Справа № 211/3597/17
Провадження № 2/211/1943/17
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

26 вересня 2017 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Ткаченко С.В.,

при секретарі Форманчук К.М.

за відсутності: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3

третьої особи Відділу реєстрації місця проживання громадян

виконкому Довгинцівської районної у місті Ради

розглянувши у м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - Відділ реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом позбавлення особи права користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом позбавлення особи права користування житловим приміщенням, вказавши, що він ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1.

У вказаній квартирі на теперішній час залишився зареєстрованим відповідач ОСОБА_3, який з січня 2016 року по даний час не мешкає у квартирі.

Зі слів попереднього власника квартири стало відомо, що відповідач у січні 2016 року виїхав з України та місце його знаходження та проживання не відоме.

Реєстрація відповідача у квартирі позивача перешкоджає вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном, до того ж на відповідача нараховуються комунальні платежі, участі в сплаті яких він не приймає, тай сам факт реєстрації у квартирі сторонньої особи, є неприйнятним. Просить суд усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні приватною власністю - квартирою що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом позбавлення відповідача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, права користування цією квартирою.

Позивач ОСОБА_1 до суду не з`явився, його представник ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідач до суду не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся.

Представник третьої особи - Відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради, до суду не з'явився, про слухання справи повідомлялися.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі - продажу від 08.08.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Нянчуром С.М., та зареєстрованим в реєстрі за № 1174 позивач ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_5, від імені якого діяла ОСОБА_6, квартиру АДРЕСА_4, у зв'язку з чим набув на неї права власності. Дане нерухоме майно було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.08.2017 року, номер запису про право власності: 21772357, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 110 (а.с.4-6 копії договору купівлі - продажу, витягу).

Згідно довідки № 3118 від 08.08.2017 року відділу житлово - комунального господарства виконкому Довгинцівської районної в місті ради (а.с.7), в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В матеріалах справи міститься Акт від 15.06.2017 року «про не проживання», складений мешканцями сусідніх квартир у будинку АДРЕСА_5 (а.с. 8), із змісту якого слідує, що за адресою: АДРЕСА_1, відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, не проживає з 01.01.2016 року.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України, визнання права.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, передбаченому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.

Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 386 ЦК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до Узагальнення судової практики Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Відповідно до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою».

Отже норми Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Наявність реєстрації ОСОБА_3 у вказаній квартирі позбавляє можливості позивача здійснювати право власності у повному обсязі. Судом достовірно встановлено, що відповідач не мешкає у квартирі АДРЕСА_3 з 01.01.2016 року по теперішній час.

Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням , підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 61, 88, 169, 197, 212-215, 217-218 ЦПК України, 15, 16, 317, 321, 386, 391 ЦК України суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_7 права користування та розпорядження належним йому майном - квартирою АДРЕСА_6 шляхом визнання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою розташованою за адресою: АДРЕСА_7

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу, протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: С. В. Ткаченко