Справа №612/296/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2017 року смт. Близнюки

Близнюківський районний суд Харківської області у складі головуючого - судді Мороза О.І., при секретарі Коняєвій Н.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Близнюки Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1, подану її представником ОСОБА_2, до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ТОВ «Агрофірма «Нікольська» про визнання договору позики та довіреності удаваним правочином, визнання недійсним договору оренди землі,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1, в особі свого представника ОСОБА_2, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ТОВ «Агрофірма «Нікольська» в якому просить:

- визнати договір позики від 12 квітня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посвідчений Приватним нотаріусом Близнюківського нотаріального округу Харківської області Яременко Г.В., зареєстрований у реєстрі за №349 (надалі - Договір позики) та довіреність від 12 квітня 2013 року, складену ОСОБА_1 на ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчену приватним нотаріусом Близнюківського нотаріального округу Харківської області Яременко Г.В., (надалі - Довіреність), (зареєстрована у реєстрі за №350) - удаваним правочином, вчиненим з метою приховування іншого правочину - додаткового договору оренди землі, укладеного 12 квітня 2013 року, строком на 5 років, до договору оренди землі від 25 квітня 2013 року, укладеного ОСОБА_1 з ТОВ «Агрофірма «Нікольська» в особі директора ОСОБА_3 на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 5,95500 га, що знаходиться на території Криштопівської сільської ради Близнюківськогорайону Харківської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, який 09 червня 2011 року зареєстровано за НОМЕР_2 (надалі - Додатковий договір оренди землі);

-визнати недійсним договір оренди землі від 29 червня 2016 року на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 5,95500 га, що знаходиться на території Криштопівської сільської ради Близнюківського району Харківської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, укладений між ОСОБА_4 який діяв на підставі довіреності ВТЕ №114016 від 12 квітня 2013 року в інтересах ОСОБА_1 з ТОВ «Агрофірма «Нікольська» в особі директора ОСОБА_3, 19 липня 2016 року зареєстрований за НОМЕР_3.

В обгрунтування позову посилаються на наступне.

ОСОБА_1 є власником вищевказаної земельної ділянки, що підтверджено Державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_5 від 11.11.2005. 25.04. 2011 ОСОБА_1 з ТОВ «Агрофірма «Нікольська», в особі директора ОСОБА_3, на вказану земельну ділянку було укладено договір оренди строком на 5 років. За НОМЕР_4 договір було зареєстровано 09.06.2011(надалі - Договір оренди).

У грудні 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 була укладена домовленість щодо купівлі-продажу житлового будинку за 24000 грн. в м. Павлограді Дніпропетровської області. В цьому ж місяці, з метою отримання кредиту на купівлю будинку, вона звернулася до ПАТ « Перший український міжнародний банк» де і отримала кредит у сумі -12871,36 грн.

Оскільки були необхідні кошти длярозрахунку за кредитним договором, а також із ОСОБА_6, ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_3 з пропозицією взяти вказанувище земельну ділянку в оренду ще на 5 років - до 2018 року з умовою сплати напередорендної плати, що складало на той час 32 000грн.

Натомість ОСОБА_3 запропонував укласти договір позики на вказану суму, видати довіреність на його ім'я та ім'я брата ОСОБА_4 на користування земельною ділянкою строком на 5 років.

Сторони домовилися, що ОСОБА_1 отримує 32000 грн, а ОСОБА_4 та ОСОБА_3 будуть протягом наступних 5 років безоплатно користуватися земельною ділянкою.

12.04. 2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено Договір позики за яким вона отримала 32000 грн. із зобов'язанням повернути позику до 12.04. 2018.

В цей же день ОСОБА_7 видала на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Довіреність якою уповноважила здійснювати управління земельною ділянкою.

На прохання ОСОБА_1 надати документи на підтвердження укладення Додаткового договору оренди землі ще на 5 років, ОСОБА_4повідомив, що вони будуть складені та підписані пізніше, але ніяких документів не надав.

