Справа №560/293/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2017 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді Оборонової І.В.,

за участю: секретаря - Волкодав А.А.,

позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: Гордєєва О.Ю.,

представника третьої особи: Охмака Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дубровиця справу за позовом ОСОБА_1 до ВАТ "Дубровицький райсількомунгосп", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Дубровицька міська рада про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача Дубровицької міської ради та просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на приміщення столярного цеху загальною площею 329,4 м.кв., яке розташоване в АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивує тим, що 10 травня 2006 року між нею та ВАТ «Дубровицький райсількомунгосп» в особі його голови правління було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна - приміщення столярного цеху, загальною площею 329,4 кв. м., яке розташоване в АДРЕСА_1. Вказаним договором позивачу було передано у власність вищевказане приміщення столярного цеху, за яке позивач внесла в касу ВАТ «Дубровицький райсількомунгосп», обумовлену в договорі суму в розмірі 12500,00 грн. Після чого продавцем було передано позивачу приміщення столярного цеху, а також технічний паспорт до нього. З того часу вже більше 10 років позивач відкрито користується цим майном і ніяких претензій до нього, як до власника цього майна, ніхто не пред'являв. В листопаді 2016 року, позивач звернулася до реєстраційної служби Дубровицької районної державної адміністрації для реєстрації цього майна, проте їй було відмовлено, оскільки укладений 10 травня 2006 року договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений. Проте провести таку реєстрацію придбаного майна на даний час є неможливим.

У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та просили їх задоволити з зазначених в позовній заяві підстав.

Представник відповідача Гордєєв О.Ю. позов визнав, не заперечував проти його задоволення та додатково пояснив, що дійсно між ним, як головою правління ВАТ "Дубровицький райсількомунгосп" та позивачкою ОСОБА_1 в 2006 році було укладено договір купівлі-продажу приміщення столярного цеху, за яке нею було сплачено грошові кошти в обумовленій в договорі сумі, після чого приміщення було передане покупцеві в користування.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Дубровицької міської ради позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у запереченні проти позову, де вказує, що уклавши 10 травня 2006 року договір купівлі-продажу приміщення столярного цеху, загальною площею 329,4 м.кв., яке розташоване в АДРЕСА_1, позивачу було відомо, що вона є власником вказаного майна, однак, законодавство виключає набуття права власності за набувальною давністю на майно, яке знаходиться у власника і ніколи не вибувало з його володіння.

В судовому засіданні свідки: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтвердили, що позивач добросовісно, відкрито і безперервно володіє вищевказаним нерухомим майном більше 10 років.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків та оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Так, одним із способів набуття права власності на майно є набувальна давність.

Відповідно до частини 1 статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Пленум Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 9 постанови №5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі - Постанова №5) роз'яснив, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Диспозиція зазначеної норми не містить визначення поняття «добросовісність», проте в контексті статті 344 ЦК поняття добросовісності в деякій мірі виходить за межі поняття правомірності (частина 2 статті 328 ЦК) або загальних правил добросовісності, як принципу цивільного права та презумпції поведінки особи (статті 3,12 ЦК), а також умов добросовісності набуття за змістом статті 388 ЦК.

Системний аналіз умов набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК у порівнянні з умовами набуття права власності у іншій спосіб (наприклад, за договором, за іншим правочином або на безхазяйне майно, відумерлу спадщину тощо) дає підстави вважати, що позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. У володільця немає іншої правової підстави володіти майном, в тому числі і за договором. Відсутні інші правовідносини між ним та зацікавленими особами, в тому числі і щодо безхазяйного майна або відумерлої спадщини, стосовно якої не було вчинено дій по переходу її у власність територіальної громади. Наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю. Всі ці обставини мають правове значення саме на момент заволодіння майном.

Таке тлумачення умов набуття права власності за набувальною давністю викладене Верховним Судом України у розділі 6 «Аналізу деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» (Вісник Верховного Суду України №3(163)'2014).

Про застосування набувальної давності лише за умови відсутності інших підстав (титулу), в тому числі і договірних відносин, зазначено і Вищим спеціалізованим судлом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в узагальненні «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», обговореному 21 грудня 2012 року на засіданні пленуму цього суду.

Таким чином, тлумачення підстав застосування правил статті 344 ЦК та судова практика, запроваджена вищими судовими органами, свідчать про те, що правила статті 344 ЦК не підлягають застосуванню у випадках заволодіння чужим майном на відплатній основі, за згодою належного власника та на підставі домовленості з ним, що свідчить про договірний характер правовідносин.

