ВОЛОДИМИР-ВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

іменем України

03 жовтня 2017 року м. Володимир-Волинський

Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді Лященка О.В.

при секретарі Оніщук О.Б.

з участю позивача: ОСОБА_1

відповідачів: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника відповідача: ОСОБА_5

представника відповідача: ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Володимир-Волинський цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Грядівської сільської ради Іваничівського району Волинської області, про визнання вилучення земельної ділянки під забудовою незаконним та її повернення,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та Грядівської сільської ради Іваничівського району Волинської області, про визнання вилучення земельної ділянки під забудовою незаконним та її повернення.

У позовній заяві, неодноразово уточненій під час розгляду справи, покликається на ту обставину, що він проживає за адресою АДРЕСА_1 у будинку, який він отримав від свого сина по договору дарування, а той в свою чергу отримав право власності на будинок від ОСОБА_8.

У 1988 році голова колгоспу " Україна " ОСОБА_9, парторг колгоспу " Україна " ОСОБА_10, голова селищної ради села Гряди ОСОБА_11 разом із сусідами ОСОБА_8 - ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 в незаконний спосіб, із застосуванням фізичної сили і погрозами, відторгли в бабці три сотки землі, довжиною 5 метрів від дороги вздовж межі із вищезгаданими сусідами, і яка була надана під забудову. Безпідставно було знищено огорожу, яка стояла на межі між ділянками, знищено фруктовий сад, до сусідів відійшло 5 метрів огорожі від вулиці.

Свої дії вищезгадані особи мотивували тим, що бабця користується зайвим городом. Але вони не претендували на зайвий город, який знаходився за садом і хатою, і казали нехай колгосп і сільрада забирають город, але ділянку яка була надана під забудову не мають права вилучати без рішення суду. Голова колгоспу ОСОБА_9 кричав, що город можете собі забирати, а ми забираємо тут лише 5 метрів.

Зазначає, що родичі позивача на цьому місці проживали ще з 1870 року. Коли батьки будували хату, то план під забудову робив працівник з району, який визначав межі цих ділянок, а сусіди будувались значно пізніше.

Відстань від межі до хати в сусідки була приблизно така сама як в них, але сусідка між межею з нами і хатою збудувала хлів, гноївку і гній викидала їм під вікна. Через це були постійні суперечки.

Вилучивши частину землі під забудову позивача та його родину позбавили права збудувати господарські споруди у відповідності до закону і санітарних норм.

Коли у 1990 році вийшов новий земельний кодекс, то його бабця і мама звертались у сільраду щодо повернення частини ділянки, і тодішній голова сказав повернути земельну ділянку,відновити межу,але з часом цього голову усунули і все залишилось на своїх місцях.

Він з часом звертався до органів державної влади і в прокуратуру та отримав відповідь, що ОСОБА_12 не бажає добровільно віддати частину земельної ділянки, яка була в них відторгнена.

Відразу після звернення позивача в органи поліції відповідачі по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_2, які фактично є правонаступниками ОСОБА_12 і є власниками садиби АДРЕСА_2, пригнали трактор і не попередивши позивача, знесли 5 метрів його огорожі від дороги, при цьому відповіли, що ця земля їхня і немає чого стояти тут чужій огорожі. Ширину свого обійстя вздовж дороги вони збільшили до 120 метрів, а ширина обійстя позивача біля хати складає 42 метри. З другої сторони хати він не може збудувати господарські споруди, бо там стоїть пасіка понад 30 сімей, і закладений фундамент на пасічні споруди, які при утримуванні пасіки за теперішнього законодавства є обов'язковими.

Вважає, що жодних підстав для перерозподілу земельної ділянки не було, не було складено жодного акту про перерозподіл ділянки,не було і рішення суду згідно з яким би міг бути здійснений перерозподіл.

Просить визнати вилучення частини земельної ділянки під забудовою незаконним, і повернути її йому в повному обсязі, тобто 5 сотих землі, 5 метрів вздовж лінії дороги, і повністю по межі із сусідами ОСОБА_3 та ОСОБА_2

У судовому засіданні під час розгляду справи позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити з підстав, викладених у позовних заявах, з урахуванням поданих ним уточнень. В своїх поясненнях послався на обставини, викладені у текстах позовних заяв. Просить позовні вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 позов не визнали, просять відмовити у його задоволенні, з тих підстав, що позивач не являється власником спірної земельної ділянки, будинок йому належить на праві власності на підставі договору дарування з 2002 року, і він знав про фактичні розміри земельної ділянки, тому просять застосувати строки позовної давності. Зазначають, що зміна розміру вказаної земельної ділянки відбулась ще у 1988 році. Вважають, що позивач не має права оспорювати рішення про зміну розміру земельної ділянки за вказаний період.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав, заперечує проти його задоволення, оскільки жодного відношення до вилучення земельної ділянки у 1988 році не має. Його син ОСОБА_2 є співвласником будинку, в якому проживає ОСОБА_1, а сам він володіє ділянкою по цій же вулиці. Вважає позов безпідставним.

Відповідач ОСОБА_4 позов вважає безпідставним і просить відмовити в його задоволенні, після дачі пояснень подала суду заяву про подальший розгляд справи у її відсутності.

Представник відповідача Грядівської сільської ради Іваничівського району Волинської області Антонюк М.О. позов не визнав, заперечив проти його задоволення з тих підстав, що позивач не має права вимагати перегляд зміну розміру земельної ділянки, проведеної у 1988 році. Він на той час не був ні користувачем даної земельної ділянки, ні власником, і не проживав за вказаною адресою. Просить відмовити в позові.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, дослідивши зібрані у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю, з наступних підстав.

За змістом ст. ст. 3-4, 213-215 ЦПК України судовому захисту шляхом задоволення позову підлягають наявні в особи, яка звернулася до суду, права, свободи чи інтереси, що порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування будинку від 19 березня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Іваничівської державної нотаріальної контори Кононенко Л.С. за р/н544, позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_1. Крім житлового будинку, позивачу у приватну власність за цим договором перейшли вбиральня та огорожа. Дана обставина стверджується копією договору дарування будинку, матеріалами дослідженої судом інвентаризаційної справи КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації».

Як пояснив позивач ОСОБА_1, земельна ділянка для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку, а також для ведення особистого селянського господарства, перебувають у його фактичному користуванні, однак документи не оформлені.

З пояснень представника Грядівської сільської ради Антонюка М.О. вбачається, що право власності чи право користування на вказану земельну ділянку ОСОБА_1 не оформив. Дані земельні ділянки рахуються як такі, що передані у приватну власність ОСОБА_8, яка померла і не виготовила Державного акту на право приватної власності на землю. Дана обставина також стверджується копією відповідного рішення Грядівської сільської ради про передачу в приватну власність ОСОБА_8 земельної ділянки №7/2 від 12.11.1993 року.

Судом також встановлено, що на підставі рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 04 квітня 2017 року співвідповідач ОСОБА_2, разом із ОСОБА_17 та ОСОБА_18, являється співвласником в рівних частинах по 1/3 кожен, житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_2, дана обставина стверджується копією вказаного рішення.

Як пояснив представник Грядівської сільської ради ОСОБА_6, право власності чи право користування на вказану земельну ділянку ОСОБА_2 не оформив. Дана земельна ділянка рахується як така, що передана у приватну власність ОСОБА_19, яка померла і не виготовила Державного акту на право приватної власності на землю. Дана обставина також стверджується копією відповідного рішення Грядівської сільської ради про передачу в приватну власність ОСОБА_19 земельної ділянки №17/1 від 29.09.1993 року.

Як зазначено у підпункті «в» пункту 18 Постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що з 1 січня 2002 р. відповідно до статті 125 ЗК право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 р. у

відповідності із Законом України від 5 березня 2009 р. N 1066-VI право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав

Відповідно до підпункту «ґ» пункту 18 вказаної Постанови, при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем.

Проведені обміри земельної ділянки, здійснені комісією Грядівської сільської ради під час розгляду справи в суді, приблизно відображають фактичні розміри спірної земельної ділянки.

Позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що він на законних підставах володіє чи користується спірною земельною ділянкою, також не надано жодних доказів стосовно її площі, меж та розмірів.

Враховуючи зміст позовних вимог, позивачем не надано також жодних доказів на підтвердження незаконності зменшення розміру площі земельної ділянки його родичів у 1988 році, оскільки у Державному архіві такі відомості відсутні, а саме на позивача відповідно до ст.60 ЦПК України покладено обов»язок надавати суду докази на підтвердження позовних вимог і цей обов»язок йому судом було неодноразово роз»яснено.

Допитані в якості свідків ОСОБА_3, ОСОБА_20, ОСОБА_4 не змогли своїми показаннями надати суду достатні відомості про порушення права позивача стосовно предмету спору.

Наданими Грядівською сільською радою витягами з особових рахунків погосподарських книг за 80-90-ті роки вбачається фактичний розмір земельних ділянок громадян, які на той час проживали за адресами, за якими в даний час проживають позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2

Стосовно знесення співвідповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 межових знаків - стовбців, то ці дії не є предметом позову з огляду на зміст позовних вимог.

Враховуючи ту обставину, що внаслідок зміни площі земельної ділянки у 1988 році,незаконність якої судом не встановлена, жодним чином право позивача ОСОБА_1 порушене не було, оскільки лише після прийняття у дар від свого сина ОСОБА_21 19 березня 2002 року житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_1, у нього виникло право на укладення договору оренди земельної ділянки, необхідної для обслуговування вказаного житлового будинку, який ним не укладено, тому суд приходить до висновку, що його право такими діями не порушене і не підлягає судовому захисту шляхом задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, понесені відповідачем ОСОБА_2 витрати на оплату правової допомоги у розмірі 2316 грн. 40 коп., підтверджені відповідним договором та квитанціями адвоката ОСОБА_5, підлягають до стягнення з позивача.

Керуючись ст.ст.10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, на підставі ст.ст. 120, 125 ЗК України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Грядівської сільської ради Іваничівського району Волинської області, про визнання вилучення земельної ділянки під забудовою незаконним та її повернення - відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 2316 грн. 40 коп. витрат на правовому допомогу.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги, яка подається на протязі десяти днів з дня його проголошення через Володимир-Волинський міський суд Волинської області та набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Головуючий:/-/ підпис.

Згідно з оригіналом.

Суддя Володимир-Волинського

міського суду О.В. Лященко