справа № 633/146/17
провадження № 2/633/111/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2017 року Печенізький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Тимченко А.М,

за участю секретаря: судових засідань - ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Печеніги, Харківської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійний вимог на предмет позову: Голова правління обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельного кооперативу «Серпомолотовець», про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, після уточнення якої прохав суд припинити право сумісної власності на сплачений пайовий внесок та сумісне користування гаражним боксом № 1, погребом № 221 в ОК ГСК «Серпомолотовець» та визнати за ним, ОСОБА_2 право особистої приватної власності на пайовий внесок, сплачений за гаражним боксом № 1, погребом № 221 та право їх користування в ОК ГСК «Серпомолотовец». Припинити право сумісної власності на житловий будинок №1 по вул. Пушкіна в с. Мартове, Печенізького району, Харківської області та визнати за ним, ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частину житлового будинку № 1 по вул. Пушкіна в с. Мартове, Печенізького району Харківської області , в порядку поділу сумісного майна подружжя. Припинити право сумісної власності на житловий будинок №1 по вул. Пушкіна в с. Мартове, Печенізького району, Харківської області та визнати за ОСОБА_4 право приватної власності на 1/2 частину житлового будинку № 1 по вул. Пушкіна в с. Мартове, Печенізького району Харківської області , в порядку поділу сумісного майна подружжя. Припинити право сумісної власності на пайовий внесок та сумісне користування гаражного боксу № 440, погребом № 73 в ОК ГСК « Серпемолотовець», та визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на пайовий внесок, сплачений за гаражний бокс № 440, погріб № 73та право їх в ОК ГСК «Серпомолотовець».

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що з 01.10.1993 року він з відповідачкою перебували у шлюбі, який 01.10.2015 року розірвано. Під час шлюбу він з відповідачкою за спільні кошти придбали майно, частково поділене рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14.07.2014 року. Спірне майно, а саме житловий будинок, гаражні бокси та погреба між ними не було поділено, оскільки була домовленість про користування ним. На даний час відповідачка здійснює перешкоди в користуванні спірним майном, у звязку з чим позивач змушений звернутися до суду за захистом його права.

Позивач та його представник в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на підстави зазначені в заяві, прохали їх задовольнити.

Відповідачка в судове засідання зявилася, позовні вимоги визнала частково, прохала суд припинити право спільної сумісної власності на сплачений пайовий внесок та сумісне користування гаражним боксом № 1, погріб № 221 в ОК ГСК «Серпомолотовець» та визнати за нею, ОСОБА_4 право особистої власності на пайовий внесок та право користування за гаражним боксом№1, погріб № 221 в ОК ГСК «Серполотовець». Припинити право спільної сумісної власності на сплачений пайовий внесок та сумісне користування гаражним боксом № 440, погріб № 73 в ОК ГСК «Серпомолотовець» та визнати за нею, ОСОБА_4 право особистої власності на пайовий внесок та право користування гаражним боксом №1 та погребом № 221 в ОК ГСК «Серполотовець». Враховуючи інтереси позивача та його матері припинити право спільної сумісної власності на будинок № 1 по вул. Пушкіна, с.Мартове, Печенізького району, Харківської області та визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на будинок № 1 по вул. Пушкіна, с. Мартове, Печенізького району, Харківської області.

В обґрунтування своїх заперечень відповідачка зазначила, що з моменту розірвання шлюбу між нею та позивачем досягнута домовленість щодо користування спірними гаражними боксами та погребами. Гаражним боксом № 440 та погребом № 73 користується вона, а гаражним боксом №1 та погребом № 221 користується їх донька. Відповідачка зазначила, що після розірвання шлюбу членські внески в гаражному кооперативі та всі експлуатаційні витрати вона несе самостійно. Користування спірним будинком залишилося за позивачем з можливістю використання зазначеного будинку нею для літнього відпочинку, за умовами обовязкового проживання матері позивача. Але в 2016 році позивачем висловлено категоричну заборону на проживання відповідачки там. Враховуючи зазначене, відповідачка не має ні можливості, ні бажання користуватися спірним будинком.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена, причини неявки суду не відомі.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, заперечення відповідачки, дослідивши наявні матеріали справи, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи по суті, встановив наступні факти та відповідні правовідносини.