В рахунок майбутньої купівлі-продажу будинку ОСОБА_1 ОСОБА_6 було передано 14.12. 2012 - 8000 грн, 19.02. 2013-1000 грн., 25.04. 2013- 1000 грн., 04.06. 2013- 12000 грн.04.06. 2013 ОСОБА_1 повністю розрахувалася із ОСОБА_6

Виконуючи кредитний договір, на рахунок банку вона вносила кошти: 09.01. 2013 -695,41 грн; 07.02. 2013-700.00 грн.; 05.03.2013- 700 .00 грн.; 15.04.2013- 12047,94 грн.

29 червня 2016 року, без згоди ОСОБА_1, ОСОБА_4, діючи на підставі виданої Довіреності, уклав новий договір оренди із ТОВ «Агрофірма «Нікольська» на 49 років.

ОСОБА_1 стверджує, що не передбачала, що на підставі Довіреності від 2013 року буде укладено новий договір оренди землі на 49 років. Вона вважала, що 12.04. 2013, коли укладався договір позики та довіреність і воно отримала 32000 грн., ці кошти орендною платою. Довіреність видавалася щоб укласти Додатковий договір оренди на 5 років і щоб ОСОБА_4 і ОСОБА_3 могли вільно користуватися земельною ділянкою та отримувати орендну плату.

У 2016 році, коли закінчувався строк Договору оренди землі, укладеного 25.04. 2011 і вона не отримала Додатковогодоговору оренди, вона письмово звернулася донотаріуса Яременко Г.В. з проханням надати копії підписаних нею раніше документів. Отримавши копію Довіреності та прочитавши її, ОСОБА_1 виявила, що Довіреністьпередбачає передоручення. Це її схвилювало. З метою щоб відповідачі не уклали новий договір оренди землі, 25.07. 2016 вона довіреність скасувала.

Проте виявилося, що 29.06. 2016 вже було укладено новий договір оренди землі, який було зареєстровано 19.07. 2016.

ОСОБА_1 стверджує, що 12.04. 2013 між нею та ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було фактично укладено Додатковий договір оренди землістроком на 5 років - до 12 квітня 2018 року до Договору оренди землі від 25.04. 2011, яким сторони узгодили суму орендної плати та її виплату а такожстрок дії договору.

Стверджує, що укладення Договорупозики та видача довіреності є фактичним укладенням правовідносинпов'язаних з договором оренди землі, а тому є удаваним правочином в розумінні ст. 235 ЦК України.

За таких обставин договір оренди землі від 29 червня 2016 року,укладений ОСОБА_4 на підставі виданої довіреності із ТОВ «Агрофірма «Нікольська» на 49 років, є недійсним.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 на задоволенні позову наполягали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Як у судовому засіданні, так і у письмових запереченням проти позову, відповідачі та їх представник ОСОБА_8 проти задоволення позову заперечували, пояснюючи, що 12.04. 2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було дійсно укладено Договір позики та нею видано на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_3 довіреністьна управління належною їй земельною ділянкою. Кошти у сумі 32000 гривень були видані на прохання ОСОБА_1 яку вони добре знають. Свої дії ОСОБА_1 пояснювала тим вона проживає в іншій області і їй важко приїздити для вирішення питань пов'язаних із земельною ділянкою.На підставі Довіреності, виданою ОСОБА_1, після закінчення дії договору оренди землі від 25.04. 2011, був укладений новий договіроренди цієї ж землі на 49 років. Аналогічний договір був вчинений уже особисто ОСОБА_1 і щодо іншої належної їй земельної ділянки. На покращення якості земельної ділянки підприємство витратило значну суму коштів. ОСОБА_1, за неподання позову вимагала від керівництва Агрофірми «Нікольська» грошову суму. Аналогічнідії нею вчинялися і щодо інших юридичних осіб, зокрема Селянського фермерськогогосподарства «Тернівка».Крім того вважають, що зі своїми вимогами до судупозивач звернуласяпоза межами строку позовної давності(а.с.56-64, 94-130).

У судовому засіданні третя особа - Приватний нотаріус Близнюківськогонотаріального округу Яременко Г.В., залучена до участі у справі судом (надалі - Нотаріус), проти задоволення позову заперечувала та у своїх усних та письмових поясненнях вказала на таке.

12 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 дійсно було укладено та посвідченонею як нотаріусом Договір позикита довіреність ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на управління земельною ділянкою. Для оформлення договору та довіреності перед цим їй були надані необхідні документи. В тому числі паспорти, довідкипро присвоєння ідентифікаційних номерів. У призначений день ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з'явилися і уклали цей договір. ОСОБА_4 передав ОСОБА_1 32000 грн. Волевиявлення сторін було вільним, угода укладалася добровільно без будь-якого стороннього тиску. Сторони договір підписали особисто. Справжність наміру сторін сумнівів не викликала, особи встановлено, дієздатність перевірено. За такиж же обставин була вчинена і Довіреність. Перед підписанням документів особи з ними були ознайомлені.Після ознайомлення - свій намір підтвердили. Щодо Довіреності було попередньо вияснено на вчинення яких саме дій вона має видаватися. Вимоги законодавства при посвідченні правочинів були дотримані. Мова про посвідчення інших правочинів не йшла.Правочини були вчинені за офіційним місцем роботи нотаріуса.При цьому ОСОБА_1 пояснювала, що вона тривалийчас працювала з батьком ОСОБА_3 та ОСОБА_4, добре відзивалася як про батька так і синів - «які хлопці гарні». Крім того був посвідчений і заповіт ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку. Як пояснила ОСОБА_1 - як гарантія виконання зобов'язання на випадок її смерті. В подальшому, у іншого нотаріуса, він був скасований(а.с.158).

Вислухавши пояснення осіб які беруть участь у справі, вивчивши письмові заперечення відповідачів та третьої особи, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, суд приходить до висновку про необхідність у задоволенні позову відмовити повністю, виходячи із наступного.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків(ч.1); Правочини можуть бути односторонніми та або дво - чи багатостронніми(договори)(ч.2); одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторнній правочин

може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами(ч.3).

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що були обумовлені ним.

Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо, якщо він підписаний його стороною.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. Зміст правочину становлять права та обов'язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися.

Судом встановлено, що громадянка України ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 5,9500 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Криштопівської сільської ради Близнюківського району Харківської області, що підтверджено фотокопією державного акту НОМЕР_5 від 11.11.2005 (а.с.12).

25.04.2011 ОСОБА_1 з ТОВ «Агрофірма «Нікольська», в особі директора ОСОБА_3, на вказану земельну ділянку, було укладено договір оренди строком на 5 років за НОМЕР_4. Договір було зареєстровано 09.06.2011(а.с.13,14).

У грудні 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 була укладена домовленість щодо купівлі-продажу житлового будинку за 24000 грн. в м. Павлограді Дніпропетровської області. В цьому ж місяці, з метою отримання кредиту на купівлю будинку, вона звернулася до ПАТ « Перший український міжнародний банк» де і отримала кредит у сумі -12871,36 грн.

Для виконання зобов'язань перед ОСОБА_6 та банком їй необхідні були кошти.

12.04. 2013, між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено Договір позики за яким вона отримала 32000грн. із зобов'язанням повернути позику до 12.04.2018.Договір посвідчено приватним нотаріусом Яременко Г.В.(а.с.15).

Вище вказані обставини сторонами та третьою особою не заперечуються.

Згідно із ч. 1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Заст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як предбачено ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків

для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Абзацом 2 частини 1 статті 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Згідно положень ч. 2 ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді були одержані позичальником від позикодавця або одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Із змісту Договору позики вбачається, що сторони договору ОСОБА_1 та ОСОБА_4 діяли добровільно, перебували при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміли значення своїх дій, були попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів. Особи сторін були встановлені, дієздатість перевірена. Договір підписано сторонами в присутності нотаріуса. Договір зареєстровано у реєстрі за №349. З п. 7 Договору вбачається, що зміст ст. 1046 (договір позики) та 1047 (форма договору позики) сторонам відомі.

Факт укладення цього договору, власноручне підписання та отримання за ним 32000 грн. ОСОБА_1 не заперечує. Отримані кошти, як зазначено вище, ОСОБА_1 були витрачені на погашення кредиту банку та придбання будинку у ОСОБА_9

Таким чином суд приходить до висновку, що між сторонами було укладено договір позики у письмовій формі, який посвідчено нотаріусом, позикодавець за договором свої зобов'язання виконав, договір є чинним, укладеним з моменту передання грошей(ч.1 ст. 1046 ЦК України).

Що стосується доводів позивача про необхідність визнання оскаржуваного Договору позики удаваним, оскільки він був вчинений для приховування укладення іншого договору, який на її думку реально мав місце, а саме-Додаткового договору оренди землі строком на 5 років до договору оренди землі від 25 квітня 2013 року, укладеного ОСОБА_1 з ТОВ «Агрофірма «Нікольська» в особі директора ОСОБА_3 на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 5,95500 га, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 2009 року, «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

При аналізі наведених положень закону, суд приходить до висновку, що для визнання правочину удаваним необхідна наявність таких обставин: між сторонами, внаслідок укладення правочину, виникли права і обов'язки; такі права і обов'язки не випливають зі змісту укладеного правочину.

Судом встановлено, що за оскаржуваним Договором позики -одна сторона позикодавець ОСОБА_4 передав у борг іншій стороні - позичальнику ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 32 000 гривень, а ОСОБА_1 зобов'язалася повернути ці кошти до 12 квітня 2018 року в смт. Близнюки Харківської області(п.п. 2.3 Договору). В частині передання коштів умови договору ОСОБА_4 виконані.

Позивачем ОСОБА_1 та її представником ОСОБА_2 не було доведено, що між сторонами виникли інші правовідносини ніж ті, що були передбачені Договором позики.

Договір позики не містить даних про те, що зовнішнє волевиявлення сторін не збігається з їх внутрішньою волею.

Так позивач стверджує, що Договір позики мав на меті приховування укладення на 5 років Додаткового договору оренди землі але не надано суду жодного належного і допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що між сторонами виникли права і обов'язки щодо цього Додаткового договору оренди землі.

Як, мотивування позову, в позовній заяві вказано, що ОСОБА_1 пропонувала ОСОБА_3 взяти цю земельну ділянку в оренду «ще на 5 років до 2018 року якщо він виплатить їй орендну плату за всі п'ять років одразу, сума якої складала на той час 32000 гривень».

Судом установлено, що первісний договір оренди землі з терміном дії на 5 років, укладено 25.04. 2011. До нього, на думку позивача, шляхом укладення Договору позики та Довіреності, 12.04. 2013 вчинено, як удаваний правочин, Додатковий договір оренди строком на 5 років, а саме до 2018 року(а.с.4,9).

Отже, відповідно до п. 43 Договору від 25.04. 2011, з урахуванням його реєстрації 09.06.2011, він би мав бути чинним до 09.06. 2016. Оскільки, як удаваний правочин (на думку позивача) Додатковий договір оренди укладеноще на 5 років, то він би мав діяти не до 2018 року, а до 09.06. 2021 року.

Як у позовнній заяві так і у судовому засіданні ОСОБА_1 стверджувала, що отримані нею 32000 грн. насправді є не коштами за Договором позики, а начебто наперед сплаченою орендною платою на умовах як викладено вище - за 5 років.

Разом із тим, з урахуванням п. 9 Договору оренди від 25.04. 2011, вона у судовому засіданні,на пропозицію відповідачів, якимось чином довести цей розрахунок, зробити це не змогла.

Крім того суд зауважує і на таке. Стороною в договорі оренди землі від 25.04. 2011 є ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма «Нікольська» в особі директора ОСОБА_3Проте вбачається, що укладення, на думку ОСОБА_1., удаваного правочину - Додаткового договору оренди, шляхом укладення договору позики, відбулося як без участі цієї фірми так і як фізичної особи ОСОБА_3 Договір позики укладено між ОСОБА_1 і фізичною особою ОСОБА_4 який «Агрофірму «Нікольська» не представляв. Отже ОСОБА_4 ніяк не міг укласти «додаткову угоду до договору» стороною чи представником сторони за яким він не був.

ОСОБА_1 стверджує, що укладаючи Договір позики та Довіреність, вона була впевнена,що тим самим укладається на 5 років Додатковий договір оренди землі.

До таких тверджень, крім вище наведеного, суд ставиться критично ще виходячи і з наступного. ОСОБА_1, як пояснила у судовому засіданні, за фахом є агрономом і працювала на цій посаді в сільськогосподарському підприємстві. Крім того, вона раніше укладала договір оренди своєї земельної ділянки відповідно до чинного законодавства, отже розуміла яким чином і у якій формі він має укладатися, зміст договору, а тому помилятися не могла.

Крім того, відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9«Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Отже із цієї Постанови вбачається, що удаваний правочин можливий внаслідок дії не однієї сторони, в чому позивачем звинувачується лише ОСОБА_4, а обох сторін, тобто у нашому випадку ОСОБА_1 та ОСОБА_4 При цьому дії обох сторін мають бути умисними. Як ОСОБА_1 так і ОСОБА_4 такий умисел заперечують. Нотаріусом при посвідченні договору такого умислу також не встановлено.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Під час розгляду справи судом не було встановлено, що укладаючи договір позики, сторони мали намір, домовленість та бажання приховати інший договірі при тому діяли умисно.

Отже, внаслідок укладення Договору позики, між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 виникли саме правовідносини договору позики. Доведено, що свої обов'язки позикодавець ОСОБА_4 щодо передання коштів виконав, а позичальник ОСОБА_1 ці кошти, які їй були нагальнопотрібні, про що детально розписано у позовній заяві, отримала та використала на свій розсуд.

Щодо твердження ОСОБА_1 про те що вона 12.04. 2013 у Нотаріуса не отримувала копію Договору позики судом встановлено, що вони відповідають дійсності оскільки в п. п.11, 6 Договору сказано, що він виготовлений у 2 примірниках з яких один залишається у справах приватного нотаріуса, а другий видався позикодавцю - тобто ОСОБА_4 який, після виконання позичальником своїх обов'язків по поверненню суми позики, має його повернути ОСОБА_1 з відміткою про виконання.

Такі обставини ОСОБА_1 було відомо перед підписаннм Договору оскільки ці пункти включені у договір. Отже 12.04. 2013 копії договору у неї і не могло бути. Таким чином і ця обставина не може бути врахована судом як така, що доводе вимоги позивача.

Так само судвважає безпідставними посилання позивача та її представника на те, що укладення на їх думку вищезазначеного Додаткового договору оренди землі відбувалося шляхом оформлення ОСОБА_1 довіреності на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо уповноваження на розпорядження вищевказаною земельною ділянкою з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Як передбачено ст. 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Як установлено судом,12 квітня 2013 року дійсно було вчинено довіреність із якої вбачається, що ОСОБА_1, розуміючи значення своїх дійта їх правові наслідки, діючи добровільно, уповноважила ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в тім що кожний має право діяти самостійно та незалежно один від одного та бути її представником у взаємовідносинах з питань управлінняналежною їйвищевказаною земельною ділянкою. Крім іншого, довіреністю передбачено право представників укладати договір оренди земельної ділянки на термін та умовах йому (їм) відомих, розписуватися за неї. Представник вправі самостійно на власний розсуд визначати термін, суми та інші умови цивільно-правовихдоговорів, які він має право укладати від імені ОСОБА_1 із зазначеною земельною ділянкою. При цьому нотаріусом роз'яснено зміст ст. 244 ЦК України (Представницто за довіреністю) ст. ст. 247-249 ЦК України (строк дії довіреності, припинення представництва за довіреністю, скасування довіреності).

Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Яременко Г.В., підписана ОСОБА_1 в присутності нотаріуса, дієздатність її перевірена (а.с.16).

ОСОБА_1 у судовому засіданні не заперечувала, що Довіреність як і Договір позики вона підписувала особисто у службовому приміщенні нотаріуса.

Беручи до уваги положення викладених вище норм закону, обставини справи, суд вважає наведені доводи позивача - необґрунтованими, оскільки зміст правовідносин, якими регулюються зобов'язання за договором позики, договором оренди землі та правовідносини представництва за довіреністю, є різними за своєю правовою природою. Зокрема представництво передбачає добровільну передачу своїх прав іншій особі для представництва перед третіми особами, що і відбулося. Представництво не є договором.

Твердження ОСОБА_1 про те, що нотаріусом не було доведено та роз'яснено зміст вказаних правочинів (договору позики, довіреності),суд,з урахуванням пояснень у судовому засіданні нотаріуса та сторін, відхиляє за недоведеністю, враховуючи в тому числі і те, що за обсягом це невеликі документи (разом складають менше 3 сторінок тексту з форматом аркуша - А4). Вони були особисто підписані ОСОБА_1 Крім того вбачається її обізнаність і виходячи із того, що в подальшому вона скористалася одним із свої прав, 25.07. 2016 скасувавши довіреність(а.с.17). Дії нотаріуса Яременко Г.В. нею не оскаржувалися.

Крім того судом, із наданих позивачем копій позовних заяв, встановлено, що 19.07. 2016 та 28.07. 2016 ОСОБА_1 та її представник адвокат Л.І. Шаповал зверталися до Близнюківського районного суду Харківської області із позовами до ТОВ «Агрофірма «Нікольська», ОСОБА_4 в яких просила відповідно витребувати спірну земельну ділянку з чужого незаконнного володіння, розірвати договори оренди. Позовні заяви датовані відповідно 16.07. та 27.07. 2016(а.с.132-135). Із цих заяв вбачається, що про договір позики у них взагалі не йдеться, а щодо Довіреність від 12.04. 2013 зазначено лише те, що ОСОБА_1 підписала її внаслідок помилки, оскільки є юридично не грамотною людиною. Про удаваність правочинів, укладення Додаткового договору оренди також нічого не вказано.

Як пояснила ОСОБА_1, за її заявою ці позови їй судом повернені, а отже по суті вони не розглядалися. Тобто розгляд припинено з її ініціативи (а.с.132,134).

Отже, станом на 28.07. 2016, ОСОБА_1 визнавала існування певних правовідносин щодо оренди землі із «Агрофірмою «Нікольська» і оспорювала їх з інших підстав ніж у цьому позові.

Судом установлено, що 29.06. 2016, тобто до скасування Довіреності і після закінчення дії Договору оренди від 25.04. 2011(дія закінчилася 09.06. 2016), ОСОБА_4, діючи на підставі довіреності ОСОБА_1 від 12.04.2013 і в її інтересах, уклав договір оренди спірної земельнї ділянки з ТОВ «Агрофірма «Нікольська» на 49 років(а.с.25-29).

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майнопосвідчено,що 19.07.2016 право оренди земельної ділянки зареєстроване(а.с.100,101).

ОСОБА_1 стверджує, що про укладення цього договору ОСОБА_4 особисто їй не повідомляв. ОСОБА_4 - не заперечував і пояснив, що так відбулося лише тому, що йому було достеменно відомо, що про ці обставини вона була повідомлена другою стороною договору - представником ТОВ «Агрофірма «Нікольська» ОСОБА_3 Останній у судовому засіданні це підтвердив. Договір укладено саме в інтересах ОСОБА_1 оскільки, як на цьому наголошували відповідачі, його умови значно кращі ніж ті що були визначені попереднім договором і ця обставина ОСОБА_1 та її представником, крім терміну оренди, не заперечувалася.

Суд приймає до уваги і наступне.

Відповідачами по справі був наданий видатковий касовий ордер №134 від 31травня 2016 року з якого вбачається, що ОСОБА_1 отримала від Агрофірми «Нікольська» 80000 гривень як орендну плату за земельний пай.

Також ними надано Довідку від 22.09. 2017 № 26 в якій зазначено, що 31 травня 2016 року, згідно видаткового ордеру №134, пайщику ОСОБА_1 було виплачено орендну плату у сумі 80000 грн за наступні роки: 2014 р. - 4288,75 грн.; 2015 р. - 5262,12 грн.; 2016 - 16221,15 грн.; 2017 р.- 24000 грн.; 2018 р. - 24000,00 грн.; 2019 р. - 6227,98 грн. Вказано, що орендна плата за 2014-2015 роки виплачувалася за один пай, а починаючи з 2016 року - за два паї. Різницю в сумах за кожен рік (збільшення сум) пояснено тим, що виплати здійснювалися із щорічною індексацією. Сума платежів за вказані роки і складає 80000 грн 00 коп.(а.с.159,160).

Отже вбачається як виплата заборгованості по орендній платі за минулі роки (2014,2015) так і сплата її наперед за 2017-2019 роки за дві земельні ділянки з чим ОСОБА_1 погодилася, оскільки отримала ці кошти.

ОСОБА_1не оспорює, що вона дійсно отримала 80000 грн. проте походження суми пояснювала суперечливо.

За одним твердженням ОСОБА_1 - 80000 грн. є орендною платою за іншу належну їй земельну ділянку площею 6,3978 га, яка перейшла їй у власність від покійного брата. При цьому ОСОБА_1 зазначила, що це плата за один рік оренди. Як сума 80000 грн. може складати орендну плату за земельну ділянку, площею 6,3978 га за один рік і на яких підставах вона нарахована, пояснити не змогла. Отже ці твердження суд відхиляє.

За другим твердженням ОСОБА_1 у суді, сума 80000 грн. складає половину суму за договором позики, укладеним між нею та гр. ОСОБА_3 20.05. 2016 .

Проте судом при вивченні цього договору встановлено, що ТОВ «Агрофірма «Нікольська» не була взагалі строною цього договор, а отже не могла його виконувати шляхом сплати 80000 грн. За цим договором позикодавцем був гр. ОСОБА_3, а позичальником гр. ОСОБА_1

А крім того, з п. 2 цього договору вбачається, що на момент його посвідчення ОСОБА_1 отримала всю суму коштів за договором -160000 грн. Тобто 160000 грн. від ОСОБА_3 ОСОБА_1 отримала до 31.05. 2016.

Відповідно до вимог статей 1046, 1047 ЦК України письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Отже сума 80000 грн.,отримана ОСОБА_1за видатковим касовим ордером №134 від 31травня 2016 року від Агрофірми «Нікольська» і з цих підстав не може бути коштами на виконання умов Договору позики від 12.04. 2013.

Суд вважає,що зазначеними вище письмовими доказами, частково визнаними ОСОБА_1, (визнала що отримала кошти і свій підпис на ордері) підтверджено наявність між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма «Нікольська» правовідносин щодо сплати орендної плати за землю на період до 2019 року.

Отже, суперечливі твердження ОСОБА_1 щодо походжнення цих коштів, спростовано.

Крім того письмовими доказами та поясненнями у суді сторін установлено і наступне.

Як вказано вище, ОСОБА_1 є власником ще однієї земельної ділянки, площею 6,3982 га, кадастровий номер НОМЕР_6.

Своєю довіреністю від 20 травня 2016 ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на розпорядження і цією земельною ділянкою на умовах та правах аналогічно Довіреності від 12.04. 2013. Цього ж дня між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено і договір позики на суму 160000 грн.Зміст та умови цього Договору аналогічні змісту та умовам Договору позики від 12.04. 2013, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 Цього ж дня на вказану земельну ділянку нотаріусом посвідчено заповіт за яким на випадоксвоєї смерті ОСОБА_1 заповіла земельну ділянку ОСОБА_3 (а.с.162-164). Як пояснили ОСОБА_1 і ОСОБА_3 - це було як гарантія виконання зобов'язання.

При цьому суд установив, що дії по посвідченню вказаних вище правочинів були вчинені уже іншим нотаріусом- приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області - Т.В. Руденко.

Сторони підтвердили що і на цю земельну ділянку укладено анологічний договір оренди на 49 років тільки з різницею у тім, що його підписувала особисто ОСОБА_7

Отже вчинення довіреності на управління земельною ділянкою і договору позики 12.04. 2013 на думку ОСОБА_1 було удаваним правочином з метоюприховування правочину - Додаткового договору оренди землі на 5 років, а тому договір оренди землі на 49 років має бути визнаний недійсним.

А при вчинені аналогічних правочинів щодо іншої земельної ділянки - цих наслідків вона не вбачає.

Другою вимогою ОСОБА_1 за цим позовом є визнати недійсним договір оренди землі від 29 червня 2016 року на спірну земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 5,95500 га, укладений між ОСОБА_4, який діяв на підставі довіреності ВТЕ №114016 від 12 квітня 2013 року в інтересах ОСОБА_1 з ТОВ «Агрофірма «Нікольська», в особі директора ОСОБА_3, який 19 липня 2016 року було зареєстровано за 206.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

За ч. 1 ст. 215 ЦКУкраїни підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятоюта шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільногозаконодавства, а також моральним засадам суспільства(ч.1).Особа яка вчиняє поравочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності(ч.2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі(ч.3). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленіним(ч.5). Правочин що вчиняється батьками(усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей(ч.6).

Пунктами 7,8,12 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11. 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено.

«П.7. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

П.8. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

П.12. Порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК тощо.

Необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).»

Вбачається, що вимоги позивача не кореспондуються з вимогами закону. Так єдиною підставою визнання недійсним договору оренди землі від 29 червня 2016 року спірної земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, позивач вважає те що на її думку раніше, а саме 12 квітня 2013 ро, було вчинено удавані правочини - Договір позики та Довіреність, а насправді було вчинено Додатковий договір оренди цієї землі на 5 років до договору оренди землі від 25.04. 2011 року.

Крім того судом встановлено що спірні правочини -Договір позики та Довіреність не були удаваними правочинам, а отже і не було вчинено -Додаткового договору оренди.

Отже у задоволенні і цих вимог позивача необхідно відмовити.

ОСОБА_1 в позові вказує на несприятливі обставини які склалися у неї особисто, а саме - станом на квітень 2013 року відсутність достатніх коштів для погашення кредиту банку, виконання зобов'язання по придбанню будинку. Як на підставу задоволення своїх позовних вимог вона їх не вказує. Проте суд вважає за необхідне зазначити, що саме по собі несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище не може бути підставою для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України. Особа, яка оскаржує правочин має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Позивач не довів суду, що положення Договору позики та укладеної Довіреності є несправедливими або нерозумними

Суд вважає, що оцінка доказів позивачем є суто суб'єктивною та випливає з її особистої зацікавленості в анулюванні договору оренди землі від 29 червня 2016 року.

Наведеним вище спростовуються і нші доводи позивача та її представника.

Щодо застосування позовної давності, про що в письмових запереченнях заявлено відповідачами, суд виходить із роз'яснень які містяться в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» де зазначено що вона застосовується як самостійна підстава.

У відповідності зі ст. 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин у задоволенні позовних вимог позивачу необхідно відмовити повністю.

При поданні позову судовий збір позивачем сплачений. Інших судових витрат по справі немає.

А тому, керуючись ст.ст.3,10,11,15,79,84,88,158,209,221,214-215 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 202-204,207, 215, ч.1 ст 218, ст.ст. 235,237,244,, ч.1 ст. 626, ст.ст. 627, 1046,1047,1051 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ТОВ «Агрофірма «Нікольська» про визнання договору позики та довіреності удаваним правочином, визнання недійсним договору оренди землі, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Близнюківський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.І.Мороз