Провадження № 22-ц/780/4596/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 29 25.09.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

25 вересня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Олійника В.І.,

суддів Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

при секретарі Топольському В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Міністерства соціальної політики України, Київської обласної державної адміністрації, виконавчого комітету Білоцерківської міської ради про відшкодування майнової та немайнової шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом до виконавчого комітету Білоцерківської міської ради про відшкодування майнової та немайнової шкоди, заподіяної внаслідок невиконання відповідачем вимог ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щодо забезпечення позивача як інваліда війни 1 групи жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 неодноразово уточнював.

Так, у позовній заяві від 29 вересня 2016 року позивач просив стягнути в рахунок відшкодування завданої йому майнової шкоди з Виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради суму збитків в розмірі 335 880 грн.. Також просив стягнути з відповідача в рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди 150 000 грн. та судові витрати.

У своїй заяві від 23 листопада 2016 року ОСОБА_2 просив стягнути в рахунок відшкодування завданої йому майнової шкоди з Виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради суму збитків в розмірі 380 650 грн.

У заяві від 23 січня 2017 року позивач просив стягнути солідарно з Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Київської обласної державної адміністрації та Виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради Київської області в рахунок відшкодування завданої йому майнової шкоди суму збитків в розмірі 738 156 грн. Також просив стягнути в рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди з Виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради суму відшкодування у розмірі 200 000 грн. та судові витрати.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 14 лютого 2017 року було залучено до участі в справі як співвідповідачів Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та Київську обласну державну адміністрацію.

У заяві про уточнення позовних вимог від 5 квітня 2017 року позивач просив стягнути з відповідачів - Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Міністерства соціальної політики України, Київської обласної державної адміністрації, виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області солідарно в рахунок відшкодування завданої майнової шкоди суму збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 727287 грн., а також просив стягнути з відповідачів в рахунок завданої йому моральної шкоди солідарно суму відшкодування в розмірі 200 000 грн. та судові витрати.

Ухвалою цього ж суду від 5 квітня 2017 року було залучено до участі в справі як співвідповідача Міністерство соціальної політики України.

У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Представники виконавчого комітету Білоцерківської міської ради проти позову заперечували, посилаючись на те, що забезпечення житлом інвалідів війни є державною бюджетною програмою, за виконання якої несуть відповідальність розпорядники бюджетних коштів, визначені законом, тобто, Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та розпорядники нижчого рівня - обласні державні адміністраціїі і за період від 2011 року до часу розгляду справи на м.Біла Церква не виділялося житло за цільовою програмою для інвалідів Великої Вітчизняної війни.

Представник Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (далі Мінрегіон) в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що протягом 2011-2013 років Мінрегіон був головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми забезпечення житлом інвалідів війни, здійснюючи розподіл бюджетних коштів між регіонами в розрізі розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня пропорційно кількості інвалідів війни, які перебувають в черзі на отримання житла. Протягом 2011-2013 років Мінрегіон на сто відсотків від планових призначень профінансував закупівлю квартир інвалідам війни по Київській області. У 2011 році на рахунок виконавчого комітету Білоцерківської міської ради надійшли цільові бюджетні кошти в сумі 243 243 грн для закупівлі квартири інваліду війни 1 групи, який тривалий час перебував у черзі на отримання житла, і ці кошти були використані за цільовим призначенням. Протягом 2012-2013 років на виконання програми щодо забезпечення житлом інвалідів війни безоплатно квартири з державної власності у власність територіальної громади м.Біла Церква для їх подальшої передачі інвалідам війни, які перебувають на обліку як такі, що потребують поліпшення житлових умов, не передавалися. У 2014-2017 роках Мінрегіон не визначався головним розпорядником за бюджетною програмою для забезпечення житлом інвалідів війни.

Міністерство соціальної політики України та Київська обласна державна адміністрація направили до суду письмові заперечення проти позову та клопотання про розгляд справи за відсутності їхніх представників.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 липня 2017 року відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з безпідставності позовних вимог ОСОБА_2

Колегія суддів з висновками, на підставі яких було задоволено позов, не може погодитися.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

За змістом ч.3 ст.10 та ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 має статус інваліда війни 2 групи (посвідчення серії Б №554437, видане 25.03.2004 року) та має право на пільги, встановлені законодавством України, для ветеранів війни - інвалідів війни 1 групи (посвідчення ААВ № 004779, видане 11.06.2013 року (т.1 а.с.5, т.2 а.с.100)

На підставі рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради №446 від 27.09.2011 року ОСОБА_2, як інваліда 2 групи Великої Вітчизняної війни з сімєю в складі 2 осіб взято на позачерговий квартирний облік, як такого, що забезпечений житловою площею нижче за рівень (т.2 а.с.77).

Також встановлено, що на час постановлення на квартирний облік ОСОБА_3 в списку інвалідів Великої Вітчизняної війни м.Біла Церква, які перебувають на квартирному обліку у позачерговій черзі для забезпечення житлом, був третім (т.1 а.с.230-231) і на час розгляду справи - перший (т.2 а.с.76)

Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що згідно зі ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» він як інвалід війни 1 групи, який потребує поліпшення житлових умов, має право на позачергове забезпечення житлом протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, до теперішнього часу житло він не отримав, а тому сумісними неправомірними діями всіх відповідачів, які мали забезпечити його житлом, йому спричинені збитки у вигляді упущеної вигоди, з практики ЄСПЛ «правомірні очікування, легітимні сподівання» на набуття житла у власність. Розмір майнової шкоди позивачем оцінено у 727 287 грн. - середня ринкова вартість двокімнатної квартири в м.Біла Церква за оцінкою кваліфікованого спеціаліста ПП « Експертгарант» (т.1 а.с.12-122).

В порядку відшкодування заподіяної моральної шкоди просив стягнути з відповідачів солідарно 200 000 грн.

Вирішуючи спір суд виходив з наступного.

Відповідно до п.18 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» інвалідам війни надається, зокрема, така пільга як позачергове забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій. Інваліди війни забезпечуються жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів.

Згідно зі ст.9 ЖК УРСР забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.46 ЖК УРСР поза чергою жиле приміщення надається, зокрема, інвалідам Великої Вітчизняної війни і прирівняним до них у встановленому порядку особам протягом двох років з дати прийняття рішення про включення до списку на позачергове одержання жилого приміщення, а з них інвалідам першої групи з числа учасників бойових дій на території інших держав - протягом року з визначенням переважного права інвалідів Великої Вітчизняної війни і прирівняних до них у встановленому порядку осіб на одержання жилих приміщень перед всіма іншими категоріями позачерговиків.

Згідно зі ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов, розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності.

Відповідно до ст.20 Бюджетного кодексу України у бюджетному процесі на рівні державного бюджету та на рівні місцевих бюджетів (за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, відповідної місцевої ради) застосовується програмно-цільовий метод. Особливими складовими програмно-цільового методу у бюджетному процесі є бюджетні програми, відповідальні виконавці бюджетних програм, паспорти бюджетних програм, результативні показники бюджетних програм. Бюджетні програми визначаються головними розпорядниками бюджетних коштів з урахуванням положень ч.2 ст.21 і п.2 ч.5 ст.22 цього Кодексу.

Згідно з п.п.«д» п.9 ч.1 ст.87 Бюджетного кодексу України встановлено, що до видатків, які здійснюються з Державного бюджету України, належать видатки на державні програми підтримки будівництва (реконструкції) житла для окремих категорій громадян.

Механізм використання коштів, передбачених у державному бюджеті за програмою «Забезпечення житлом інвалідів війни» визначається Порядком використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення житлом інвалідів війни, затвердженим постановою Кабінету міністрів України №503 від 23.05.2012 року (далі Порядок №503).

Порядком №503 визначено, що головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми є Мінрегіон, розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня - Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські держадміністрації або їх структурні підрозділи.

Головний розпорядник бюджетних коштів здійснює їх розподіл між регіонами в розрізі розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня пропорційно кількості інвалідів війни, які перебувають у черзі на отримання житла.

Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські держадміністрації подають Мінрегіону інформацію про кількість інвалідів війни.

Бюджетні кошти спрямовуються на придбання квартир на вторинному ринку, у житлових будинках, введених в експлуатацію, в обєктах незавершеного житлового будівництва зі строком введення в експлуатацію не пізніше I кварталу року, що настає за звітним, на умовах пайової участі за умови, що в квартирах, які придбаються, будуть виконані внутрішні опоряджувальні роботи, а також на погашення бюджетної кредиторської заборгованості за програмою «Забезпечення житлом інвалідів війни», взятої на облік органами Казначейства, та на оплату різниці у вартості проектної та фактичної площ квартир, майнові права на які були придбані у 2010-2011 роках за програмою «Забезпечення житлом інвалідів I групи Великої Вітчизняної війни, які довготривалий термін знаходяться у черзі на отримання житла» та у 2012 році за програмою «Забезпечення житлом інвалідів війни».

Квартири безоплатно передаються у власність відповідних територіальних громад для їх подальшої передачі інвалідам війни, які перебувають на обліку як такі, що потребують поліпшення житлових умов.

Передача квартир здійснюється комісією, що утворюється Київською та Севастопольською міськдержадміністраціями або виконавчим комітетом відповідної ради, та оформляється актом приймання-передачі за формою, встановленою Мінрегіоном.

З огляду на норми законодавства, якими врегульовані питання щодо реалізації виконання гарантованої ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» пільги інвалідам війни на позачергове, протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, забезпечення житлом, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що основним джерелом фінансування будівництва та придбання житла для інвалідів війни є субвенція (міжбюджетний трансферт) з державного бюджету місцевим бюджетам, обсяг якої визначається Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік, що приймається Верховної Радою України за поданням Кабінету Міністрів України.

Згідно ч.2 ст.108 Бюджетного кодексу України порядок перерахування субвенцій з Державного бюджету України місцевим бюджетам визначається Кабінетом Міністрів України.

Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради надає житло, що належить до комунальної власності, в порядку черговості відповідно до Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затвердженого постановою Ради міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня1984 року за №470.

Суд зазначав, що позивач посилається на своє право, гарантоване йому державою згідно ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а тому саме держава в особі компетентних органів - Кабінету Міністрів України на стадії підготовки проекту закону про Державний бюджет України та Мінрегіон як головний розпорядник бюджетних коштів за бюджетною програмою забезпечення житлом інвалідів війни, є належним відповідачем у даному спорі.

Судом було встановлено, що Мінрегіон протягом 2011-2013 років був головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми «Забезпечення житлом інвалідів війни», здійснюючи розподіл бюджетних коштів між регіонами в розрізі розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня пропорційно кількості інвалідів війни, які перебувають в черзі на отримання житла. Протягом 2011-2013 років Мінрегіон на сто відсотків від планових призначень державного бюджету профінансував закупівлю квартир інвалідам війни по Київській області і Звіти Київської обласної державної адміністрації Мінрегіону про хід виконання цієї державної програми протягом 2011-2013 років приєднано до матеріалів справи (том 2 а.с.59-68, 140-167).

Також судом встановлено, що у 2014-2017 роках Мінрегіон не визначався головним розпорядником за бюджетною програмою для забезпечення житлом інвалідів війни, так як від 2014 року в державному бюджеті не було виділено асигнувань для виконання цієї бюджетної програми .

Проте, колегія суддів вважає, що Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України не було єдиним належним відповідачем у справі, тим більше, що у 2014-2017 роках дане Міністерство не визначалося головним розпорядником за бюджетною програмою для забезпечення житлом інвалідів війни.

Як вбачається з листа міського фінансового управління Білоцерківської міської ради цільові субвенції з державного бюджету на забезпечення житлом інвалідів війни за період 2011 - 2016 роки до місцевого бюджету не надходили (т.2 а.с.6).

Позивач просив суд стягнути з відповідачів солідарно грошові кошти в сумі 727287 грн., тобто, середню ринкову вартість двокімнатної квартири в м.Біла Церква, мотивуючи тим, що відповідачі, не надавши вчасно житло, спричинили йому збитки у вигляді упущеної вигоди в розумінні ст.22 ЦК України, оскільки він мав право отримати це житло у власність шляхом приватизації.

При цьому позивач посилався на рішення ЄСПЛ від 10.12.2009 року «ОСОБА_4 проти України», де визначено, що «майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги щодо яких заявник може стверджувати, що він або вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права. «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія і повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судове рішення (т.1 а.с.200-203).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є :

1) втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Проте, суд помилково вважав необґрунтованою таку позицію позивача, посилаючись на те, що національне законодавство України чітко визначає поняття упущеної вигоди як доходів, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. А право позивача ґрунтується не на отриманні житла як дохід (у власність), а для задоволення потреб у поліпшенні житлових умов, бо саме з двома факторами закон повязує право позивача на пільгу - наявність статусу інваліда війни та потреба у поліпшенні житлових умов. Суд вважав твердження позивача про те, що він мав легітимні сподівання на отримання житла у власність, базуються на припущеннях і не можуть бути прийняті судом як доказ в силу ч.4 ст.60 ЦПК України.

Також суд зазначав, що в рішенні ЄСПЛ від 26.06.2014 року «Суханов та Ільченко проти України» зазначено, що якщо суть вимоги повязана з майновим правом, то особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя, наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування і в даному спорі позивач не навів будь-якої судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ чи Верховного Суду України, якою б визнавалося право на пільгу майновим правом.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не може погодитися.

Позивач вважав, що Мінрегіон, Київська обласна державна адміністрація та Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради Київської області є належними солідарними відповідачами у даній справі.

Згідно пунктів 2-4 Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення житлом інвалідів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2012 року за №503 (надалі - Порядок) головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми Забезпечення житлом інвалідів війни протягом 2011 - 2013 років включно був відповідач - Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, яке само визнає дану обставину у своїх письмових запереченнях (а.с.54, т.2). Розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня є Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські держадміністрації або їх структурні підрозділи. У випадку з позивачем - це Київська обласна державна адміністрація (надалі - КОДА). Головний розпорядник бюджетних коштів здійснює їх розподіл між регіонами в розрізі розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня пропорційно кількості інвалідів війни, які перебувають у черзі на отримання житла. Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські держадміністрації подають Мінрегіону інформацію про кількість інвалідів війни. Бюджетні кошти спрямовуються на придбання квартир на вторинному ринку, у житлових будинках, введених в експлуатацію, в обєктах незавершеного житлового будівництва зі строком введення в експлуатацію не пізніше І кварталу року, що настає за звітним, на умовах пайової участі за умови, що в квартирах, які купляються, будуть виконані внутрішні опоряджувальні роботи, а також на погашення бюджетної кредиторської заборгованості за програмою Забезпечення житлом інвалідів війни, взятої на облік органами Казначейства, та на оплату різниці у вартості проектної та фактичної площ квартир, майнові права на які були придбані у 2010-2011 роках за програмою Забезпечення житлом інвалідів І групи Великої Вітчизняної війни, які довготривалий термін знаходяться у черзі на отримання житла та у 2012 році за програмою Забезпечення житлом інвалідів війни.

Відповідно до письмових заперечень Мінрегіону (а.с.54, 55, т.2) протягом 2011 - 2013 років включно Мінрегіоном було спрямовано відкриті асигнування для придбання квартир для інвалідів війни згідно поданих облдержадміністрацією списків на загальну суму 10 633 112 грн. 00 коп. Мінрегіон зазначає, що Фінансування було забезпечено в обсязі 100 % від планових призначень.

Проте, при стовідсотковому фінансовому забезпеченні з державного бюджету позивач у даній справі так і не отримав житло, на яке згідно з законом має право. Крім того, станом на 01 грудня 2011 року у списках (а.с.60-68, т.2), поданих Мінрегіону, ОСОБА_2 зовсім не значиться, хоча станом на 01.10.2011 року він вже перебував на квартирному обліку Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області, а ці списки формувалися Виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради Київської області (надалі - міськвиконком) та передавалися до Київської обласної державної адміністрації, яка, у свою чергу, передавала їх Мінрегіону. Грошові кошти на придбання квартир для інвалідів війни повинні були надходити у зворотньому порядку.

Таким чином, як стверджує Мінрегіон, фінансування мало місце. Облдержадміністрація у своїх письмових поясненнях (а.с.36-38, т.2) зазначає, що саме міськвиконком та Мінрегіон є відповідальними за процес придбання житла для інвалідів війни та надання їм його, а міськвиконком у своєму листі від 28.03.2016 року за вихідним №М-0125/12 (а.с.6, т.1) зазначає, що для будівництва (придбання) такого житла необхідні кошти з державного та місцевого бюджетів. Тривалий час житло в місті не надавалося і кошти на його будівництво (придбання) не виділялися. У листі міськвиконком також повідомляє, що у зв'язку з відсутністю відповідного фінансування він не може забезпечити позивача жилою площею як такого, що потребує поліпшення житлових умов. Проте, колегія суддів в даному випадку вважає необхідним використати практику Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ), а саме рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі Кечко проти України, у пункті 26 якого ЄСПЛ зауважує, що не приймає аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань. Це стосується і органів місцевого самоврядування, до яких належить один із співвідповідачів у даній справі. Відповідно до положення статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23 лютого 2006 року за №3477-ГУ суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Крім того, міськвиконком вищевказаним листом відзначив, що фінансування на придбання житла для інвалідів війни здійснюється також і за рахунок місцевого бюджету.

Щодо поняття упущена вигода, то воно чітко визначене національним цивільним законодавством України. Упущена вигода є доходами, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (п.2 ч.2 ст.22 ЦК України).

Суд першої інстанції невірно використав термін пільга. Він зазначив, що з двома факторами закон пов'язує право позивача на пільгу - наявність статусу інваліда війни та потреба у поліпшенні житлових умов. Адже, як стверджує позивач, будь-який громадянин України, який потребує поліпшення житлових умов, за його бажанням обов'язково береться на квартирний облік для отримання житла. Отримання житла не є пільгою. Це - право особи. Пільгою же є, у випадку позивача, можливість перебувати у списку позачерговиків та отримати житло протягом двох років з дня взяття на квартирний облік. Згідно граматичного тлумачення термін пільга означає повне або часткове звільнення від дотримання встановлених законом загальних правил. За загальними правилами є загальна черга і громадянин не може отримати житло, поки особи, що стоять поперед нього у списку, не отримають житло для себе.

Відносно легітимних сподівань, то у позивача мали місце правомірні очікування (легітимні сподівання) щодо настання певних обставин, пов'язаних з майновим правом і він був впевнений, що відповідачі забезпечать його жилою площею і він, навіть зможе її приватизувати. У листі від 29 липня 2016 року за вихідним №2658/1-13 міськвиконком зазначає (а.с.185, т.1, а.с.71, т.2), що житло надається в користування з подальшою можливістю приватизації. ЄСПЛ у справі Pine Valley Development v. Ireland (заява № 12742/87, рішення від 29.11.1991 року) відніс правомірні очікування (законні сподівання) заявника на настання певних обставин, пов'язаних з правом власності, до права на майно в розумінні статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року. Також ЄСПЛ у своєму рішенні від 10.12.2009 року ОСОБА_4 проти України (заява №10911/05) зазначив, що майном може бути як існуюче майно, так і активи, включаючи вимоги, щодо яких заявник може стверджувати, що він або вона має принаймні легітимні сподівання на реалізацію майнового права. Легітимні сподівання за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія і повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому, як судове рішення (пункт 49 рішення). У пункті 51 свого рішення ЄСПЛ зазначає наступне: «У цій справі рішення, що розглядається, не зобов'язувало державні органи надати заявнику право власності на конкретну квартиру, а радше видати йому ордер на заселення будь-якого житлового приміщення, яке відповідає вимогам національного законодавства».

Отже, приймаючи до уваги прецедентну практику Суду, на яку міститься посилання у попередніх пунктах, ключовим питанням є те, чи мав заявник «легітимні сподівання» на отримання спірної квартири як своєї приватної власності (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Малиновський проти Росії» (Malinovskiy v. Russia), заява №41302/02, п.44, ECHR 2005-VII (витяги). З огляду на відповідне національне законодавство (дивитись пп.39 та 41 вище посилання на норми національного законодавства щодо можливості приватизації майна) та відсутність коментарів сторін щодо цього Суд тільки для цілей цієї справи доходить висновку, що заявник мав «легітимні сподівання» отримати в свою приватну власність житло, що розглядається, принаймні до 1 січня 2007 року. Відповідно Суд відхиляє заперечення Уряду.

Подібні обставини мають місце і у випадку позивача ОСОБА_2

Термін компенсація не може бути застосовано до вищевказаних правовідносин, так як компенсація застосовується у випадках здійснення інвалідом за власний рахунок витрат для реалізації ним передбаченого чинним законодавством права.

Позивачу відповідачами було завдано саме збитків як різновиду майнової шкоди і завдано було саме збитків у розумінні п.2 ч.2 ст.22 Цивільного кодексу України. Позивач не має можливості отримати дохід, який міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене відповідачем (упущена вигода). Під терміном доходи слід розуміти збільшення економічних вигод у вигляді надходження активів або зменшення зобов'язань, які сприяють зростанню власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків власників). Дане визначення є нормативним та застосовується у наказі Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 14.12.2007 року за №218, а також у наказі Міністерства фінансів України від 07.02.2013 року за №73 Про затвердження Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності». Активи - кошти, майно, майнові і немайнові права.

Суд першої інстанції також помилково вважав, що легітимні сподівання не мають місце у випадку позивача у зв'язку з тим, що згідно рішення ЄСПЛ від 26.06.2014 року Суханов та Ільченко проти України для наявності легітимного сподівання необхідна наявність у національному законодавстві достатнього підґрунтя, ...наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування.

Термін наприклад означає, що існує ще як мінімум одна підстава для того, щоб особа заявила про своє легітимне сподівання.

Дана підстава чітко викладена у рішенні ЄСПЛ від 10.12.2009 року ОСОБА_4 проти України (заява №10911/05). У пункті 49 даного рішення ЄСПЛ зазначив, що майном може бути як існуюче майно так і активи, включаючи вимоги, щодо яких заявник може стверджувати, що він або вона має принаймні легітимні сподівання на реалізацію майнового права. Легітимні сподівання за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія і повинні грунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому, як судове рішення. Подібні висновки ЄСПЛ зробив у справі Кечко проти України від 08.11.2005 року (заява №63134/00, пункт 26 рішення), у справі Інтерсплав проти України від 09.01.2007 року (заява №803/02, пункт 32 рішення).

Таким чином, крім судового рішення підставою для того, щоб особа заявила про наявність у неї легітимного сподівання може бути законодавче положення. У випадку позивача ОСОБА_2 це, зокрема, такі законодавчі положення, як абзац перший пункту 18 статті 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту від 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ, підпункт 4 пункту 44, підпункт 5-1 пункту 46 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року за №470, та ч.1 ст.6 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року.

За таких обставин не можуть вважатися обґрунтованими посилання представників відповідачів на відсутність коштів для придбання житла позивачу та відсутність житлової площі, яку можна було б передати позивачу, адже наявність таких обставин не звільняє відповідні органи від обовязку забезпечити житлом громадян, які того потребують.

Таким чином, рішення суду першої інстанції є незаконним внаслідок невідповідності висновків суду обставинам справи.

Так як Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України на даний час не є головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми «Забезпечення житлом інвалідів війни» і такого на даний час не визначено Державою, а розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня є Київська обласна державна адміністрація і саме її відповідно до планових призначень було профінансовано на 100% купівлю квартир інвалідам війни по Київській області, то колегія суддів вважає необхідним саме з неї стягнути на користь позивача ОСОБА_2 суму завданих збитків, а саме, половину від заявленої суми (727 287 : 2 = 363 643 грн. 50 коп., оскільки в обраному позивачем способі захисту своїх прав йдеться про відшкодування завданої йому майнової шкоди у вигляді упущеної вигоди, а зазначена вище сума в 727 287 грн. є вартістю двохкімнатної квартири на нього та його дружину ОСОБА_5 відповідно до квартирного обліку, а остання із позовною заявою до суду не зверталася.

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, то суд першої інстанції вірно вважав її безпідставною, оскільки позивачем жодним чином не було наведено доказів заподіяння йому такої шкоди, не вказано, якими сумісними протиправними діями відповідачів, так як йшлося про солідарне стягнення, чи окремо кожним з відповідачів, ця шкода завдавалася і в чому полягає вина кожного відповідача, тощо, а в силу вимог ст.ст.23, 1167 ЦК України ці обставини мають бути встановлені судом та підлягають доказуванню позивачем. Тобто позивачем не наведено доказів завдання йому моральної шкоди.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку щодо необхідності скасування рішення і ухвалення нового, яким позов ОСОБА_3І задовольнити частково і стягнути з Київської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_2 363 643 грн. 50 коп. суми завданих збитків.

У задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 липня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з Київської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_2 369000 грн. 07 коп. суми завданих збитків.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.І. Олійник

Судді: В.О. Фінагєєв

ОСОБА_6