Справа № 183/2046/17
№ 2/183/1830/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2017 року

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Городецького Д.І.

секретаря Макаренко А.О.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новомосковську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - Орган опіки та піклування Шевченківської районної у м. Дніпрі ради про надання дозволу на виїзд за межі України дитини без згоди та супроводу другого з батьків,

в с т а н о в и в :

10 травня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - Орган опіки та піклування Шевченківської районної у м. Дніпрі ради про надання дозволу на виїзд за межі України дитини без згоди та супроводу другого з батьків.

31 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим позовом до ОСОБА_3, третя особа - Орган опіки та піклування Шевченківської районної у м. Дніпрі ради про надання дозволу на виїзд за межі України дитини без згоди та супроводу другого з батьків.

В обґрунтування вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що 14 січня 2005 року Ленінським відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області був зареєстрований шлюб між нею і відповідачем ОСОБА_3, актовий запис № 7.

Вона та відповідач є батьками дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

20 квітня 2015 року шлюб між нею і відповідачем було розірвано у відповідності до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Позивач зазначила в заяві, що після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом з нею за адресою: АДРЕСА_1, але згодом, через певні обставини, син став проживати разом з відповідачем.

В провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа - Служба у справах дітей Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визначення місця проживання дітей, визначення способу участі у вихованні та спілкування з дітьми, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи - Орган опіки та піклування Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради, Служба у справах дітей Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визначення місця проживання дітей.

ОСОБА_1 посилалася на те, що 24 березня 2017 року вона звернулася до відповідача з проханням надати нотаріальну згоду на виїзд дочки - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з нею на відпочинок до Єгипту в період з 08.04.2017 року по 15.04.2017 року, повідомивши, що всі необхідні документи та кошти вона залишила приватному нотаріусу Новомосковського міського нотаріального округу Байдук М.М. та просила ОСОБА_3 з'явитися до нотаріуса для оформлення необхідних документів.

28 березня 2017 року помічник нотаріуса повідомив її про те, що ОСОБА_3 з'явився до нотаріальної контори, але документи не оформив, посилаючись на те, що він поспішає, після чого пішов з приміщення нотаріальної контори.

04 квітня 2017 року перед початком судового засідання про визначення місця проживання дітей її адвокат звернувся до ОСОБА_3 з проханням надати дозвіл на виїзд дочки разом з нею для оздоровлення та відпочинку до Єгипту, відповідач відповів, що подумає, але так і не заявився до нотаріуса для оформлення документів на виїзд дитини за кордон.

Позивач зазначила. що 09.04.2017 року вона знову, по телефону звернулася до відповідача з проханням надати згоду на виїзд дитини, але ОСОБА_3 відмовив, сказав щоб вони відпочивали в Україні.

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 часто хворіє, потребує оздоровлення в умовах теплого клімату

В зв'язку з наведеним, посилаючись на вимоги ст. 51 Конституції України, ст. 313 ЦК України, ст. 7, 155 СК України, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.1,4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», п.18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, Конвенцію «Про права дитини», яка ратифікована постановою Верховної Ради України 27.02.1991 р., ОСОБА_1 просила суд: дозволити їй вивезти для відпочинку та оздоровлення за межі України (в умови теплого клімату - Єгипет, Шрі-Ланка, Туніс - залежно від часу розгляду справи та набрання рішенням законної сили, на період 7-14 днів) неповнолітню дочку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 без згоди та супроводу її батька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, протягом двох місяців з дня набрання рішенням законної сили.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник підтримали заяву в повному обсязі, посилалися на підстави звернення до суду, викладені в заяві, просили суд задовольнити вимоги.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, не заперечував того, що він не погоджується надати дозвіл на виїзд дитини за межі України, посилався на те, що позивач не повідомила його, до якої держави вона має намір виїхати з дитиною, крім того, розпочався навчальний рік, дитина повинна проходити навчання у школі, також, зміна клімату вплине на стан дитини, він переживає за життя та здоров'я дитини.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, посилався на те, що позов не підлягає задоволенню, оскільки позивач не надала суду доказів того, до якої держави буди виїздити дитина, також позивач не зазначила конкретний проміжок часу виїзду.

Представник третьої особи - Орган опіки та піклування Шевченківської районної у м. Дніпрі ради в судове засідання не з'явився.

Заслухавши пояснення сторін, представників сторін, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 20 квітня 2015 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області було винесене рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, згідно рішення суду, шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_3, зареєстрований 14 січня 2005 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області було розірвано.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження.

У відповідності до ч.1 ст. 60 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі , не підлягають доказуванню.

Так, в судовому засіданні сторонами визнані ті обставини, що після розірвання шлюбу між сторонами, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 залишилася проживати разом з матір'ю - позивачем ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1, в зв'язку з чим, зазначені обставини не підлягають доказуванню.

Як зазначалося вище, відповідач ОСОБА_3 відмовив позивачу у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон для оздоровлення та відпочинку.

Відповідно до вимог ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

У підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Таким чином, зазначеними вище нормами законодавства України, дозвіл на виїзд дитини за кордон повинен містити відомості про державу, в якій буде перебувати дитина, та конкретно визначений термін перебування дитини в зазначеній державі.

Зазначена правова позиція висловлена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.03.2016 року (справа № 6-33303ск15)

Суд приходить до висновку, що в зв'язку з відмовою відповідача ОСОБА_3, як батька, надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, позивач ОСОБА_1 має право звертатися до суду з вимогами про надання такого дозволу на підставі рішення суду.

В той же час, на підставі положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

У відповідності до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Як зазначалося вище, в позовній заяві ОСОБА_1 просила суд надати їй дозвіл на виїзд дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення за межі України (в умови теплого клімату - Єгипет, Шрі-Ланка, Туніс - залежно від часу розгляду справи та набрання рішенням законної сили, на період 7-14 днів) без згоди та супроводу батька, протягом двох місяців з дня набрання рішенням законної сили.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано суду жодного доказу того, в якій саме державі буде перебувати дитина, в який конкретно визначений проміжок часу дитина буде перебувати за кордоном.

Суд приходить до висновку, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька до Єгипту, Шрі-Ланки, Тунісу без визначення конкретних дат перебування дитини в цих державах, фактично позбавлять відповідача, як батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

В зв'язку з наведеним, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 213-215 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - Орган опіки та піклування Шевченківської районної у м. Дніпрі ради про надання дозволу на виїзд за межі України дитини без згоди та супроводу другого з батьків - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.І. Городецький