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях.

Виходячи із змісту статті 344 ЦК, слід також вказати, що обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність, відсутність інших осіб, які претендують на це майно, відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

Згідно із ч.4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

З матеріалів справи вбачається, що 10 травня 2006 року між позивачкою та ВАТ «Дубровицький райсількомунгосп» в особі його голови правління Гордєєва О.Ю. було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна - приміщення столярного цеху, загальною площею 329,4 кв. м., яке розташоване в АДРЕСА_1 (а.с.7). Відповідно до якого позивачу було передано у власність вищевказане приміщення столярного цеху, за яке позивач внесла в касу ВАТ «Дубровицький райсількомунгосп», обумовлену в договорі суму в розмірі 12500,00 грн., що стверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №181 від 10 травня 2006 року (а.с.8).

Згідно копії акту передачі нерухомого майна від 10 травня 2006 року продавець в особі ВАТ «Дубровицький райсількомунгосп», передав покупцю ОСОБА_1 приміщення столярного цеху загальною площею 329,4 м.2 та технічний паспорт (а.с.12).

Відповідно до копії технічного паспорту на виробний будинок столярний АДРЕСА_1, виготовленого Рівненським обласним бюро технічної інвентаризації станом на 25.10.2004 року, його власником є ВАТ «Дубровицький райсількомунгосп» (а.с.13).

Як вбачається із копії рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Дубровицької районної державної адміністрації №32273412 від 08.11.2016 року, у державній реєстрації права приватної власності на виробничий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_1 було відмовлено, у зв'язку з невідповідністю поданих документів (а.с.17).

Як на підставу позовних вимог, позивач вказує, що вона добросовісно заволоділа спірним майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років тим самим набула право власності на це майно (набувальна давність), відповідно до положення ч. 1 ст. 344 ЦК України.

Положення щодо набувальної давності закріплені у ЦК України, зокрема, як первісний спосіб набуття права власності, оскільки права набувача залежать не від волевиявлення попереднього власника, а від сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України - добросовісності заволодіння, відкритості та безперервності подальшого володіння річчю протягом певного строку.

З урахуванням зазначеного, для правильного вирішення спору, пов'язаного з правом власності в силу набувальної давності, слід належним чином встановлювати обставини, що мають значення для справи, та враховувати зокрема наступне:

- задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння;

- за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено;

- відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності.

Згідно роз'яснень, що містяться у п.6 узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 28.01.2013 року за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Виходячи зі змісту викладеного, обставинами, які мають значення для справи, і які у відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, як на підставу набуття нею права власності за набувальною давністю посилається на те, що вона добросовісно заволоділа вказаним вище нерухомим майном, відкрито та безперервно користується ним, підтверджуючи зазначені обставини наявністю у неї відповідних документів, копії яких долучені до матеріалів справи.

Так, однією з підстав що підтверджує добросовісність заволодіння спірним майном, позивач зазначає укладений 10 травня 2006 року між нею та ВАТ «Дубровицький райсількомунгосп» в особі його голови правління договір купівлі-продажу нерухомого майна - приміщення столярного цеху, загальною площею 329,4 кв. м., яке розташоване в АДРЕСА_1.

Однак, як зазначено вище, застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. Тобто наявність договору купівлі-продажу нерухомого майна, як підстави для володіння майном в даному випадку виключає можливість у позивача для набуття права власності за набувальною давністю, тому положення ст. 344 ЦК України до спірних відносин застосуванню не підлягають, проте це не позбавляє її можливості набути право власності на таке майно у іншому, в тому числі і у позасудовому, порядку.

Таким чином, судом встановлено, що у позивача відсутні підстави та обставини, необхідні для набуття права власності за набувальною давністю, які перелічені положеннями ст.344 ЦК України, в зв'язку з чим позовні вимоги не можуть бути задоволені з наведених підстав.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212, 214, 215, ЦПК України; ст.335, 344 ЦК України, суд -,

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ВАТ "Дубровицький райсількомунгосп", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Дубровицька міська рада про визнання права власності за набувальною давністю, - відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Рівненської області через Дубровицький районний суд з поданням апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя:підпис.

З оригіналом згідно.

Суддя Дубровицького

районного суду: І.В. Оборонова