АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області в складі:

головуючого Міцнея В.Ф.

суддів: Владичана А.І., Височанської Н.К.

секретар Андрушків С.П.

за участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, представника

ОСОБА_3 ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання заповіту недійсним та нікчемним, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 9 серпня 2017 року,

в с т а н о в л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним.

Вказував на те, що 29 лютого 2016 року помер його батько - ОСОБА_7, після смерті якого відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1.

5 березня 2016 року він подав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини. При цьому він дізнався, що крім нього із заявою про прийняття спадщини звернулася відповідачка ОСОБА_1 як спадкоємець за заповітом, складеним ОСОБА_7 і посвідченим приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_5

Вважав, що вказаний заповіт є недійсним, оскільки на момент його складання ОСОБА_7 в силу похилого віку та стану здоровя не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

-------------------------------------------------------------------------------------------------------

справа № 727/6176/16-ц головуючий у І-й інстанції Семенко О.В.

провадження 22-ц/794/1158/17 суддя-доповідач: ОСОБА_8Ф

категорія: 39

Посилаючись на ці обставини, просив визнати заповіт, складений 11 січня 2016 року на імя ОСОБА_1,недійсним

Під час розгляду справи ОСОБА_3 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, а саме про визнання заповіту недійсним та нікчемним, посилаючись на порушення нотаріусом порядку вчинення нотаріальних дій щодо посвідчення заповіту.

Вказує на те, що нотаріус надав його батькові на підпис підготовлений заздалегідь і без попереднього обговорення з ним заповіт, складений на імя ОСОБА_1, у присутності якої батько підписав заповіт.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 9 серпня 2017 року позов задоволено: визнано недійсним та нікчемнимзаповіт, складений на імя ОСОБА_1 та посвідчений 11 січня 2016 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_5

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 та приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_5 просять рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спадкодавець ОСОБА_7 був людиною похилого віку і він тривалий час хворів, тому на момент складання заповіту не був спроможний розуміти значення своїх дій та керувати ними, а також нотаріусом при посвідченні заповіту порушено вимоги ст.ст.8, 43 Закону України „Про нотаріат, ст.ст.1253, 1255 ЦК України, а саме складено заповіт у відсутності спадкодавця ОСОБА_7 та без належного встановлення його особи і посвідчено заповіт у присутності спадкоємця за заповітом та свідка.

Проте колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи і таким висновкам суд дійшов внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт є одностороннім правочином, а тому повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 11 січня 2016 року ОСОБА_7 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_5, згідно з яким він на випадок смерті заповів ОСОБА_1 все своє майно, що буде належати йому

на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, а також все те, на що він за законом буде мати право (а.с.39).

29 лютого 2016 року ОСОБА_7 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.10).

Заявляючи вимогу про визнання вказаного заповіту недійсним, позивач посилався на те, що ОСОБА_7 в силу похилого віку та стану здоровя під час складання заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Частиною 1 статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Пленум Верховного Суду України у п.16 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними розяснив судам, що при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобовязаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи на момент вчинення правочину.

У висновку комплексної посмертної судово-медичної та судово-психіатричної експертизи від 7 березня 2017 року № 020 експертами зазначено, що внаслідок аналізу медичної документації стосовно стану здоровя ОСОБА_7, яка містить малоінформативні відомості щодо особливостей його психічного стану 11 січня 2016 року, та з урахуванням посилань на опубліковані профільні медичні першоджерела, де зазначені необхідні вимоги щодо клініки, перебігу та особливостей психічних порушень саме у онкохворих, неможливо надати конкретних та категорічних висновків щодо наявності чи відсутності у ОСОБА_7 11 січня 2016 року о 14 год. 30 хв. ознак будь-якого психічного розладу чи психічного захворювання і з цих же причин неможливо надати відповідь щодо його можливості в момент складання заповіту за своїм психічним станом усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. З цього висновку також вбачається, що комісією судово-медичних експертів не виявлено наявності факторів чи станів, які б беззастережно свідчили про неможливість ОСОБА_7 самостійно забезпечувати умови свого життя і відповідно потребування сторонньої допомоги для забезпечення умов життя (а.с.104-113).

Однак суд, посилаючись на дослідницьку частину вказаної експертизи, зробив висновок про те, що ОСОБА_7 на момент складання оспорюваного заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, який суперечить висновку експертів.

Інших доказів на підтвердження тих обставин, що ОСОБА_7 на момент складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, позивачем не надано суду.

Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції, порушуючи вимоги ст.ст.212-214 ЦПК України, не дав належну оцінку наявним у справі доказам і за відсутності належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зробив помилковий висновок про неспроможність ОСОБА_7 в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Не відповідають обставинам справи і висновки суду про те, що нотаріусом порушено порядок посвідчення оспорюваного заповіту.

За змістом ч.1 ст.1257 ЦК України заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Особливості посвідчення заповіту нотаріусом регламентуються ст.1248 ЦК України, Законом України „Про нотаріат, главою 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Статтею 1248 ЦК України передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

За правилами ст.43 Закону України „Про нотаріат не допускається вчинення нотаріальних дій у разі відсутності осіб її учасників або їх уповноважених представників.

З копії оспорюваного заповіту, яка міститься в матеріалах справи, вбачається, що текст цього заповіту виготовлений нотаріусом, заповіт прочитаний заповідачем ОСОБА_7 вголос і підписаний ним, його зміст йому зрозумілий і відповідає його волі (а.с.39).

З огляду на викладене помилковим є висновок суду про порушення нотаріусом вимогст.43 Закону України „Про нотаріат.

Необгрунтованим є також висновок суду про порушення нотаріусом положень ст.8 Закону України „Про нотаріат, ст.ст.1253, 1255 ЦК України щодо посвідчення заповіту у присутності спадкоємця за заповітом та свідка ОСОБА_9

Стаття 1253 ЦК України встановлює порядок посвідчення заповіту при свідках, а ст.1255 ЦК України та ст.8 Закону України „Про нотаріат передбачають заборону для перелічених у цих нормах осіб розголошувати відомості щодо факту складання заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту.

Згідно з ч.1 ст.1253 ЦК України на бажання заповідача заповіт може бути посвідчений при свідках.

У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обовязковою (ч.2 1253 ЦК).

Посвідчення заповіту у присутності спадкоємця за заповітомта іншої особи, яка не залучена в якості свідка відповідно до положень ч.2 ст.1253 ЦК України, не можна вважати порушенням таємниці у розумінні ст.1255 ЦК України та ст.8 Закону України „Про нотаріат і такі дії нотаріуса не тягнуть наслідків, передбачених ч.1 ст.1257 ЦК України.

Крім того, за змістом ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Отже, визнання правочину одночасно нікчемним і недійсним суперечить вказаній нормі закону.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права до правовідносин сторін.

Також відповідно до ч.2 ст.31 ЦПК України позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову до початку розгляду справи по суті.

З поданої до суду у серпні 2016 року позовної заяви вбачається, що позивач ОСОБА_3 просив визнати заповіт недійсним з підстав, передбачених ст.ст.225, ч.2 ст.1257 ЦК України.

Суд розпочав розгляд даної справи 28 жовтня 2016 року (а.с.53).

12 липня 2017 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, хоча цією заявою позивач фактично змінив предмет і підставу позову, оскільки у цій заяві він просить визнати заповіт недійсним і нікчемним та зазначено додаткову підставу позову - порушення вимог щодо посвідчення заповіту.

Суд в порушення вимог ч.2 ст.31 ЦПК Україниприйняв вказану заяву і розглянув її по суті.

За таких обставин у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним та нікчемним слід відмовити.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до п.п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 9 серпня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання заповіту недійсним та нікчемним відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: