РІШЕННЯ

Іменем України

28.09.2017 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Якименко Л.Г.

за участю секретаря Борулько М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора та П'ята дніпропетровська державна нотаріальна контора, про встановлення нікчемності заповіту та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання нікчемним заповіту, складеного 12.01.2011 року його батьком ОСОБА_6 на користь відповідачки ОСОБА_2.

У ході розгляду справи позивачем були доповнені та змінені позовні вимоги, поданий позов до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора та П'ята дніпропетровська державна нотаріальна контора, про встановлення нікчемності заповіту та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

В обґрунтуванні позовних вимог позивач посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько ОСОБА_6.

20.11.2012 року ОСОБА_1 та його рідні сестри ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори з приводу прийняття та оформлення спадщини, до складу якої входить будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Від нотаріуса стало відомо про те, що спадкодавцем за життя було складено заповіт на ім'я ОСОБА_2, який був посвідчений 12 січня 2011 року нотаріусом П'ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Бутовою А.Г..

Ознайомившись із заповітом, позивач прийшов до висновку, що наявний в ньому запис "мною прочитано вголос і власноручно підписано", а так само й підпис, виконані не спадкодавцем, а іншою особою. Крім того, за життя батько повідомляв своїх дітей про те, що належний йому будинок по АДРЕСА_1, після нього належатиме тільки його дітям.

У зв'язку з цим позивач та його сестри, які є третіми особами у даній справі, звернулися до суду з позовом про визнання заповіту недійсним. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24.07.2014 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.10.2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

При розгляді вищевказаної справи судом на виконання ухвали суду було проведено судову почеркознавчу експертизу та згідно з висновком від 20.02.2014 року по цивільній справі №199/545/13-ц, рукописні написи "мною прочитано вголос і власноручно підписано" у заповіті виконано не спадкодавцем, а невідомою особою.

27.08.2014 року нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної відповідачці ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12.01.2011 року, на домоволодіння АДРЕСА_1.

Пунктом 157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 03.03 2004 р. № 20/5, і була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом.

Таким чином, на думку позивача, при посвідченні заповіту від 12 січня 2011 року, складеного ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2, мало місце порушення вимог щодо його форми, що є підставою для нікчемності цього заповіту.

У судовому засіданні 24.07.2014 р. у справі №199/545/13-ц державний нотаріус П'ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Бутова А. Г. пояснила, що заповіт було вчинено поза приміщенням державної нотаріальної контори - в автомобілі, на якому приїхав спадкодавець, а рукописний текст "мною прочитано вголос і власноручно підписано" написав не ОСОБА_6, а його дружина ОСОБА_2.

27 серпня 2014 року державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори відповідачці було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідченим від 12.01.2011 року, на спадкове майно - домоволодіння АДРЕСА_1.

Як на підставу позову, позивач посилається на ч.1 ст.1257 ЦК України, згідно з якою заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Таким чином, при посвідченні заповіту від 12 січня 2011 року, складеного ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 мало місце порушення вимог щодо його форми, що є підставою для нікчемності цього заповіту.

На думку позивача, нотаріус при посвідченні оспорюваного заповіту порушив вимоги положень ст.1248 ЦК України та п.157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 03.03 2004 р. № 20/5, і була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, у зв'язку з чим заповіт є нікчемним.

З посиланням на вказані обставини позивач просив суд встановити нікчемність заповіту від 12 січня 2011 року, складеного ОСОБА_6, посвідченого державним нотаріусом П'ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори та Бутовою А.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 3-49, та оскільки на підставі нікчемного заповіту було видано свідоцтво про право на спадщину, ОСОБА_1 суд застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27.08.2014 року, видане державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_2.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_8 позов підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_2 проти позову заперечувала посилаючись на те, що між нею та ОСОБА_6 був укладений шлюб, вони тривалий час проживали однією сім'єю, причому його діти: позивач ОСОБА_1 та треті особи по справі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 жодної допомоги батькові не надавали та не спілкувалися з ним. 12 січня 2011 року ОСОБА_6 склав заповіт на ім'я своєї дружини, в цей же день була посвідчена і довіреність на її ім'я на розпорядження майном та звернення до суду з вимогами про скасування реєстрації його дітей у належному йому домоволодінні, оскільки вони у ньому тривалий час не проживали та не утримували майно.

Оскільки ОСОБА_6 було важко вільно пересуватися, тому на його прохання нотаріус посвідчувала заповіт в автомобілі, на якому приїхав спадкодавець. При посвідченні заповіту 12.01.2011 року в автомобілі були присутні тільки ОСОБА_6 та нотаріус, вона - ОСОБА_2, особисто знаходилася біля автомобіля та коли ОСОБА_6 не міг сидіти, похилився і сповзав з сидіння, на прохання нотаріуса вона лише підтримувала йому лікоть при написанні фрази "мною прочитано вголос і власноручно підписано" та намагалася утримати його, аби він не сповз із сидіння автомобіля.

Представник відповідачки ОСОБА_9 проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі виходячи з того, що заповіт підписаний особисто спадкодавцем, а висновок судової почеркознавчої експертизи від 20.02.2014 року по цивільній справі №199/545/13-а, не зазначає чіткого ствердження та спростування обставини написання фрази "мною прочитано вголос і власноручно підписано" у заповіті спадкодавцем у спосіб, коли, як зазначила нотаріус, його руку через хворобливий стан та сповзання з сидіння, була змушена підтримувати його дружина.

Окрім цього, ч.3 ст.1257 ЦК України передбачено, що навіть недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини.

Представник третьої особи П'ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Бутова А.Г. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала та зазначила, що заповіт 12.01.2011 року складений та посвідчений нею відповідно до вимог чинного законодавства та Інструкції про вчинення нотаріальних дій. У зв'язку зі станом здоров'я заповідача ОСОБА_6, на його прохання вона вийшла з кабінету до автомобіля, де знаходився заповідач, поспілкувалася з ним стосовно його волевиявлення та наміру складання якого саме розпорядження та на кого, та повернулася до кабінету для складання тексту заповіту друкованим шрифтом. При посвідченні заповіту в автомобілі вона була присутня сам на сам із заповідачем, нею була встановлена особа заповідача ОСОБА_6, з'ясовано його волевиявлення та він власноручно після прочитання повного тексту підписав заповіт. Коли нотаріус запропонувала написати повну фразу "мною прочитано вголос і власноручно підписано" він почав обурюватися що йому важко писати і почав сповзати з сидіння водія та хилитися на неї, у зв'язку з чим вона була змушена вийти з автомобіля та поросити його дружину ОСОБА_2, яка знаходилася неподалік від автомобіля, пересісти на переднє пасажирське сидіння і підтримати ОСОБА_6, а також допомогти йому підтримати руку при написанні вищевказаної фрази. При посвідченні заповіту ОСОБА_6 розумів значення своїх дій, керував ними, усвідомлював свої дії. Заповіт було підписано ОСОБА_6 у її присутності особисто.

Представник третьої особи Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори до суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Вислухавши пояснення позивачки та представників сторін, представника третьої особи та свідків, дослідивши матеріали справи, копію спадкової справи, висновок судової почеркознавчої експертизи від 20.02.2014 року та лист Нотаріальної палати України по цивільній справі №199/545/13-ц, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбу з 20.08.2011 року, що підтверджується відміткою в паспорті відповідачки (т.2, а.с.13) та копією свідоцтва про укладання шлюбу (справа №199/545/13-ц, а.с.72).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №844 (т.2, а.с.6)

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1.

12 січня 2011 року ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом П'ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Бутовою А.Г. та зареєстрований в реєстрі за №3-49, яким заповів відповідачці ОСОБА_2 все своє майно, де б воно не було та з чого воно б не складалося, усі майнові права та обов'язки, які належать йому на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов'язки, які належатимуть йому на день смерті.

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Ч.1 ст.1257 ЦК України зазначено, що нікчемним є заповіт, складений особою, яка не мала на це право, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Згідно з ч.2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

21.01.2013 року позивач ОСОБА_1 його сестри, які є третіми особами у даній справі, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24.07.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.10.2014 року, позивачам у позові відмовлено.

При розгляді вищевказаної справи №199/545/13-ц судом на виконання ухвали суду було проведено судову почеркознавчу експертизу та згідно з висновком від 20.02.2014 року: підпис від імені ОСОБА_6 в графі "Підпис" заповіту ОСОБА_6 від 12.01.2011 року, що посвідчений державним нотаріусом П'ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Бутовою А.Г. та зареєстрований в реєстрі за №3-49 - виконаний ОСОБА_6; рукописні записи "мною прочитано вголос і власноручно підписано" в заповіті ОСОБА_6 від 12.01.2011, що посвідчений державним нотаріусом П'ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Бутовою А.Г. та зареєстрований в реєстрі за №3-49 - виконані не ОСОБА_6, а іншою особою (а.с.131).

Згідно з нормами ст.1247 ЦК України загальними вимогами до форми заповіту є: складання заповіту у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. ст. 1251 - 1252 ЦК України.

Як вбачається з тексту вищевказаної норми права, жодна із зазначених вимог ст.1247 ЦК України нотаріусом Бутовою А.Г. при посвідченні заповіту ОСОБА_6 від 12.01.2011 року, не порушена.

Згідно з листом Нотаріальної палати України №156/3 від 20.05.2014 року, на яку посилався у судовому засіданні представник позивача, надано детальне роз'яснення вимог ст.1247 ЦК України, щодо форми заповіту, а саме: 1.Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; 2.Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем; 3.Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. ст. 1251 - 1252 ЦК України; 4.Заповіти, посвідчені особами, зазначені у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Підпунктами 1.6, 1.7 1 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22.02.2012 року №296/5 (далі - Порядок) передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом.

Таким чином, такий напис повинен бути написаний заповідачем власноручно (справа №199/545/13-ц, а.с.194-195).

При дослідженні вищевказаного листа суд звертає увагу на те, що «Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом», однак не може погодитися з висновком про доцільність роз'яснення даного положення відносно заповіту від 12.01.2011 року, що посвідчений державним нотаріусом П'ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Бутовою А.Г. та зареєстрований в реєстрі за №3-49.

У судовому засіданні нотаріус Бутова А.Г. пояснила, у зв'язку зі станом здоров'я заповідача ОСОБА_6, на його прохання вона вийшла з кабінету до автомобіля, де знаходився заповідач, поспілкувалася з ним стосовно його волевиявлення та наміру складання якого саме розпорядження та на кого, та повернулася до кабінету для складання тексту заповіту друкованим шрифтом. При посвідченні заповіту нею була встановлена особа заповідача ОСОБА_6, з'ясовано його волевиявлення та він власноручно після прочитання повного тексту підписав заповіт. Коли нотаріус запропонувала написати повну фразу "мною прочитано вголос і власноручно підписано" він почав обурюватися що йому важко писати. Як вбачається з даних пояснень нотаріуса, прохання особи ОСОБА_6 записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, не було. Нотаріус зазначила, що вона в автомобілі з'ясувала волевиявлення та наміри і побажання заповідача, піднялась в кабінет та за допомогою загальноприйнятих технічних засобів в кабінеті підготувала текст заповіту, таким чином жодною зі сторін не доведено ту обставину, що текст заповіту дослівно був складений на прохання заповідача ОСОБА_6. Даний заповіт від 12.01.2011 року підписаний особисто ОСОБА_6, що повністю відповідає вимогам і ст. 1247 ЦК України, і вимогам П.п. 1.6, 1.7 1 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22.02.2012 року №296/5.

На думку суду, посилання представника позивача в цій частині на лист Нотаріальної палати України №156/3 від 20.05.2014 року, із зазначенням того, що у цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом, не відповідає обставинам справи, виходячи з того, що в ході розгляду справи не встановлено умови - прохання особи ОСОБА_6 записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, оскільки лише у цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом.

Що стосується посилання нотаріуса на те, що коли вона запропонувала ОСОБА_6 після того, як він прочитав та підписав заповіт, написати у заповіті іще і повну фразу "мною прочитано вголос і власноручно підписано" він почав обурюватися що йому важко писати і почав сповзати з сидіння водія та хилитися на неї, у зв'язку з чим вона була змушена вийти з автомобіля та поросити його дружину ОСОБА_2, яка знаходилася неподалік від автомобіля, пересісти на переднє пасажирське сидіння і підтримати ОСОБА_6, а також допомогти йому підтримати руку при написанні вищевказаної фрази, то дані обставини не спростовані позивачем та його представником в ході розгляду даної справи. Будь-якими доказами не спростовано також і ту обставину, що дана фраза могла бути написана заповідачем у стані підтримання його руки, сповзання з сидіння та нахилу на праву сторону (з сидіння водія в бік сидіння пасажира). Заповіт був підписаний ОСОБА_6 особисто.

Таким чином, доказів цим обставинам позивачем не надано, тоді як обов'язок доказування в цій частині покладається саме на позивача.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемними є правочини - якщо їх недійсність встановлена законом. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

У пункті 5 вищевказаної Постанови зазначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не доведено, що при посвідченні заповіту від 12 січня 2011 року, складеного ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 мало місце порушення вимог щодо його форми, що є підставою для встановлення нікчемності цього заповіту, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 27.08.2014 року державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_2 також не підлягають задоволенню, оскільки вони вимога є наслідком встановлення нікчемності правочину, а в її задоволенні судом відмовлено.

З урахуванням результату розгляду справи, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» витрати по справі віднести на рахунок сторони, яка їх понесла.

Керуючись сь.ст.10. 11, 60, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 215, 1233, 1247, 1248, 1251, 1252 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора та П'ята дніпропетровська державна нотаріальна контора, про встановлення нікчемності заповіту та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається з дня отримання копії рішення.

Суддя: