Справа № 462/3385/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/4548/17 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2017 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю: позивача ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою державного навчального закладу «Львівське вище професійне художнє училище» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до державного навчального закладу «Львівське вище професійне художнє училище», третя особа - ОСОБА_4, про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом (а.с.1-5), в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ директора державного навчального закладу «Львівське вище професійне художнє училище» №44-к від 23.05.2016 року про його звільнення з посади керівника фізичного виховання та керівника гуртка по футболу за вчинення аморального проступку, поновити на роботі на займаній посаді, стягнути в його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та моральну шкоду, завдану незаконним звільненням, в розмірі 55000 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що звільнення його з роботи проведено незаконно, оскільки аморального проступку він не вчиняв, а конфлікт, який стався на засіданні педагогічної ради 09.02.2016 року, було спровоковано самим директором училища ОСОБА_4, яка дала вказівку силою відібрати у нього відеокамеру, на яку він здійснював запис розгляду на засіданні ради свого персонального питання, заподіявши йому тілесні ушкодження, внаслідок яких він перебував чотири дні на стаціонарному лікуванні і дванадцять днів - на амбулаторному лікуванні. Крім того, вважає, що відповідачем не було дотримано процедури його звільнення як голови первинної профспілкової організації названого училища та пропущено строки, встановлені ст.148 КЗпП України, для накладення на нього вказаного виду дисциплінарного стягнення.

В обґрунтування розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач додатково покликається на те, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №974 від 14.12.2016 року з 01.01.2017 року усім педагогічним працівникам підняли місячний посадовий оклад на два тарифних розряди, а тому розмір середнього заробітку за період з 01.01.2017 року слід обраховувати, виходячи з посадового окладу тринадцятого розряду, а не з одинадцятого, який він мав на день звільнення з роботи (а.с.206).

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29.05.2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ директора державного навчального закладу «Львівське вище професійне художнє училище» ОСОБА_4 № 44-к від 23.05.2016 року «Про звільнення».

Поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді керівника фізичного виховання та керівника гуртка по футболу державного навчального закладу «Львівське вище професійне художнє училище» з 23.05.2016 року.

Стягнуто з державного навчального закладу «Львівське вище професійне художнє училище» в користь ОСОБА_2 47543 грн. 06 коп. середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Стягнуто з Державного навчального закладу «Львівське вище професійне художнє училище» в дохід держави 551 грн. 20 коп. судового збору.

У задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць в розмірі 3962 грн. допущено до негайного виконання.

Рішення суду оскаржив відповідач державний навчальний заклад «Львівське вище професійне художнє училище», просить його скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що суд не дав належної правової оцінки всім доказам, які є в матеріалах справи, а обмежився лише демонстрацією в судовому засіданні долученого позивачем відеозапису засідання педагогічної ради, який апелянт вважає недопустимим доказом. Вказує, що підставою для звільнення позивача з посади стало те, що він 09.02.2016 року на засіданні педагогічної ради поводив себе некоректно, а після завершення засідання в присутності інших працівників наніс удар директору ОСОБА_4, що підтверджується довідкою Залізничного відділу поліції від 08.02.2017 року про реєстрацію заяви директора ОСОБА_4 в єдиному реєстрі досудових розслідувань про вчинення відносно неї кримінального правопорушення, висновком експерта від 11.02.2016 року, письмовими поясненням учасників педагогічної ради та показаннями свідків, допитаних в судовому засіданні, які суд, на думку апелянта безпідставно не врахував. Апелянт не погоджується з висновком суду про законність проведення позивачем відеозапису засідання педагогічної ради, оскільки це не відповідає вимогам ст. 307 ЦК України. Крім того, на думку апелянта, судом неправильно обраховано період та розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки не враховано, що у період з 13.09.2016 року по 29.05.2017 року (по день ухвалення оскаржуваного рішення) позивач працював на посаді викладача фізичної культури в Олеському професійному ліцеї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення протилежної сторони, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.28 постанови від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», з підстав вчинення аморального проступку, несумісного з

продовженням даної роботи (п.3 ст.41 КЗпП ), можуть бути звільнені

лише ті працівники, які займаються виховною діяльністю, наприклад,

вихователі, вчителі, викладачі, практичні психологи, соціальні

педагоги, майстри виробничого навчання, методисти, педагогічні

працівники позашкільних закладів. Таке звільнення допускається як

за вчинення аморального проступку при виконанні трудових

обов'язків, так і не пов'язаного з ними (вчинення такого проступку

в громадських місцях або в побуті). Звільнення не може бути

визнано правильним, якщо воно проведено лише внаслідок загальної

оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами.

Судом встановлено, що до звільнення позивач працював на посаді керівника фізичного виховання та керівника гуртка по футболу державного навчального закладу «Львівське вище професійне художнє училище» (а.с.125-127).

Також з 2014 року позивач обраний головою первинної профспілкової організації волевиявлених працівників державного навчального закладу «Львівське вище професійне художнє училище» Вільної профспілки освіти і науки України (а.с.8,11).

Оспорюваним є наказ директора державного навчального закладу «Львівське вище професійне художнє училище» ОСОБА_4 № 44-к від 23.05.2016 року «Про звільнення» (а.с.6-7), яким ОСОБА_2, керівника фізичного виховання та керівника гуртка по футболу названого училища, з 23.05.2016 року звільнено із займаної посади на підставі п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України за те, що він, нехтуючи загальноприйнятими нормами поведінки та педагогічної етики 09.02.2016 року під час засідання педагогічної ради поводив себе нетактовно, перебивав виступ директора училища, вигукував в адресу педагогічного колективу та директора образливі слова та безпідставні звинувачення, принижуючи їхню честь та гідність, без особистої згоди працівників здійснював відео-зйомку присутніх на засіданні; на зауваження директора та колег по роботі не перешкоджати проведенню засідання, припинити незаконну відео-зйомку та дати можливість завершити педраду не реагував; по завершенні педради, вживаючи образливі та нецензурні слова, застосував фізичну силу до директора училища ОСОБА_4, завдавши їй удар кулаком в обличчя, тобто аморальний проступок вчинено по відношенню до жінки та у присутності педагогічних працівників, чим принижено честь та гідність директора училища як людини та керівника в очах підлеглих, враховуючи також, що порушення ним принципів загальнолюдської моралі та норм етичної поведінки носять системний та неодноразовий характер.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про визнання незаконним його звільнення з роботи та поновлення на займаній посаді, суд першої інстанції виходив із того, що дослідженими у судовому засіданні доказами, які, в тому числі, послугували підставою для прийняття відповідачем оспорюваного наказу, не доведено, що позивач вчинив аморальний проступок, не сумісний з продовженням роботи на займаній посаді.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду, оскільки, як безспірно встановлено та визнано представником відповідача у судовому засіданні апеляційного суду, позивач під час проведення педагогічної ради дійсно проводив відео-зйомку під час звіту по недоліках в його роботі, однак, нецензурними словами, як написано в наказі, позивач не висловлювався, а тому сам по собі лише факт проведення такої зйомки, проти чого заперечували інші працівники, не може вважатись аморальним проступком для звільнення працівника на підставі п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України.

Крім того, сторони визнали й ту обставину, що позивач перебуває у конфліктних (неприязних) відносинах з керівником названого ДНЗ - ОСОБА_4, яка неодноразово виносила накази про оголошення догани позивачеві за порушення трудової дисципліни, які були визнані незаконними в судовому порядку (а.с.43-51).

Неспростованим стороною відповідача є й той факт, що після закінчення педагогічної ради за вказівкою директора училища ОСОБА_4 підпорядковані їй працівники силоміць намагались відібрати в позивача відеокамеру, що переросло в конфлікт між ними в приміщенні названої установи.

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів (висновків експертів (а.с.113,200)) встановлено, що 09.02.2016 року і позивач ОСОБА_2, і директор училища ОСОБА_4 отримали легкі тілесні ушкодження, проте, як правильно вказав у своєму рішенні суд першої інстанції, належних доказів на підтвердження факту нанесення позивачем удару в обличчя директору училища ОСОБА_4 немає, оскільки таким доказом, на переконання колегії суддів, має бути вирок суду, а в матеріалах справи є лише повідомлення Залізничного відділу поліції про прийняття 09.02.2016 року та реєстрацію 10.02.2016 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань (реєстраційний №0000446) заяви ОСОБА_4 про вчинення відносно неї кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України (а.с.201).

Заява ОСОБА_2 про вчинення відносно нього кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, зареєстрована в Єдиному реєстрі досудових розслідувань (реєстраційний №0000447) 10.02.2016 рок (а.с.119).

Таким чином, з урахуванням викладених вище обставин справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про незаконність звільнення позивача на підставі п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України та поновлення його на займаній до звільнення посаді з виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При цьому, районний суд, взявши до уваги в повному обсязі наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с.206), не перевірив його на правильність та не врахував, що в його розмір позивач включив заробітну плату, яку, починаючи з 01.01.2017 року, він обрахував у підвищеному розмірі, виходячи з посадового окладу для працівника тринадцятого тарифного розряду, якого він на момент звільнення ще не мав.

Отже, в цій частині оскаржуване рішення слід змінити, визначивши середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, як просив позивач, за період з 23.05.2016 року (з дня звільнення) по 29.05.2017 року (день ухвалення рішення суду про поновлення позивача на роботі) - 254 робочих дні, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення заробітної плати», виходячи із середньоденної заробітної плати позивача, обчисленої за два останні повні місяці перед звільненням (березень та квітень 2016 року із заробітною платою - 4198 грн. 47 коп. та 4198 грн. 47 коп., відповідно (а.с.122)), - 195 грн. 28 коп. ((4198,47 грн.+4198,47 грн.) : (22 р.д.+21 р.д.)), який становить 49601 грн. 12 коп. (254 р.д.*195,28 грн.).

Доводи апелянта про вирахування з періоду вимушеного прогулу періоду працевлаштування позивача на іншій роботі до його поновлення є безпідставними, оскільки стягнення середнього заробітку за вимушений прогул є санкцією для роботодавця за незаконне звільнення працівника, а тому працевлаштування звільненого працівника на іншій роботі та оплата за виконану роботу до його поновлення на попередній не впливає на визначення періоду вимушеного прогулу та його оплату.

Посилання апелянта на підтвердження своїх доводів у цій частині на п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» колегія суддів не бере до уваги, оскільки ці роз'яснення стосуються практики застосування норми ч.3 ст.117 КЗпП України, якою передбачалось зменшення компенсації на суму заробітної плати, одержаної за новим місцем роботи, проте ця норма виключена з КЗпП України Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 20.12.2005 року й, відповідно, на спірні правовідносини не поширюється.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу державного навчального закладу «Львівське вище професійне художнє училище» задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 травня 2017 року в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, виклавши абзац четвертий резолютивної частини рішення в наступній редакції:

Стягнути з державного навчального закладу «Львівське вище професійне художнє училище» у користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 травня 2016 року по 29 травня 2017 року в розмірі 49601 (сорок дев'ять тисяч шістсот одна) гривень 12 (дванадцять) копійок з вирахуванням обов'язкових платежів та зборів.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

__________Ніткевич А.В.