Справа № 697/2619/16-ц
№ пров. 2/697/102/2017
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2017 року

Канівський міськрайонний суд Черкаської області

в складі: головуючого-судді Льон О.М.

за участю секретаря Дрянової Н.В.

позивачів - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про виселення та зняття з реєстрації та позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та визначення порядку користування житловим приміщенням -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 звернулися із позовною заявою до ОСОБА_4 про виселення та зняття з реєстрації. Свій позов мотивують тим, що вони являються співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 В їх будинку також зареєстрований та проживає ОСОБА_4, який користується житловим будинком та всіма господарськими спорудами. Протягом тривалого періоду вони з відповідачем співіснувати разом не можуть, оскільки він вчиняє сварки, через неприязне ставлення до них відповідач погрожує розправою їм та їх близьким. Так у вересні 2015 року ОСОБА_1 було завдано тілесні ушкодження, що підтверджується копією висновку спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи від 18.09.2015 № 1816. Вважаючи, що такі агресивні дії викликані станом здоров'я відповідача, вона звернулася до Канівської ЦРЛ, та отримала відповідь, що він цілком здоровий, такі дії викликані особистими неприязними стосунками. В подальшому неправомірні дії відповідача відносно позивачів та членів їх сім'ї тільки збільшувались. Через завдання тілесних ушкоджень, погрози розправою та знищення майна, що є їх власністю вони зверталися до виконкому Канівської міської ради з проханням допомогти, на що їм рекомендовано звернутися до суду для вирішення питання зняття з реєстрації відповідача.

Відповідач зірвав замки у будинку, а тому позивачі турбуються за збереження свого майна. На їх виклики працівники поліції не реагують та пояснюють, що відповідач має право проживати, так як зареєстрований в їх будинку.

Протягом тривалого терміну відповідач не сплачує за утримання будинку, користується всіма комунальними послугами, тягар утримання всього будинку покладається на них. Це призводить до більш скрутного фінансового становища, адже коштів на життя не вистачає. Вони неодноразово намагалися вирішити питання щодо сплати відповідачем коштів за комунальні послуги, але відповідач ігнорує всі їхні прохання. Вони неодноразово зверталися до відповідача із вимогою звільнити займане ним приміщення, але ці вимоги були проігноровані. Вважають, що поведінка відповідача є протиправною та він створює своїми діями неможливість спільного проживання в одному будинку з ними, а тому підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення. Просять суд виселити ОСОБА_4 із будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення та зняти його з реєстрації у вказаному будинку.

23.12.2016 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим приміщенням. Свій позов мотивує тим, що він зареєстрований та проживає АДРЕСА_1. Даний будинок раніше належав батькам його дружини ОСОБА_1, а потім за договором дарування перейшов у її власність і нещодавно вона подарувала його їхнім донькам, які зазначені відповідачами за даним позовом. На даний час в будинку зареєстровані та проживають: він - ОСОБА_4, його колишня дружина ОСОБА_1 та їх донька ОСОБА_3. Інша їх донька - ОСОБА_2 проживає в АДРЕСА_2. Протягом останніх років після розірвання шлюбу його колишня дружина та їх дочки постійно погрожують зняти його з реєстрації та виселити з будинку. При цьому заявляють, що вони мають намір продати будинок, з тим, щоб новий власник будинку викинув його з будинку на вулицю. Будь-які спроби врегулювати спір між нами виявляються безрезультатними. За час проживання в цьому будинку разом з дружиною та дітьми вони всі разом за спільні кошти значно поліпшили його значення як житла, а саме: добудували кухню, кімнату, замінили повністю електропроводку, вікна, двері, постелили підлогу, а в деяких кімнатах її замінили повністю. Також обладнали ванну кімнату, добудували кімнату до літньої кухні, замінили покрівлю, поміняли паркан, водопровідну та каналізаційну мережі і зробили багато інших робіт.

Загалом вони прожили в шлюбі з колишньою дружиною понад 36 років і весь цей час постійно вкладали їхні спільні кошти в ремонт, утримання та поліпшення цього будинку. При цьому він не звертав уваги на те, що будинок фактично було оформлено на мою колишню дружину. Вся документація на будинок також зберігалася у неї і він ніколи їх не вимагав, оскільки вони всі жили однією сім'єю. Спірний будинок має декілька кімнат, в одній із яких, яка була добудована ними спільно, в даний час він проживає. Просить суд визначити порядок користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 наступним чином: кімнату в якій він проживає, виділити в його користування, а нежилі та підсобні приміщення будинку залишити в загальному користуванні; зобов'язати відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не порушувати встановлений порядок користування житловим приміщенням; стягнути з відповідачів на його користь сплачені ним судові витрати у вигляді судового збору та витрат на правову допомогу згідно квитанцій та розрахунку витрат, виконаних фахівцем у галузі права.

Ухвалою суду від 10.01.2017 року цивільну справу № 697/26129//16-ц за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про виселення та зняття з реєстрації та справу № 697/2720/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим приміщенням - об'єднано в одне провадження і присвоєно №697/2619/16-ц.

ОСОБА_4, скориставшись своїм правом та відповідно до ст. 31 ЦПК України подав до суду заяву, в подальшому уточнену, про збільшення позовних вимог, та просить суд визнати Договір про порядок користування житловим будинком АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Лагутінською Є.П. 28.09.2016 року недійсним, визначити порядок користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 та виділити йому в користування окреме ізольоване приміщення площею 19,6 кв. метра, в якому він проживає та які позначені в плані будинку цифрами «3-1», площею 6,0 кв.м. та «3-2», площею 13,6 кв.м., а нежилі і підсобні приміщення будинку залишити в загальному користуванні; стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 аліменти на його утримання у розмірі по 500 гривень щомісячно з кожної довічно чи до зміни його фінансового чи матеріального стану; зобов'язати відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не порушувати встановлений порядок користування житловим будинком; заборонити відповідачам ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії, пов'язані з розпорядженням житловим будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 до вирішення спору в суді, стягнути з відповідачів на його користь сплачені ним судові витрати у вигляді судового збору та витрат на правову допомогу згідно квитанцій та розрахунку витрат, виконаних фахівцем у галузі права.

Ухвалою суду від 25.09.2017 (а.с.44 т.2) на підставі заяви позивача залишено без розгляду частину позовних вимог ОСОБА_4 у справі за його позовом про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 аліментів на його утримання у розмірі по 500 гривень щомісячно з кожної довічно чи до зміни його фінансового чи матеріального стану.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підтримали свої позовні вимоги повністю, посилаючись на обставини викладені у позові та просять їх задовольнити в повному обсязі - виселити відповідача ОСОБА_4 та зняти з реєстрації з будинку АДРЕСА_1 на підставі ст.116 ЖК України у зв'язку з порушенням останнім правил співжиття, без надання іншого житла. Уточнені та збільшені позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання договору недійсним та визначення порядку користування житловим приміщенням не визнали, про що надали письмові заперечення (а.с.9-12 т.2), просили відмовити в їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні вимоги позову ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 про виселення та зняття його з реєстрації не визнав, надав суду письмові заперечення на позов (а.с.110-114 т.1) та вказує на те, що у нього відсутнє інше житло, просить відмовити задоволенні позову. Свій уточнений позов до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та визначення порядку користування житловим приміщенням підтримав повністю, просить його задовольнити в повному обсязі.

Представник ОСОБА_7 - ОСОБА_5, який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 21.12.2016 (а.с.93 т.1), позовні вимоги пред'явлені до ОСОБА_7 про виселення та зняття з реєстрації не визнав, у задоволенні цього просить суд відмовити. Позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та визначення порядку користування житловим приміщенням підтримав повністю, посилаючись на обставини викладені у позові, просить його задовольнити повністю.

Суд, заслухавши сторони, свідків та вивчивши і дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до таких висновків.

В ст.47 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Ст. 9 Житлового кодексу УРСР визначає, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

В п. 53 Правових позицій судової колегії Верховного Суду України висловлених в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році від 01.12.1997р. роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних з користуванням жилими приміщеннями в будинках і квартирах, належних громадянам на праві приватної власності (про виселення, право користування тощо), слід виходити з норм глави 6 розділу III Житлового кодексу України про користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду.

Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбу з 04.08.1979 до 24.10.2015, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 04.08.1979 (а.с.62 т.1) та свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Відділом ДРАЦС по м. Каневу Канівського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області від 24.10.2015 (а.с.89 т.1).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 від 01.10.2009 (а.с.18,19), що видане на підставі рішення виконавчого комітету Канівської міської ради від 16.09.2009 №385, ОСОБА_1 є власником 1/1 частки житлового будинку АДРЕСА_1

Згідно договору дарування частки житлового будинку від 19.12.2014, посвідченого державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А., зареєстрованого в реєстрі за №1-4089 (а.с.11-13 т.1) ОСОБА_1 безоплатно передала своїй дочці ОСОБА_3 12/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1

Згідно договору дарування житлового будинку від 28.09.2016, посвідченого приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Лагутінською Є.П., зареєстрованого в реєстрі №747 (а.с.14,15 т.1) ОСОБА_1 безоплатно та без жодних умов передала у власність (дарує) своїй дочці ОСОБА_2 2/5 часток в праві власності на житловий будинку з надвірною часткою надвірних споруд під АДРЕСА_1

З матеріалів справи вбачається та не оспорюється сторонами, що ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 являються співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 Черкаської області, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №69254685 від 28.09.2016 (а.с.16,17), з якого вбачається, що ОСОБА_2 належить 2/5 частини житлового будинку на підставі договору дарування, серії та номер:747 від 28.09.2016, ОСОБА_3 12/25 частини житлового будинку на підставі договору дарування, серії та номер: 1-4089 від 19.12.2014, а ОСОБА_1 3/25 частини житлового будинку на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер: б/н, від 01.10.2009.

З договору про порядок користування житловим приміщенням від 28.09.2016, посвідченого приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Лагутінською Є.П., зареєстрованого в реєстрі №751 (а.с.20,21) вбачається, що у володінні та користуванні ОСОБА_1 знаходиться: «А-1» житловий будинок - 56%, а саме приміщення №1-3, №1-4 - 26,1 кв.м.; №1-огорожа - 50%, що відповідає 3/25 ідеальним часткам житлового будинку АДРЕСА_1; у володінні та користуванні ОСОБА_2 знаходиться: «А-2» житловий будинок - 44%, а саме приміщення №1-2, №1-5 - 20,4 кв.м.; «А2-1» -житлова прибудова - 100%, «а2-1» прибудова - 100%; ганок - 100%; ганок - 100%; «В» - сарай 100%, «Ж» - погріб -100%, №1-огорожа - 50%, №3-колонка питна - 100%, №6 -огорожа - 100%, №8 -огорожа - 100%, що відповідає 2/5 ідеальним часткам житлового будинку АДРЕСА_1; у володінні та користуванні ОСОБА_3 знаходиться: «А1-1» житлова прибудова - 100%, а саме приміщення №2-2, №2-3 - 19 кв.м.; «а3-1» - прибудова - 100%, «а1-1» веранда (прибудова) - 100%; «Б» - сарай 100%; «Д» - сарай - 100%; «Е» - погріб - 100%, «З» - убиральня -100%, І- вимощення - 100%, №2 - хвіртка - 100%, №5-огорожа - 100%, №7-огорожа - 100%, що відповідає 12/25 ідеальним часткам житлового будинку АДРЕСА_1.

З копії домової книги на житловий будинок АДРЕСА_1 та з довідок виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області №3871, №3872, №3873 від 02.11.2016 року (а.с.25-31 т.1) вбачається, що ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за вище зазначеною адресою, зокрема, ОСОБА_4 з 26.03.2003 року по даний час. Позивач по справі ОСОБА_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_4

Згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Стаття 109 ЖК України передбачає, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (ст. 150 ЖК України).

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 вселений в будинок АДРЕСА_1 Черкаської області, як член сім'ї власника, оскільки станом на 2003 рік являвся чоловіком власника ОСОБА_1, тому до нього мають застосовуватися норми ст. 157 ЖК України.

У спірних правовідносинах встановлено, що відповідач ОСОБА_4 є колишнім чоловіком позивача ОСОБА_1 та батьком їх спільних дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а відтак, вправі користуватися займаним жилим приміщенням, де він фактично безперервно проживає та зареєстрований більше 10 років. Набуття позивачами ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 права власності на будинок шляхом одержання в дарунок від попереднього власника не є підставою для позбавлення ОСОБА_4 права на житло та виселення із займаного житлового приміщення.

Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї власник жилого будинку має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Як на підставу позову позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зазначають неможливість спільного проживання з відповідачем ОСОБА_4 в належному їй на праві власності жилому приміщенні. Отже, виходячи зі змісту позовної заяви правовою підставою позову є ст.116 ЖК України.

Так, відповідно до ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття, роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.

З п.17 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України" №2 від 12 квітня 1985 року слідує, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Такими можуть бути заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача, або членів його сім'ї на підставі ст.116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами.

Як доказ неправомірної поведінки відповідача ОСОБА_4 позивачами ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було подано висновки від 30.09.2016, 10.10.2016, 17.10.2016, 03.11.2016, 04.11.2016, 17.11.2016 про результати розгляду їх повідомлень, які надійшли до Канівського ВП Золотоніського ВП ГУНП в Черкаській області 27.09.2016, 07.10.2016, 02.11.2016, 01.11.2016, 07.11.2016 щодо неправомірних дій відносно ОСОБА_1 колишнім чоловіком (а.с.54-60 т.1).

Зі змісту даних висновків, а саме висновку від 30.09.2016 слідує, що 27.09.2016 року ОСОБА_4 поводив себе неадекватно та чинив сварку по відношенню до ОСОБА_2, а також 27.09.2016 близько 11-00 год. ОСОБА_4 ліз у бійку відносно ОСОБА_9 - чоловіка ОСОБА_2, та виражався нецензурною лайкою, але фізичної сили не застосовував. Висновком встановлено, що істину встановити не представилось можливим, а також те, що підстави внесення інформації до ЄРДР відсутні.

З висновку від 10.10.2016 вбачається, що 08.10.2016 ОСОБА_1 звернулася до Канівського ВП із заявою про те, що ОСОБА_4 близько 16 вересня 2015 року наніс тілесні ушкодження заявниці, але остання просить заяву від 07.10.2016 ЄО №4829 не розглядати та кримінальне провадження не відкривати.

З інших висновків від 17.10.2016, 04.11.2016, 17.11.2016 вбачається, що за зверненнями ОСОБА_2 на неправомірні дії ОСОБА_4, зроблено висновок про відсутність об'єктивної сторони складу злочину, а тому вбачаються цивільно-правові відносини та рекомендовано ОСОБА_2 звернутися до суду.

Доказів про застосування до ОСОБА_4 будь-яких заходів запобігання чи громадського впливу органами поліції позивачами не надано.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показав, що він є рідним братом ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_4 він особисто знає з 1970 року. Пояснив, що будинок АДРЕСА_1 придбали їх з позивачем батьки та добудували. Сестра постійно скаржилася на агресивну поведінку з боку відповідача, останній часто принижував її, погрожував розправою, а тому вона змушена була на початку вересня 2016 року залишити місце проживання та жити у своєї дочки.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні показала, що у вересні 2016 року її сусід ОСОБА_10 просив, щоб вона знайшла житло для його сестри ОСОБА_1, яку ображав чоловік і вона змушена була залишити своє житло.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснив, що з ОСОБА_1 працював в школі вчителем, останню знає близько 12 років. Підтверджує, що ОСОБА_4 у січні 2016 року приходив до школи, де працює позивач та вимагав звільнити колишню дружину у зв'язку з тим, що вона веде себе аморально.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що він є зятем ОСОБА_1 та чоловіком ОСОБА_2 У 2003 році він одружився з донькою сторін. З грудня 2010 року проживали в м. Каневі, підтверджує, що теща неодноразово скаржилася на поведінку чоловіка, але намагалася терпіти.

Позивачами ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до матеріалів справи додані копії медичних документів про перебування ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Канівської ЦРЛ, про забої голови та обличчя, забої м'яких тканин лиця, надано фото з нанесеними їй тілесними ушкодженнями на обличчі, висновок спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи №1816 від 18.09.2015, відповідно до якого у ОСОБА_1 мали місце ушкодження: крововиливи обличчя, верхньої губи, садно обличчя, крововиливи верхніх кінцівок, травматичний набряк тканин нижньої щелепи справа (а.с.33-48). Про те, що дані тілесні ушкодження були заподіяні відповідачем ОСОБА_4 та з цього приводу діям останнього давалась правова оцінка в справі доказів не має, отже вони не є належними та достатніми доказами, на підставі яких відповідача можливо було виселити зі спірного жилого приміщення на підставі ст.116 ЖК України.

Виходячи з наведеного вище, обставин справи встановлених судом, суд дійшов до висновку про не обґрунтованість та не доведеність позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо виселення відповідача зі спірного житлового будинку, оскільки позивачами не доведено, а судом не встановлені підстави передбачені ч.1 ст. 116 ЖК України або інші встановлені законом підстави для виселення відповідача ОСОБА_4 з вказаного житлового будинку.

Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» від 11 грудня 2003року № 1382-IV - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення прав власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Так як суд не вбачає підстав для задоволення позову про виселення ОСОБА_4, а тому і позовні вимоги про зняття його з реєстрації із будинку не підлягають до задоволення.

Щодо вимог позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та визначення порядку користування житловим будинком, то ці позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вже зазначено вище, договором про порядок користування житловим будинком від 28.09.2016 посвідченого приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Лагутінською Є.П., зареєстрованого в реєстрі №751 (а.с.20,21) ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, як співвласники житлового будинку АДРЕСА_1 прийшли до згоди щодо користування спірним житловим будинком, а саме, що у володінні та користуванні ОСОБА_1 знаходиться: «А-1» житловий будинок - 56%, а саме приміщення №1-3, №1-4 - 26,1 кв.м.; №1-огорожа - 50%, що відповідає 3/25 ідеальним часткам; у володінні та користуванні ОСОБА_2 знаходиться: «А-2» житловий будинок - 44%, а саме приміщення №1-2, №1-5 - 20,4 кв.м.; «А2-1» -житлова прибудова - 100%, «а2-1» прибудова - 100%; ганок - 100%; ганок - 100%; «В» - сарай 100%, «Ж» - погріб -100%, №1-огорожа - 50%, №3-колонка питна - 100%, №6 -огорожа - 100%, №8 -огорожа - 100%, що відповідає 2/5 ідеальним часткам; у володінні та користуванні ОСОБА_3 знаходиться: «А1-1» житлова прибудова - 100%, а саме приміщення №2-2, №2-3 - 19 кв.м.; «а3-1» - прибудова - 100%, «а1-1» веранда (прибудова) - 100%; «Б» - сарай 100%; «Д» - сарай - 100%; «Е» - погріб - 100%, «З» - убиральня -100%, І- вимощення - 100%, №2 - хвіртка - 100%, №5-огорожа - 100%, №7-огорожа - 100%, що відповідає 12/25 ідеальним часткам.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Укладення цього договору не змінює частки у праві власності співвласників на житловий будинок.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Суд критично оцінює твердження позивача ОСОБА_4 про те, що при укладенні спірного договору було порушено його право на користування житловим будинком, оскільки він також проживає у даному житловому будинку, порядок користування якого визначено договором від 28.09.2016, оскільки відповідачі за його позовом - ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, як співвласники житлового будинку, уклади даний договір за власною згодою, домовилися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, та що не суперечить чинному законодавству, а тому позов ОСОБА_4 у цій частині задоволенню не підлягає.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_4 про визначення порядку користування житловим приміщенням, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №69254685 від 28.09.2016 (а.с.16,17), з якого вбачається, що ОСОБА_2 належить 2/5 частини житлового будинку, ОСОБА_3 12/25 частини житлового будинку, а ОСОБА_1 3/25 частини житлового будинку.

Згідно довідки виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області №3873 від 02.11.2016 року (а.с.29 т.1) вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 з 26.03.2003 року по даний час.

Як уже зазначалося вище, згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 не являється співвласником спірного житлового будинку, а тому в розумінні ст. 391 ЦК України, не має права пред'являти вимоги про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, а відтак і про визначення порядку користування житловим будинком.

Положеннями ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання договору недійсним та визначення порядку користування житловим приміщенням за безпідставністю.

У зв'язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 3, 6, 10, 11, 15, 60, 88, 209, 212-218, 294 ЦПК України, ст.116,156,157 ЖК України, ст.319,356,358,370,391,405 ЦК України, постановою пленуму ВСУ від 12.04.1985р. №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про виселення та зняття з реєстрації - відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та визначення порядку користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий О . М . Льон