АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 645/1083/15-ц Головуючий І інстанції - Шевченко Г. С.
Провадження № 22-ц/790/1006/17 Головуючий ІІ інстанції - Кісь П.В.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2017 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - Бровченко І.О.,

- Кружиліної О.А.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ :

12.02.2015 року ОСОБА_4 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_3, в якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 01.12.2010р. у розмірі 159 108 грн. 50 коп., що складається з: суми боргу - 62 605 грн. 96 коп., 3% річних - 8 900 грн. 61 коп., неустойки - 87 601 грн. 93 коп.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 01.12.2010 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав грошові кошти в сумі 18 776,00 грн., що на день передачі грошей відповідала еквівалентові суми 2 347,00 доларів США з зобов'язанням повернути суму у гривнях, яка буде відповідати еквівалентові суми 2 347,00 доларів США на день передачі грошей до 01.12.2012 р. Однак, до теперішнього часу позичальник борг не повернув.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Суд вирішив: стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача суму боргу за договором позики у розмірі 62 605 грн. 96 коп.; три проценти річних в сумі 8 900 грн. 61 коп.; неустойку в розмірі 87 601 грн. 93 коп.; а всього: 159 108 грн. 50 коп.; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 1 591 грн. 09 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що грошей у позивача у борг він не отримував, у зв'язку з чим, ніяких боргових зобов'язань перед останнім не має. Також, вказує, що у спірному договорі позики від 01.12.2010 року міститься не його підпис.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 і його представник адвокат Макшанов Є.С. апеляційну скаргу підтримали і просили задовольнити, посилаючись на вказані в апеляційній скарзі доводи.

Представник позивача апеляційну скаргу не визнала і просила відхилити, вважаючи доводи ОСОБА_3 та його представника надуманими, а рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.12.2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, відповідно до умов якого Позикодавець надав Позичальнику позику у сумі 18 776,00 грн., що на день передачі грошей відповідала еквівалентові суми 2347,00 доларів США з зобов'язанням повернути суму у гривнях, яка буде відповідати еквівалентові суми 2347,00 доларів США на день передачі грошей до 01.12.2012 р.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі передав обумовлені договором грошові кошти ОСОБА_3, однак той умови договору не виконав, грошові кошти в строк до 01.12.2012 року не повернув.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду, оскільки рішення обґрунтоване і ухвалене у відповідності із законом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на укладення договору позики або його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За умовами пункту 8 Договору позики сторони дійшли згоди, що за прострочення виконання зобов'язань за цим договором Позичальник виплачує пеню в розмірі одного відсотка від простроченої суми за кожен день прострочення.

Станом на день подачі заяви про збільшення позовних вимог, а саме на 12 вересня 2016 року офіційний курс НБУ становив 2667.4886 грн. за один долар США.

З урахуванням наведених норм та встановлених обставин, суд обґрунтовано прийшов до висновку про те, що позов ОСОБА_4 підлягає задоволенню, а з ОСОБА_3 на користь позивача необхідно стягнути суму заборгованості за договором позики у розмірі 159 108 грн. 50 коп.

Відповідач ОСОБА_3 і його представник при апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції не оспорювали зазначені в рішенні суду розмір суми заборгованості та її складові, а лише стверджували, що договір позики відповідач не укладав, вказані в тексті договору позики гроші від ОСОБА_4 не отримував, вважає що позивач надав суду текст договору з підробленим від його імені підписом.

В суді першої інстанції про цю обставину не повідомляв, так як у нього з ОСОБА_4 були певні відносини, обумовлені спільним бізнесом, були певні взаєморозрахунки, однак після ухвалення рішення судом першої інстанції він уважніше ознайомився з матеріалами справи і переконався, що цей договір він не підписував.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, зважуючи на таке.

Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам рівні умови щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

З матеріалів справи вбачається, що суд надсилав у встановленому законом порядку відповідачу копію ухвали про відкриття провадження, копі. Позовної заяви з додатками, неодноразово надсилав судові повістки та викладав розгляд справи, оскільки рекомендовані листи в поштовою кореспонденцією на адресу відповідача поверталися з довідками підприємства поштового зв'язку, які свідчать про небажання ОСОБА_3 їх отримувати.

02.07.2015 року судом було ухвалене заочне рішення про задоволення позову.

12.07.2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення, посилаючись на розгляд справи за його відсутністю, відсутність у нього судових повісток, а також вказував, що повернув борг відповідачеві в повному обсязі в присутності двох свідків. При цьому свідків не називав, розписку ОСОБА_4 про отримання боргу та про відсутність претензій до позичальника не надав.

Ухвалою суду від 11.08.2015 року заява ОСОБА_3 задоволена, заочне рішення скасоване, справ призначена до розгляду.

Однак і в подальшому ОСОБА_3 ухилявся від явки в суд, письмових заперечень на позов з обґрунтування обставин щодо неспроможності позовних вимог, а також доказів на підтвердження заперечень суду не надавав.

Про час та місце розгляду справи 03 листопада 2016 року представник відповідача був повідомлений 17 жовтня 2016 року, тобто завчасно, однак в судове засідання ні представник, а ні відповідач не з'явилися, про причину не повідомили.

За таких обставин суд першої інстанції у відповідності із законом розглянув справу без відповідача та його представників і ухвалив рішення на підставі тих доказів, які малися у справі і які сторони визнали за необхідне надати суду.

Також апеляційний суд відхиляє доводи і клопотання відповідача та його представника в частині необхідності повторного призначення судової почеркознавчої експертизи, оскільки така експертиза ухвалою апеляційного суду від 02.03.2017р. за клопотанням відповідача вже призначалася, проте її виконанню перешкодило ненадання експерту необхідного обсягу вільних зразків підпису і почерку ОСОБА_3

Будучи ознайомленим зі змістом клопотання експерта про необхідність надання для експертного дослідження вільних зразків підпису і почерку, а також з наслідками невиконання вказаного клопотання у виді повідомлення експерта про неможливість надання висновку за відсутністю зразків підпису і почерку, відповідач ОСОБА_6 повторно звернувся з клопотанням про призначення судової почеркознавчої експертизи, однак вільних зразків підпису і почерку у обсязі і даними, які були вказані експертом, не надав, пояснивши це їх відсутністю.

Оскільки відповідач ОСОБА_3 не надав суду першої інстанції доказів виконання боргових зобов'язань за договором позики, на що він посилався у заяві про перегляд заочного рішення, як на підставу заперечень на позов, а в апеляційній скарзі та судових засіданнях апеляційної інстанції посилався на нові обставини, однак жодних доказів на їх підтвердження не надав, а зосередився на критичній оцінці наданого позивачем договору позики та формальному зверненні з клопотанням про повторне призначення експертизи, ухиляючись при цьому від надання для експертно дослідження вільних зразків підпису і почерку, колегія суддів вказані дії відповідача та його представника визнає як недобросовісне здійснення ними своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов'язків з метою створення судової тяганини та ускладнень у виконанні судом завдань, передбачених ст.ст.1, 303-1 ЦПК України.

Спір, зважуючи на таку позицію відповідача та його представників, не знаходить остаточного вирішення більше двох років, договір позики відповідачем не оспорений, у передбаченому законом порядку недійсним не визнаний.

ОСОБА_3 з заявою про підроблення документу іншою особою до правоохоронних органів не звертався і відповідне рішення з цього приводу, яке б давало підстави визнати факт підробки підпису та почерку в договорі позики, відсутнє.

Інші доводи відповідача та його представника не є суттєвими і висновки суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: І.О. Бровченко

О.А. Кружиліна