АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 686/6070/14-ц
Провадження № 22-ц/792/1654/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Ярмолюка О.І.,

суддів Пастощука М.М., Янчук Т.О.,

секретар Задвірний В.І.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 липня 2017 року,

встановила:

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

ПАТ КБ «Приватбанк» зазначило, що 19 жовтня 2007 року сторони уклали кредитний договір, за умовами якого позивач надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 6 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку під 22,8% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідачка зобовязалася повернути банку кредит протягом строку дії платіжної картки та сплатити йому проценти за користування кредитними коштами. ОСОБА_2 не виконала обовязків за кредитним договором, унаслідок чого станом на 28 лютого 2014 року виникла заборгованість у розмірі 16 410 грн 45 коп., яка складається з 4 772 грн 19 коп. неповернутого кредиту, 7 220 грн 78 коп. процентів, 3 159 грн 84 коп. комісії та пені, 500 грн штрафу (фіксована частина), 757 грн 64 коп. штрафу (процентна складова).

Таким чином, ПАТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 16 410 грн 45 коп. заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 липня 2017 року в позові відмовлено.

Суд виходив з того, що ОСОБА_2 не виконала грошового зобовязання за кредитним договором, однак позов не підлягає задоволенню у звязку зі спливом позовної давності.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_1 зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Заслухавши учасника процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Суд першої інстанції не в повній мірі зясував обставини, якими обґрунтовувались позовні вимоги та заперечення сторін, не застосував закон (ст.ст. 530, 536, 1048 ЦК України), який підлягав застосуванню, неправильно витлумачив норми ст.ст. 261, 267, 526 ЦК України.

У звязку з неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та порушенням судом норм матеріального права рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Згідно з ч. 5 ст. 88 ЦПК України має бути змінений розподіл судових витрат.

Встановлено, що 19 жовтня 2007 року сторони уклали кредитний договір, за умовами якого ПАТ КБ «Приватбанк» надало ОСОБА_2 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку під 22,8% річних, які мали нараховуватися на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році. При цьому банк видав ОСОБА_2 платіжну картку «Універсальна» № 305440 (строк дії картки до травня 2011 року) для обслуговування карткового рахунку та перерахував кредитні кошти на вказаний рахунок.

ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_2 уклали кредитний договір шляхом приєднання останньої до запропонованих відповідачем ОСОБА_3 і Правил надання банківських послуг, затверджених наказом правління банку від 23 серпня 2006 року № С-169 (далі Умови і Правила).

Укладаючи кредитний договір, сторони визначили право ПАТ КБ «Приватбанк» змінювати тарифи та інші умови обслуговування рахунку.

ПАТ КБ «Приватбанк» встановило ОСОБА_2 початковий кредитний ліміт у розмірі 500 грн. У подальшому цей ліміт змінювався: з 29 жовтня 2007 року 4 800 грн, з 25 грудня 2008 року 6 500 грн, з 10 січня 2009 року 4 780 грн.

ОСОБА_2 зобовязалася повернути позивачеві кредит і сплатити банку проценти щомісячними платежами в розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості, вносячи їх на рахунок у банку до 25-го числа місяця, що слідує за звітним.

З 1 січня 2013 року банк збільшив процентну ставку за кредитом до 2,5% на місяць або 30% річних.

Також ОСОБА_2 мала сплатити банку комісію за кредитне обслуговування у розмірі 1% на залишок заборгованості, що не погашена на протязі пільгового періоду (до 55 днів), щомісячно.

За несвоєчасне погашення заборгованості ОСОБА_2 повинна була щомісячно сплачувати банку пеню у розмірі 1% заборгованості, але не менше 10 грн на місяць, за наявності прострочення по кредиту та процентам на 5 і більше днів чи при виникненні прострочення на суму, що перевищує 50 грн. З 1 лютого 2013 року при виникненні прострочених зобовязань на 100 грн і більше ОСОБА_2 мала щомісячно сплачувати банку пеню, що розраховується з базової процентної ставки, поділеної на 30, за кожний день прострочення кредиту + 50 грн одноразово.

У випадку порушення ОСОБА_2 строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених кредитним договором, більш ніж на 120 днів, остання зобовязалася сплатити банку штраф у розмірі 500 грн + 5% від суми позову.

Всього ОСОБА_2 одержала у позивача 4 772 грн 19 коп. кредитних коштів, останній платіж внесено нею 3 вересня 2009 року. З того часу відповідач не виконує зобовязання за кредитним договором.

Станом на 28 лютого 2014 року заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором становила: 4 772 грн 19 коп. неповернутий кредит, 7 220 грн 78 коп. проценти (за період з 30 листопада 2007 року до 28 лютого 2014 року), 505 грн 60 коп. комісія за кредитне обслуговування (за період з червня 2009 року до травня 2010 року).

ОСОБА_1 того, банк нарахував відповідачеві 2 654 грн 24 коп. пені (за період з 1 червня 2009 року до 28 лютого 2014 року), 500 грн штрафу (фіксована частина), 757 грн 64 коп. штрафу (процентна складова).

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Як передбачено ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Оцінивши в сукупності надані докази, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_2 не виконала грошового зобовязання за кредитним договором.

Умови кредитного договору (а.с. 8-14, 109-123), надані ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунки заборгованості (а.с. 4-7, 124, 132), виписки про рух коштів на рахунку (а.с. 46-47, 71-74) є зрозумілими та достатніми для висновку, що відповідач не виконує належним чином узяті на себе зобовязання, внаслідок чого виникла вищевказана заборгованість за договором.

ОСОБА_2 визнала цю заборгованість і не надала суду доказів на її спростування.

В цій частині рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Разом із тим, відмовляючи в позові банку в цілому за спливом позовної давності, суд припустився помилки.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Як передбачено ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Із положень ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України слідує, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

В силу ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Якщо умовами договору встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

У такому випадку позовна давність за вимогами позивача про стягнення коштів, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а щодо повернення коштів у повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного виконання зобовязання.

За договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платіжні погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 6 листопада 2013 року (справа № 6-116цс13), від 19 березня 2014 року (справа № 6-14цс14), від 17 вересня 2014 року (справа № 6-95цс14), від 19 листопада 2014 року (справа № 6-160цс14), яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні вказаних норм права.

Цивільний кодекс України, який регулює принципи та зміст зобовязальних правовідносин, визначив, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як передбачено ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В силу ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, у разі неповернення боржником коштів за кредитним договором у належному розмірі та у встановлений договором строк, до спливу строку договору проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Саме до цього зводяться правові висновки, висловлені Верховним Судом України у постановах від 2 вересня 2015 року (справа № 6-369цс15), від 2 грудня 2015 року (6-249 цс15) і від 29 червня 2016 року (справа 6-1118цс16).

За змістом частин 1 і 3 статті 549 ЦК України пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Частина 1 статті 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Аналіз статей 258, 266 ЦК України дає підстави для висновку, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. До того ж, включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтуються на вимогах закону.

Такий правовий висновок зробив Верховний Суд України в постановах від 6 листопада 2013 року (справа № 6-116цс13) і від 19 листопада 2014 року (справа № 6-160цс14).

Укладаючи кредитний договір, сторони визначили, що строк його дії становить 12 місяців з моменту підписання. При цьому ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_2 оговорили, що якщо протягом указаного строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, то він автоматично пролонговується на той самий строк (пункт 9.12 розділу І Умов і Правил).

ОСОБА_1 того, відповідно до п. 6.4 розділу І Умов і Правил у разі незгоди зі змінами правил та/або тарифів обовязок клієнта предявити банку письмову заяву про розірвання цього договору та погасити заборгованість, яка утворилася перед банком, у тому числі й заборгованість, яка утворилась упродовж 30 днів з моменту повернення карт, виданих держателю і його довіреним особам.

При цьому сторони встановили строки виконання ними окремих зобовязань за кредитним договором, зокрема ОСОБА_2 мала сплачувати банку щомісячні платежі, що включали кредит, проценти та комісію, до 25-го числа місяця, що слідує за звітним.

Із змісту пунктів 3.1.1, 5.3 розділу ІІ Умов і Правил слідує, що строк погашення кредиту в повному обсязі визначено граничним строком дії платіжної карти, яка діє до останнього календарного дня місяця і року, вказаного на ній, тобто до 31 травня 2011 року.

ОСОБА_2 не спростовувала довідку банку про вказаний строк дії платіжної картки (а.с. 65, 75), а після розяснення апеляційним судом права на вчинення процесуальних дій (ч. 4 ст. 10 ЦПК України) відповідач не надала платіжну картку для огляду в судовому засіданні, хоча у справі відсутні докази, що така картка була повернута нею банку.

До цього часу ОСОБА_2 не повернула ПАТ КБ «Приватбанк» кредит у розмірі 4 772 грн 19 коп., отже, відповідач продовжує користуватися грошовими коштами банку. ОСОБА_2 не зверталася до банку із заявами про припинення дії кредитного договору, тому позивачем нараховувалися їй проценти відповідно до умов цього договору.

ПАТ КБ «Приватбанк» предявило позов до ОСОБА_2 25 березня 2014 року (згідно штемпеля на конверті а.с. 20), а в даних правовідносинах діє позовна давність, яка встановлена законом (статті 257, 258 ЦК України).

В суді першої інстанції ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_1 зробила заяву про застосування позовної давності (а.с. 59).

Таким чином, позовна давність за основним зобовязанням (сплата кредиту, процентів, комісії) сплила по платежам, які відповідач мала здійснити до 25 березня 2011 року.

З розрахунків банку (а.с. 4-7, 132) вбачається, що заборгованість за кредитом (4 772 грн 19 коп.) утворилася станом на січень 2008 року. Враховуючи встановлені договором строки платежів, до 25 березня 2011 року ОСОБА_2 мала сплатити банку: 3 875 грн 06 коп. кредиту (4772,19-897,13), 3 582 грн 83 коп. процентів, (7220,78-3637,95), 505 грн 60 коп. комісія за кредитне обслуговування.

Отже позовна давність за платежами, які мали бути внесені ОСОБА_2 після 25 березня 2011 року в сумі 4 535 грн 08 коп., у тому числі: 897 грн 13 коп. неповернутого кредиту, 3 637 грн 95 коп. процентів, не сплила.

За останні 12 місяців перед зверненням банку до суду ПАТ КБ «Приватбанк» нарахував ОСОБА_2 600 грн пені (помісячне обчислення). З урахуванням того, що у банку сплив строк звернення до суду з вимогою про стягнення 7 457 грн 89 коп. неповернутого кредиту та процентів (3875,06+3582,83), що становить 62,19% (7457,89х100:11992,97) від загальної суми вимог 11 992 грн 97 коп. (4772,19+7220,78), то згідно зі ст. 266 ЦК України з відповідача підлягає стягненню пеня у розмірі 226 грн 86 коп. (600х 37,81%).

Всього з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню 4 761 грн 94 коп. (4535,08+226,86) заборгованості за кредитним договором.

Неврахувавши вказаних обставин і норм чинного законодавства, суд першої інстанції помилково виходив з того, що позов банку є безпідставним у цілому.

Щодо вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення штрафу апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами кредитного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобовязання, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний місяць прострочення.

Одночасно, пунктом 8.6 розділу І Умов і Правил передбачена сплата позичальником штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, визначених цим договором.

Штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором не допускається.

За таких обставин позов ПАТ КБ «Приватбанк» у частині стягнення штрафу не може бути задоволений, а на ОСОБА_2 слід покласти пеню.

При розподілі судових витрат, апеляційний суд враховує пропорційність задоволених вимог. Позов заявлено з ціною 16 410 грн 45 коп. і задоволено на суму 4 761 грн 94 коп., тобто на 29,02% (4761,94х100:16410,45).

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь банку слід стягнути 70 грн 69 коп. (243,60х29,02%) судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 77 грн 76 коп. (267,96х29,02%) судового збору за подання апеляційної скарги, а всього 148 грн 45 коп. (70,69+77,76).

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» 4 761 грн 94 коп. заборгованості за кредитним договором і 148 грн 45 коп. судового збору, а всього 4 910 грн 39 коп.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_4

Судді: /підпис/ ОСОБА_5

/підпис/ ОСОБА_6

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_7

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 27