01 жовтня 1993 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстрований шлюб у ОСОБА_5 «Центральний» м. Харкова, актовий запис № 1895.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01.10.2015 року між сторонами шлюб розірваний. Рішення набрало законної сили 12.10.2015 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України шлюб вважається припинений з моменту набрання рішення законної сили.

Згідно з ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України та ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо), самостійного заробітку (доходу), якщо інше не встановлено законом або договором. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим обєктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки (частина перша статті 190 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України та ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Способи та порядок поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначені ст. 71 СК України.

Відповідно до ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається одночасно такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 01.07.2015р. (справа №6-612цс15), від 16.12.2015 р. (справа №6-2641цс15), від 14.09.2016р. (справа №6-539цс16) та від 05.04.2017р. (справа №6-399цс17).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами 01.06.2006 року між ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, згідно п. 1 умов якого, продавці передали в цілому, а покупець - ОСОБА_2 прийняв у власність житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в Харківській області, Печенізького району, с. Мартове по вул. Пушкіна, 1. Цей житловий будинок деревяний, обкладений 0.5 цеглою, житловою площею 36.2 кв.м., при цьому є : а веранда, а1- ганок, Б-льох, В- літня кухня, в- - веранда до літньої кухні, а2- сарай, Г-сарай прибудова, г навіс, Д- сарай, д сарай прибудова, Е сарай, Ж туалет, К колодязь, л1-паркан, л2- хвіртка, л3 брама.

Вказаний договір купівлі продажу житлового будинку зареєстровано в реєстрі за № 607 та в КП «Печенізьке бюро технічної інвентаризації» 09.06.2006 року, що підтверджується Витягом про реєстрацію право власності № 10894069.

Оригінали зазначених документів знаходяться у сторін по справі та були оглянуті в судовому засіданні.

Факт придбання спірного будинку під час шлюбу сторонами за їх спільні кошти та його наявність на час розгляду справи не заперечується. Домовленості щодо визначення часток у зазначеному майні між сторонами не має.

У звязку з чим, суд приходить до висновку, що спірний будинок є спільною сумісною власністю сторін, і його частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними.

Відповідно до ч ст. 71 Сімейного кодексу України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 Цивільного кодексу України.

Положеннями цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 Цивільного кодексу України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно із частиною пятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 Цивільного кодексу України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України від 30.03.2016 в постанові по справі № 6- 2811цс15 та в постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16.

Враховуючи зазначене, те, що жоден із сторін не звернувся до суду з позовними вимогами про реальне поділення між ними спірного домоволодіння відповідно до їх часток, в тому числі не вчинив дій щодо внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової компенсації його частки, будь-якої іншої домовленості між сторонами щодо його поділу не досягнуто, суд вважає за необхідним визначити ідеальні частки подружжя (по 1/2 частці) в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Щодо позовних вимог в частині припинення права спільної сумісної власності та визнання права особистої власності за відповідачкою на пайовий внесок, сплачений за гаражний бокс № 440, погріб № 73 та право їх користування в ОК ГСК «Серпомолотовець» та визнання права особистої власності за позивачем на пайовий внесок, сплачений за гаражний бокс № 1, погріб № 221 та право їх користування в ОК ГСК « Серпомолотовець», суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

За приписами ст. 15 Закону України «Про власність», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває право власності на це майно.

Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сімю України (ст. 16 Закону України «Про власність», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

У п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.06.1991 року № 5 «Про практику розгляду судами цивільних справ, повязаних із діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» розяснено, що член гаражно - будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і в праві розпоряджатися ним на свій розсуд продавати,заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом.

Таким чином, виходячи із аналізу вищеозначених вимог закону, слід зробити висновок, що реалізація права на пай та користування майном припиняється у разі повного внеску його вартості. Після цього виникає право власності на зазначене майно. А отже, внесені частково подружжям в період шлюбу пайові внески, а після повного внесення паю право на майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Як вбачається з довідки гаражно-будівельного кооперативу «Серпомолотовець» №210 від 10.06.2014 року ОСОБА_4 є членом кооперативу ОК ГБК «Серпомолотовець» та власником гаражного боксу №1, вартість якого виплачена повністю. Перший пайовий внесок виплачений в 1985 році в сумі 500 рублів, останній пайовий внесок виплачений в 1990 році.

Відповідно до довідки гаражно-будівельного кооперативу «Серпомолотовець» від 2003 року ОСОБА_4 є членом кооперативу ОК ГБК «Серпомолотовець». Перший пайовий внесок за гаражний бокс № 440 виплачений в 1987 році в сумі 900 рублів, останній пайовий внесок виплачений в 1989 році в сумі 1100 рублів, за погріб 420 рублів.

Згідно довідки гаражно-будівельного кооперативу «Серпомолотовець» від 04.10.2016 року № 586 ОСОБА_4 є власником гаражного боксу № 1 та підвалу № 221, які вона придбала у ОСОБА_8 згідно заяви, та власником гаражного боксу № 440 та підвалу № 73 , які вона придбала в 19.03.2003 році у ОСОБА_9 відповідно до заяви. Вказані договори купівлі продажу на спірні гаражні бокси в гаражному кооперативі відсутні.

На підтвердження свого права на пай, внесений за користування спірним майном позивачем надано суду наступні документи.

Копії заяв ОСОБА_4 про прийняття її в члени кооперативу ОК ГБК «Серпомолотовець» від 08.10.2003 року та 19.03.2003 року.

Копію заяви ОСОБА_8 від 08.10.2003 року про надання дозволу ОК ГБК «Серпомолотовець» на продаж належного їй гаражного боксу № 1 та погребу № 221 ОСОБА_4.

Копію заяви ОСОБА_9 від 08.10.2003 року про надання дозволу ОК ГБК «Серпомолотовець» на продаж належного ОСОБА_10 гаражного боксу №440 та погребу № 73 ОСОБА_4.

Копію договору купівлі-продажу гаража від 16.09.1991 року, з якого вбачається, що ОСОБА_11 продала ОСОБА_10 гаражний бокс № 440 з підвальним приміщенням в гаражному кооперативі «Серпомолотовець». Вищезазначений гараж належить ОСОБА_12 на підставі довідки, виданої гаражно-будівельним кооперативом «Серпомолотовець» № 291 к від 05.04.1991 року. Договір зареєстрований в реєстрі за №4-852.

Оригінали вищезазначених документів, в тому числі договору купівлі продажу гаражу від 16.09.1991 році та доказів його реєстрації в комунальному підприємстві бюро технічної інвентаризації, позивачем не надано.

Таким чином, суд вважає, що сторонами суду не надано будь-яких об'єктивних, належних та допустимих, в розумінні ст.ст.58,59 ЦПК України, доказів, які б підтверджували на час розгляду справи: право сторін на пайовий внесок та користування спірними гаражними боксами та погребами в кооперативі ОК ГБК «Серпомолотовець», зокрема, доказів сплати ними пайових внесків на спірне майно; укладення договорів купівлі-продажу спірних гаражних боксів з подальшою їх реєстрацією в комунальному підприємстві бюро технічної інвентаризації, відповідно до Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, в редакції 2003 року, що є обовязковою передумовою виникнення права власності на нерухоме майно.

На виконання положень ч.4 ст.10 ЦПК України, суд, сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, неодноразово роз'яснював позивачу право заявити клопотання про витребування або надання самостійно вищезазначених доказів, в тому числі доказів, що підтверджують обґрунтування його вимог стосовно належності сплачених пайових внесків за користування спірними гаражними боксами до майна, що було придбане ним в період шлюбу з відповідачкою та за сумісні кошти, про те позивач не скористався наданим йому процесуальним правом. Наполягав на розгляді справи на підставі наявних в матеріалах доказів.

Враховуючи зазначене, даючи правову оцінку наданих суду сторонами доказів, суд приходить до висновку, що пайові внески, внесені в повному обсязі за спірні гаражні бокси та погреби не є обєктом спільної сумісної власності подружжя - сторін у справі, оскільки пайовий внесок за гаражний бокс № 1 та погріб № 221 повністю внесений в 1990 році, а пайовий внесок за гаражний бокс № 440 та погріб № 73 повністю внесений в 1989 році, тобто до укладення шлюбу між сторонами (до 1993 року) та до зарахування відповідачки в члени гаражно-будівельного кооперативу « Серпомолотовець» в 2003 році.

Суд зазначає, що внесення повної вартості пайових внесків за користування спірними гаражними боксами та погребами, припиняє у особи, якою такі внески були внесені, право на пай та право користування зазначеним майном.

А отже, враховуючи те, що пайові внески за користуванням спірними гаражами боксами були сплачені в повному обсязі в 1989 році та 1990 році, суд вважає що реалізація права на пай припинена. З вказаного часу виникло право власності на зазначене майно, а не право на пай за користування ним.

Доказів того, ким саме були сплачені пайові внески, за користування спірним майном сторонами не надано.

Відповідачка в судовому засіданні заперечувала факт внесення нею таких пайових внесків та пояснила, що спірні гаражні бокси та погреба були придбані на підставі договорів купівлі-продажу в 2003 році, і з зазначеного часу вона є членом кооператива ОК ГБК « Серпомолотовець».

Як вище зазначалося, доказів реєстрації права власності на спірні гаражні бокси та погреби, в тому числі реєстрації права власності за жодним із сторін, суду також не надано, як не надано і договорів купівлі-продажу зазначеного майна.

Відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Згідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення.

Враховуючи зазначене, суд виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, враховуючи те, що позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував факт належності пайових внесків, сплачених за спірні гаражні бокси та погреба до складу спільного сумісного майна, що придбано в період шлюбу сторонами , а також те, що жоден із сторін не звернувся до суду з позовними вимогами про реальне поділення між ними спірного домоволодіння відповідно до їх часток, в тому числі не вчинив дій щодо внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової компенсації його частки, будь-якої іншої домовленості між сторонами щодо його поділу не досягнуто, суд вважає за необхідне позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково. Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в порядку поділу майна подружжя,за кожним, право власності на 1/2 частину житлового будинку № 1 по вул. Пушкіна в с. Мартове, Печенізького району в Харківській області. В задоволені позовних вимог в частині припинення права спільної сумісної власності та визнання права особистої власності за ОСОБА_4 на пайовий внесок, сплачений за гаражний бокс № 440, погріб № 73 та право їх користування в ОК ГСК «Серпомолотовець» та визнання права особистої власності за ОСОБА_2 на пайовий внесок, сплачений за гаражний бокс № 1, погріб №221 та право їх користування в ОК ГСК «Серпомолотовець»- відмовити.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи приписи ст. 88 ЦПК України суд, вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог( 67 % = 39 0320 грн. розмір задоволених позовних вимог * 100: 568 940- розмір позовних вимог) у розмірі 3 810 грн. 56 коп.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 174, 212, 213, 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійний вимог на предмет позову: Голова правління обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельного кооперативу «Серпомолотовець», про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків: 268601331 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку № 1 по вул. Пушкіна в с. Мартове, Печенізького району в Харківській області.

Визнати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку № 1 по вул. Пушкіна в с. Мартове, Печенізького району в Харківській області.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків: 268601331 судовий збір в розмірі 3 810 ( три тисячі вісімсот десять) грн. 56 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Печенізький районний суд Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк апеляційної скарги з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: А.М. Тимченко