тому на подвір'ї позивача відчувається неприємний запах. Крім того, при їх будівництві було завдано шкоду паркану та тротуарній плитці.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 02 червня 2016 року позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійснені ОСОБА_2 його права користування земельною ділянкою шляхом перенесення господарської будівлі (сараю) та прибудови до сараю, що знаходяться на земельній ділянці ОСОБА_3 на відстань не менше 1 метру від межі з земельною ділянкою ОСОБА_2 та на відстань не менше 12 метрів до вікон житлового будинку останнього. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із судовим рішенням, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, де просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом були порушені норм матеріального та процесуального права, рішення є необґрунтованим та незаконним. Зазначає, що окрім відповідача співвласником 43/100 ідеальних часток будинковолодіння по АДРЕСА_2 є його брат ОСОБА_5, який не був залучений до участі у справі. Крім того, суд не врахував, що господарська будівля була побудована на відстані більше одного метра до межі земельної ділянки позивача. Після цього, позивач поставив бетонний паркан, зайнявши при цьому частину земельної ділянки, яка належить відповідачу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Частиною 3 статті 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено та як вбачається з матеріалів справи, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22 лютого 2006 року на підставі договору дарування від 25 січня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на праві приватної власності належить 52/200 частина будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.7).

Відповідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0549 га, яка розташована також за вище зазначеною адресою (т.1 а.с.6).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 вересня 1981 року відповідачу ОСОБА_3 належить житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.74).

Як вбачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи № 640/08.15 від 04.12.2015 року, господарська будівля (сарай) та прибудова до сараю, що розміщені на земельній ділянці ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2, не відповідає вимогам державно-будівельних норм України, а саме, ч. 3 п. 3.25* та ч. 1 п. 3.26 ДБН 360-92** «Планування і забудова міських і сільських поселень», щодо відстані до межі суміжної ділянки та відстані до вікон житлового будинку ОСОБА_2, за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 47-60).

Положення частини 1 статті 319 ЦК України передбачають, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частина 2 статті 319 ЦК України).

Згідно частини 5 статті 319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

У відповідності частини 1 та 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 частково та зобов'язавши ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні права користування належною йому земельною ділянкою шляхом перенесення господарської будівлі (сараю) та прибудови до сараю, що знаходяться на земельній ділянці ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що господарські будівлі останнього не відповідають державним будівельним нормам 360-92**.

Колегія суддів погоджується з тим, що господарські будівлі відповідача не відповідають встановленим державним будівельним нормам.

Але ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції не звернув увагу на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно укладеного 03 листопада 1988 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договору дарування, останній прийняв у дар 43/100 частини жилого будинку, який розташований за адресою : АДРЕСА_2 (т.1 а.с.155).

Таким чином, ОСОБА_5 є співвласником жилого будинку та АДРЕСА_2, разом із господарськими будівлями, що дає підстави стверджувати, що судове рішення впливає на його права і обов'язки у спірних правовідносинах.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦКП України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до вимог статті 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

ОСОБА_5 участі у справі не приймав, судом першої інстанції останнього не було залучено до справи як співвідповідача.

Ухвалюючи рішення, суд вирішив питання відносно нерухомого майна, яке перебуває у власності особи, без її участі у розгляді справи, що є порушенням охоронюваних законом прав ОСОБА_5 на належне йому майно.

З огляду на вище зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, відтак з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Із зазначених підстав і підлягає скасуванню додаткове рішення цього суду від 02 липня 2016 року, де було вирішено питання щодо стягнення із відповідача ОСОБА_3 судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Приймаючи до уваги, що ОСОБА_3 сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги, ці судові витрати підлягають стягненню на його користь з ОСОБА_2 в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 02 червня 2016 року та додаткове рішення цього суду від 02 липня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, відшкодування моральної шкоди.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 267 грн. 96 коп. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: