АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц /796/7306/2017 Головуючий в 1-й інстанції - Мирошниченко О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 вересня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Оніщука М.І.

при секретарі -Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 15 травня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору недійсним,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року позивач ОСОБА_4 пред'явив вказаний позов до ОСОБА_2 та зазначав, що 10.04.2008 року передав у позику відповідачу 230 000 доларів США,про що відповідач надав йому розписку та зобов'язався повернути вказану суму грошей зі сплатою 3% у місяць за користування позикою.

14 червня 2011 року між ним та відповідачем було укладено договір позики за умовами якого він передав відповідачу у позику 440 000 доларів США зі сплатою 3% у місяць за користування позикою та 44 000 доларів без процентів за користування.

На виконання умов зазначеного договору він передав відповідачу 3862320 гривень,що по курсу НБУ станом на 14.06.2011 року становило 484 000 доларів США, а відповідач отримавши вказану суму позики,надав розписку та зобов'язався повернути позику у вказаному розмірі до 01.07.2011 року.

Посилаючись на те,що відповідач не виконав своїх зобов'язань за вказаними договорами позики в повному об'ємі,позивач остаточно просив стягнути з відповідача на свою користь 16 945 077,87 грн., що за офіційним курсом гривні до долара США станом на 23 серпня 2016 року становить 670 000 доларів США,проценти за користування позикою за вказаними договорами в розмірі 30 998 490,84 грн.,що складає відповідно до офіційного курсу гривні до долара США на 23 серпня 2016 року 1 225 665 доларів США та три проценти річних від простроченої суми позик в розмірі 2 583 672,17 грн., що відповідно до офіційного курсу гривні до долара США на 23 серпня 2016 року становить 102 157,12 доларів США.

Не погодившись з вимогами за первісним позовом, відповідач пред'явив зустрічний позов про визнання договорів позики недійсними за їх безгрошовістю,посилаючись на те,що він 17.06.2007 року отримав від ОСОБА_4 у позику 249 000 доларів США зі сплатою 3% щомісяця від тіла позики без розписки і на кінець 2007 року борг складав 180 000 доларів США.,але весною 2008 року під тиском ОСОБА_4, який погрожував знищити його бізнес,він вимушений був написати розписку на 235000 доларів США під 3 % щомісяця, з яких 180 000 доларів США - тіло боргу, а решта складала відсотки. Позивачем були надані йому написані ним власноруч і зараховані у рахунок погашення його боргів отримані ним кошти та вигоди від нього,але 14.06.2011 позивач з декількома особами вчинив на нього особисто жорстокий тиск,змусив його підписати вже складений безгрошовий договір позики,в який як і раніше включив суму боргу 180 000 доларів США разом з надуманими процентами.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 травня 2017 року первісний позов задоволено частково, в задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму позики по договору від 14.06.2011 року у розмірі 11 648 692 грн.,що еквівалентно 440 000 доларів США,відсотки за користування позикою по договору від 14.06.2011 року за період з 22.09.2012 по 15.05.2017 року в розмірі 20 070 696 грн.32 коп.,що складає 758120 доларів США, а також судовий збір в розмірі 6890 грн..

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове,яким відмовити в задоволені первісного позову,задовольнивши зустрічний позов. Зазначає,що суд в обґрунтування рішення послався виключно на висновок судової почеркознавчої експертизи №381/382/16-32 від 24.06.2016 року,незважаючи на те,що встановлені обставини свідчать про упередженість експерта,що виключає вважати вказаний висновок експерта обгрунтованим та неупередженим. Судом не надана оцінка висновку судової лінгвістичної експертизи від 21.03.2017 року,яка проведена Харківським НДІ судових експертиз ім..М.С.Бокаріуса в рамках кримінального провадження та безпідставно відмовив у допиті свідків на підтвердження здійснення тиску зі сторони ОСОБА_4 на ОСОБА_2 з метою примусити його підписати 14 червня 2011 року спірні договір позики та розписки без передачі зазначених в них грошових коштів.

Представник ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просив також скасувати рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення первісного позову та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному об'ємі. Вказував, що суд безпідставно прийшов до висновку про врахування сторонами зобов'язань, які витікали з договору позики від 10.04.2008 року на суму 230 000 доларів США, при укладенні договору позики 14.06.2011 року та в порушення ч.2 ст.625 ЦК України відмовив у стягненні 3% річних за прострочення грошових зобов'язань за вказаними договорами позики, в зв'язку з чим просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 неповернуті суми позики за договорами позики від 10.04.2008 року та від 14.06.2011 року в розмірі 16 945 077,87 грн.,що відповідно до офіційного курсу гривні до долара США станом на 23.08.2016 року еквівалентно 670 000 доларів США,проценти за договорами позики від 10.04.2008 року та від 14.06.2011 року в розмірі 30 998 490,84 грн., відповідно до офіційного курсу гривні до долара США станом на 23.08.2016 року еквівалентно 1 225 665 доларів США та три проценти річних від простроченої суми позик,отриманих за договорами позики від 10.04.2008 року та 14.06.2011 року в розмірі 2 583 672,17 грн. що відповідно до офіційного курсу гривні до долара США станом на 23.08.2016 року еквівалентно 102 157,12 доларів США.

Вислухавши доповідь судді,пояснення осіб,що з'явилися в судове засідання,обговоривши доводи апеляційної скарги,обставини справи,колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено,що 10 квітня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики,відповідно до умов якого позивач передав,а відповідач отримав у позику 230 000 доларів США зі сплатою 3% у місяць та зобов'язався повернути вказані грошові кошти,про що надав розписку.

14 червня 2011 року сторони уклали договір позики,за умовами якого позивач передав у позику відповідачу грошову суму у розмірі 3 862 320 грн.,що по курсу НБУ станом на день укладення договору становило 484 000 доларів США.

Відповідно до п.2 договору сторони домовилися про те,що договір позики поділяється на дві частини: на суму 44 000 доларів США позика є безпроцентною, на суму 440 000 доларів США позика надається під три проценти в місяць, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 01.07. 2011 року.

Про отримання позики на вказаних умовах в договорі позики від 11 червня 2011 року,відповідачем надана розписка.

Відповідно до розписок підписаних сторонами відповідач повернув в рахунок заборгованості по договору позики від 14 червня 2011 року - 21.11.2011 року 44 000 доларів США по безпроцентної позики та 36 000 доларів США в рахунок погашення остаточної суми; 20.06.2012 року - 50 000 доларів США, 17.08.2012 року - 50 000 доларів США, 07.09.2012 року - 25 000 доларів США,21.09.2012 року - 30 000 доларів США,а всього 235 000 доларів США.

Посилаючись на те,що відповідач в повному об'ємі не виконав своїх зобов'язань за вказаними договорами позики, уточнивши свої вимоги 23.08.2016 року, позивач за первісним позовом просив стягнути з відповідача вищезазначену суму боргу по двом договорам позики,три проценти у місяць за користування грошовими коштами до вказаної дати та три проценти річних за прострочення зобов'язання за період з 22.09.2012 року по 23.08.2016 року.

Заперечуючи факт отримання від позивача вказаних коштів у позику за вказаних вище обставин,відповідач пред'явив зустрічний позов,в якому просив визнати розписки та договір позики недійсними за їх безгрошовістю та підписання їх під тиском зі сторони позивача. Вказував, що він дійсно вимушений був під тиском позивача отримати від нього у позику 249 000 доларів США під 3% щомісяця,але вказані події відбувалися 17.06.2007 року без розписок. З вказаної суми ним було погашено проценти і залишилася лише 180 000 доларів США.

Але навесні він під тиском позивача вимушений був підписати безгрошовий документ - розписку на 235 000 доларів США пі 3% щомісяця, які він в подальшому повернув, а 14.06.2011 року він знов його примусив його підписати складений безгрошовий договір позики та розписку.

Відповідно до ст.ст.1046,1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець)передає у власність другій стороні(позичальникові) грошові кошти або речі,визначені родовими ознаками,а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей,визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі,якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках коли позикодавець є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ,який посвідчує передання йому у позику позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Задовольняючи частково первісний позов та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову,суд першої інстанції виходив з того,що дійсно між сторонами виникли правовідносини,які регулюються вказаними статтями ЦК України і виходячи з договору позики та розписок наданих відповідачем,останній повинен повернути позивачу за договором позики від 14 червня 2011 року 440 000 доларів США,відсотки за користування позикою по договору від 14.06.2011 року за період з 22.09.2012 року по 15.05.2017 року у розмірі 758 120 доларів США у гривневому еквіваленті. При цьому відмовляючи у позові в частині стягнення позики у розмірі 230 000 доларів США по договору від 10 квітня 2008 року, суд обґрунтував свій висновок тим,що в розписці від 14 червня 2011 року відповідач зазначив,що ця розписка випливає з виданої раніше розписки від 10.04.2008 року на суму 230 000 доларів США. Крім того суд відмовив у стягненні 3% річних за прострочення грошового зобов'язання за відсутністю підстав застосування ч.2 ст.625 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд дійшов висновку про недоведеність обставин,на які посилався відповідач в обґрунтування своїх вимог.

Колегія суддів вважає,що висновок суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову відповідає обставинам справи та вимогам закону,що регулює правовідносини,які виникли між сторонами.

Разом з тим колегія суддів не може погодитись з висновком суду в частині відмови позивачу у стягненні позики за договором від 10 квітня 2008 року,оскільки суд дійшов такого висновку на припущеннях, чим порушив ч.4 ст.60 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи розпискою відповідача від 10 квітня 2008 року підтверджено отримання ним від позивача 230 000 доларів США.

За умовами договору позики від 14 червня 2011 року сума позики була визначена сторонами на 14.06.2011 року у розмірі 484 000 доларів США і з цієї суми 44 000 доларів США є позика безпроцентною,а сума позики 440 000 доларів США надається під 3% річних. Жодних з пунктів договору не містить домовленості сторін стосовно позики за договором від 10 квітня 2008 року,тобто згода позивача на включення 280 000 доларів США у суму позики за договором від 14 червня 2011 року відсутня,в зв'язку з чим вважати,що зобов'язання відповідача за договором позики від 10 квітня 2008 року враховані у суму позики за договором позики від 14 червня 2011 року лише за його вказівкою в розписці від 14 червня 2011 року є припущенням,а відтак не може вважатись доказом рішення суду в цій частині.

При цьому суд звертає увагу на позицію відповідача з цього питання,оскільки у зустрічному позові він стверджував,що ним до 14.06.2011 року було повернуто всі грошові кошти отримані від позивача раніше,що виключає узгодження зазначеного з його вказівкою в розписці від 14 червня 2011 року, яку він вчинив на свій розсуд.

Крім того відповідач взагалі оспорює вказаний договір та розписку від 14 червня 2011 року за безгрошовістю,не надаючи будь яких роз'яснень стосовно змісту цієї частини розписки,з урахуванням його тверджень про відсутність будь-яких грошових зобов'язань на червень 2011 року перед позивачем.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав вважати,що сторони укладаючи договір позики 14 червня 2011 року включили у суму позики 484 000 доларів США позику у розмірі 230 000 доларів США за договором позики від 10 квітня 2008 року і таким чином вказаний договір позики між сторонами припинено.

Колегія суддів вважає,що суд першої інстанції, прийшовши до такого висновку з вказаних ним у рішенні підстав,вийшов за межі зустрічного позову,оскільки відповідач стверджував про повернення позики у розмірі 230 000 доларів США,а не включення цієї суми у розмір позики за договором від 14 червня 2011 року.

Таким чином , на думку колегії суддів, рішення в частині часткового задоволення первісного позову підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог позивача з урахуванням їх збільшення станом на 23.08.2016 року.

При цьому колегія суддів звертає увагу,що суд першої інстанції стягуючи з відповідача заборгованість за договором позики від 14 червня 2011 року станом на день постановлення рішення також вийшов за межі позовних вимог,оскільки позивач просив стягнути заборгованість по договорам позики від 10 квітня 2008 року та 14 червня 2011 року, яка утворилася станом на 23.08.2016 року.

З огляду на викладене колегія суддів не може погодитись і з рішенням суду в частині відсутності підстав щодо задоволення первісного позову про стягнення з відповідача 3% річних за прострочення грошового зобов'язання, як це передбачено ч.2 ст.625 ЦК України,оскільки суд з порушенням норм матеріального права ототожнив ці вимоги з вимогами про стягнення процентів за користування грошовими коштами.

Вказаною нормою ЦК України передбачено,що боржник,який прострочив виконання грошового зобов'язання,на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення,а також три проценти річних від простроченої суми,якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Встановлено,що станом на 23.08.2016 року відповідачем не повернуто 670 000 доларів США,тобто грошове зобов'язання прострочено і з урахуванням уточнень позовних вимог позивача від 26.12 2013 року та від 23.08.2016 року 3% річних від простроченої суми за період з 22.09.2012 року по 23.08.2016 року становить 2 583 672,17 грн.,що до офіційного курсу гривні до долара США станом на 23.08.2016 року еквівалентно 102 157,12 доларів США (а.с.т.2 а.с.13-23,т.4 а.с.198-2010),а тому з відповідача належить стягнути вказану суму.

Аналізуючи всі докази надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, в сукупності з встановленими обставинами, колегія суддів вважає,що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову за відсутності доказів на підтвердження безгрошовості договорів позики,укладених сторонами 10 квітня 2008 року та 14 червня 2011 року,та укладення цих договорів під тиском зі сторони позивача.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 про незаконність такого висновку суду не доведені належними та допустимими доказами,як це передбачено ст..ст.58,59 ЦПК України,а тому на увагу не заслуговують.

Навпаки матеріалами справи підтверджено законність та обґрунтованість рішення суду а цій частині.

Так, відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи №381/382/16-32 від 24.06.2016 року, проведеної на підставі ухвали суду в даній справі, підписи у розписках від 10.04.2008 року та 14.06.2011 року виконані ОСОБА_2, останній якому-небудь сильному впливу збиваючих факторів (таких як тяжкий хворобливий стан,стан сильного хвилювання/стресу,у тому числі й такий,що може бути спричинений психологічним тиском) при виконані зазначених підписів і рукописного тексту не піддавався (т.4 а.с.152-160).

З пояснень експерта ОСОБА_6,яка підтримала свій висновок в судовому засіданні, вбачається,що будь якого тиску або примушення до складання завідомо неправдивого висновку в ході проведення нею вказаної експертизи будь-якою особою вчинено не було.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про порушення судом норм матеріального та процесуального права та неврахування всіх встановлених по справі обставин, що призвело до однобічного розгляду даної справи та не врахування наданих відповідачем доказів на підтвердження своїх вимог не знайшли свого підтвердження,в зв'язку з чим підлягають відхиленню.

Відповідно до ч.3 ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Посилання в апеляційній скарзі на покази свідків на підтвердження вчинення тиску на відповідача зі сторони позивача при підписанні договору позики від 14 червня 2011 року ,а також при написанні власноручно розписок від 10 квітня 2008 року та 14 червня 2011 року,які нібито надавалися свідками в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні,а також на висновок судової лінгвістичної (авторознавчої) експертизи №70 від 21.03.2017 року за матеріалами кримінальної справи, не можуть бути визнані належними та допустимими доказами в даному цивільному провадженні ,оскільки досудове розслідування триває з 2014 року і будь якого рішення судом по матеріалам даного кримінального провадження не постановлено.

До того ж колегія суддів звертає увагу на ставлення відповідача стосовно обставин, на які він посилається в своїх вимогах, до , в момент та після укладення договорів позики.

Так, стверджуючи,що позивач примусив його отримати позику у розмірі 249000 доларів США в 2007 році без розписки,а потім навесні 2008 року внаслідок тиску примусив його написати безгрошовий документ, відповідач ні до правоохоронних органів,ні до суду не звернувся про вчинення проти нього неправомірних дій.

Більше того, 14 червня 2011 року він укладає з позивачем договір позики та знов надає розписку при вказаних вище обставинах і лише після того як позивач звернувся з даним позовом до суду 20.02.2013 року,відповідач пред'являє зустрічний позов з вказаних підстав і звертається з заявою до прокурора м. Києва про вчинення на його думку кримінального правопорушення , лише 23.01.2014 року , тобто під час розгляду даної справи (т.5,а.с.50-55).

В поясненнях до Апеляційного суду м. Києва від 10.06.2014 року представник відповідача зазначив, що розписка від 10.04.2008 року та від 14.06.2011 року підписана відповідачем одночасно (т.2 а.с.114-116 ) , тоді як у вищевказаній заяві прокурору м. Києва відповідач стверджував, що 10.04.2008 року він позичив у ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 230 тисяч доларів США, терміном на один рік, під 3 % щомісячно і про даний факт ним була видана ОСОБА_4 розписка.

Колегія суддів критично ставиться до вказаних пояснень ОСОБА_2 щодо обставин укладення договорів позики та отримання коштів у розмірах, вказаних у розписках, які ним були підписані та надані ОСОБА_4 і вважає, що таким чином він намагається ухилитися від цивільно-правової відповідальності за невиконання грошового обов'язку.

Керуючись ст..ст.304,307,308,309,314,316,319 ЦПК України,колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 травня 2017 року скасувати в частині часткового задоволення позову ОСОБА_4 та ухвалити нове наступного змісту.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики від 10.04.2008 року та від 14.06.2011 року задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суми позики за договорами позики від 10.04.2008 року та від 14.06.2011 року в розмірі 16 945 077,87 грн., ., що за офіційним курсом гривні до долара США станом на 23 серпня 2016 року становить 670 000 доларів США, проценти за користування позикою за вказаними договорами в розмірі 30 998 490,84 грн., що складає відповідно до офіційного курсу гривні до долара США на 23 серпня 2016 року 1 225 665 доларів США та три проценти річних від простроченої суми позик в розмірі 2 583 672,17 грн., що складає відповідно до офіційного курсу гривні до долара США станом на 23.08.2016 року 102 157,12 доларів США.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді -