У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Маринич В.К., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.

за участі: представників ОСОБА_1 і Рівненської районної державної адміністрації,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду від 9 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Малошпаківської сільської ради Рівненського району Рівненської області, Рівненської районної державної адміністрації про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а:

У січні 2017 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до Малошпаківської сільської ради Рівненського району і Рівненської районної державної адміністрації про визнання права власності на земельну ділянку (пай), зобов'язавши видати сертифікат на земельну частку (пай). Позов мотивовано правом позивача на спадкування земельної частки (паю) після смерті спадкодавця, яка набула право на неї як член колективного сільськогосподарського підприємства.

Рішенням Рівненського районного суду від 9 червня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до Малошпаківської сільської ради Рівненського району, Рівненської районної державної адміністрації про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування та зобов'язання вчинити певні дії.

У поданій на рішенні апеляційній скарзі позивач покликалась на його незаконність та необґрунтованість через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, і порушення судом норм матеріального та процесуального права.

На її обґрунтування зазначала про неврахування судом положень ч.ч. 1,2,3 ст. 41 Конституції України, п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", ст.ст. 7, 9 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство", п. 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 20/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям", п. 3 Указу Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" від 10.11.1994 року № 666/94.

Судом залишено без уваги і те, що її мати працювала в колгоспі "Україна", який було реорганізовано у КСГП "Україна", а в подальшому - СФГ "Україна". Працювала в період з 1950 року по 1979 рік і була колгоспною пенсіонеркою, а тому мала право на земельну частку (пай) при розпаюванні земель вказаного господарства. Вона була включена до списку осіб, які мали право на земельну частку (пай) згідно з Додатком № 1 "Список громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства кооперативу або товариства" пайовому сільськогосподарському підприємству "Україна" до Державного акта на право колективної власності на землю від 04.09.1995 року серії РВ 00009.

Даний акт був виданий на підставі рішення Малошпаківської сільської ради народних депутатів 27.03.1995 року № 27 "Про передачу землі сільськогосподарського призначення у колективну власність пайовому сільськогосподарському підприємству "Україна" загальною площею 4589,1 га в межах згідно з планом".

Вважала, що за фактичної відсутності документально оформленого права померлого на земельну частку (пай) спадкоємці померлого мають право на отримання його в порядку спадкування. Вона є спадкоємцем за законом після смерті матері, однак не може оформити свої права у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа.

Пункт 3 Указу Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" від 10.11.1994 року № 666/94 передбачає, що право на земельну частку (пай) може бути успадкованим.

З цих підстав просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове, яким її позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що оскільки мати позивача не набула права на земельну частку (пай), тому позивач не може успадкувати те майно, право власності на яке не належало спадкодавцю.

Як убачається зі свідоцтва про смерть серії І-ГЮ №274604 від 13.07.1995 року, і ці обставини сторонами не заперечуються, 12 липня 1995 року померла матір позивача ОСОБА_2 (а.с. 7). Протягом часу з 1950 року по 1979 рік вона працювала в колгоспі "Україна" в рільничій бригаді, що в подальшому був реорганізований в КСГП "Україна", а згодом в "СФГ "Україна". На пенсію вона вийшла після припинення трудових відносин з колгоспом "Україна" і була колгоспною пенсіонеркою (а.с. 10).

20 липня 1996 року в.о. державного нотаріуса Рівненської районної державної нотаріальної контори посвідчено, що спадкоємцем померлої є її дочка ОСОБА_1, в звязку з чим видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Цим свідоцтвом визнано за позивачем право власності на спадкове майно жилий будинок в с. Іваничі Рівненського району по вулиці 70-річчя Жовтня, 3, жилою площею 35, 6 кв.м, що розташований на земельній ділянці, закріпленій за Малошпаківською сільською радою народних депутатів (а.с. 8-8, зв.).

На а.с. 13-13, зв. міститься Список громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства як додаток до Державного акта на право колективної власності на землю серії РВ 00009, де під № 524 значиться ОСОБА_2

Між тим, даний Державний акт на право колективної власності на землю видано Малошпаківською сільською радою народних депутатів Рівненського району 4 вересня 1995 року, тобто після смерті ОСОБА_2 (а.с. 11-12, зв.).

Відповідно до п. 2 Указу Президента України від 08.08.1995 року №720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в т.ч. пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними.

Статтею 1 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у т.ч. створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.

Згідно зі ст. 23 ЗК України 1990 року в редакції, що діяла на час вирішення спору, право власності або право постійного користування землею посвідчується затвердженими актами, які видають і реєструють сільські, селищні, міські, районні ради народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видавався колективному сільськогосподарському підприємству, кооперативу, акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і в колективній власності громадян.

Виходячи з наведених норм закону, право громадян членів недержавного сільськогосподарського підприємства як співвласників колективної власності на землю набувається з дня видачі в установленому порядку Державного акта на право колективної власності на землю недержавному сільськогосподарському підприємству з обов'язковим додатком списком громадян-членів цього підприємства.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 на час своєї смерті не набула права на земельну часку (пай), оскільки на момент відкриття спадщини землю сільськогосподарського підприємства не було передано у колективну власність. Дана обставина виключає право позивача успадкувати земельну частку (пай) після смерті своєї матері.

Окрім того, при зверненні до суду за захистом своїх прав позивач покликається на відсутність правовстановлюючого документа на землю.

Згідно із ч. 3 ст. 49 Закону України "Про нотаріат", який діяв у редакції на час існування спірних правовідносин, нотаріус чи інша посадова особа, що вчиняє нотаріальні дії, на прохання особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, повинні викласти причини відмови в письмовій формі і розяснити порядок її оскарження. У разі, коли у вчиненні нотаріальної дії відмовляє нотаріус, він не пізніш як у триденний строк виносить постанову про таку відмову.

З розяснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. другому-третьому п. 23 своєї постанови "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" №7 від 30.05.2008 року, вбачається, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Натомість колегія суддів звертає увагу позивача на те, що із відповідною заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай) вона до нотаріуса не зверталася, а постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріусом не виносилося.

Не можна погодитися через їх хибність з доводами апеляційної скарги про незастосування норм ч.ч. 1,2,3 ст. 41 Конституції України, п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ, ст.ст. 7, 9 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство", п. 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 20/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям", п. 3 Указу Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" від 10.11.1994 року № 666/94.

Щодо тверджень автора скарги про неврахування тієї обставини, що спадкодавець була включена до Списку громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства, то вона спростовується правильністю висновків суду.

За окреслених обставин необґрунтованими є і покликання ОСОБА_1 на наявність у неї права успадкувати земельну частку (пай) після смерті своєї матері. Інші доводи апеляційної скарги є надуманими і суперечать матеріалам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін є ухвалення його з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Рівненського районного суду від 9 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: