Провадження № 2/127/5218/17
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 вересня 2017 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Прокопчук А.В.,

при секретарі Олійник І.Ю.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 клінічного центру Центрального регіону до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2017 року ОСОБА_3 клінічний центр Центрального регіону звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 клінічного центру Центрального регіону про відшкодування шкоди, заподіяної смертю. Вимоги мотивовані тим, що 29 серпня 2012 року каретою швидкої допомоги ОСОБА_5 було доставлено в ОСОБА_3 клінічний центр Центрального регіону та постановлено діагноз «Закритий трансцервікальний перелом шийки лівої стегнової кістки зі зміщенням відламків». Лікуючим лікарем був ОСОБА_2, який приймав рішення про проведення оперативного втручання. Під час проведення оперативного втручання, ОСОБА_5 помер. В зв'язку зі смертю родичі померлого звернулися до Вінницької прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері з заявою про проведення перевірки обставин смерті батька. Під час завдання шкоди відповідач ОСОБА_2 був пов'язаний трудовими стосунками із позивачем, працюючи у закладі на посаді лікаря.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 3 грудня 2015 року ОСОБА_2 було звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 140 КК України, у зв'язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрито.

Так, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2016 року позов ОСОБА_6 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_3 клінічного центру Центрального регіону на користь ОСОБА_6 2 600 грн. у відшкодування матеріальної шкоди та 35 000 грн. моральної шкоди. Дані кошти були примусово списані з рахунку позивача 8 лютого 2017 року, та, на думку позивача, є збитками.

Таким чином, після проведення виплати у Військово-медичному клінічному центрі Центрального регіону виникло право зворотної вимоги до працівника ЗС України ОСОБА_2, тому позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з ОСОБА_2, в порядку регресу, на їх користь виплачене грошове відшкодування у розмірі 37 600,00 грн.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, оскільки не вважає себе винним у смерті ОСОБА_5 Просив в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1, відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Отже, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що наказом № 1 від 03.01.2008 року начальника ОСОБА_3 клінічного центру Центрального регіону ОСОБА_2, лікаря відділення ендоскопічної діагностики клініки ендоскопічної хірургії та ендоскопічної діагностики було переведено на посаду лікаря-ортопеда-травматолога травматологічного відділення клініки невідкладної хірургії та ушкоджень з 3 січня 2008 року (а.с. 23). Також факт працевлаштування ОСОБА_2 на вказаній посаді з 01.12.2000 року по теперішній час підтверджується довідкою ОСОБА_3 клінічного центру Центрального регіону № 564 від 04.08.2017 року (а.с. 24).

Згідно ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 3 грудня 2015 року по справі № 127/18037/14-к, клопотання обвинуваченого та його захисника ОСОБА_7 про звільнення ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності у зв'язку з закінченням строків давності було задоволено та звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 140 КК України, на підставі ст. 49 КК України у зв'язку з закіченням строку давності. Кримінальне провадження щодо ОСОБА_2 закрито (а.с. 7-9).

Зі змісту даної ухвали вбачається, що 29 серпня 2012 року до ОСОБА_3 клінічного центру Центрального регіону з діагнозом «Закритий трансцервінальний перелом шийки лівої стегнової кістки зі зміщенням відламків» був госпіталізований хворий ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Лікуючим лікарем ОСОБА_5 призначено лікаря-ортопеда-травматолога травматологічного відділення клініки невідкладної хірургії та ушкоджень ОСОБА_2 Останнім прийнято рішення про проведення планового операційного втручання ОСОБА_5 по встановленню протеза, яке призначено на 05 вересня 2012 року. ОСОБА_2 під час планової артропластики стегнового суглобу відповідно до вимог розділу «Травматологія та ортопедія»: «Планова артропластика стегнового суглоба» повинен був здійснити рутинне застосування одного із трьох антикоагулянтів, а саме, НМГ (у середній профілактичними дозі для пацієнтів з великим ризиком починають за 12 год. перед операцією та продовжують через 12-24 год. після операції або через 4-6 год. після операції в половині звичайної дози, а потім із збільшенням дози до звичайної при великому ризику на наступний день); Фондапарин (2,5 мг починати через 6-8 год. після операції); Коректовані дози антагоністів вітаміну К починати до операції чи ввечері після операції (МНВ - ціль - 2,5; МИВ - діапазон від 2,0 до 3,0). ОСОБА_2, відповідно до своєї посадової інструкції від 03 січня 2008 року, як лікуючий лікар, будучи відповідальним за проведення обстеження та лікування хворого, забезпечення необхідного медичного догляду і спостереження за ним, призначення лікування та обстеження хворого, призначив обстеження ОСОБА_8 лікарем кардіологом, який в період із 29 по 31 серпня 2012 року провів кардіологічний огляд та кардіологічне обстеження, за результатами якого встановив діагноз: «Ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, постійна форма фібриляції передсердь, нормо систолічний варіант, гіпертонічна хвороба 3 стадія, ступінь 1, ризик 4 (дуже високий)» та призначив курс лікування. Незважаючи на похилий вік хворого та велику вірогідність у нього вікової органічної патології, наявність у нього супутніх тяжких захворювань, на які вказано лікарем кардіологом, лікуючий лікар ОСОБА_2 призначив 04 вересня 2012 року хворому ОСОБА_5 передопераційну підготовку, до якої входила: підготовка операційного поля, очисна клізма, сібазон 1 таблетка в 22:00 годині, та призначив планове оперативне втручання артропластики стегнового суглобу. 5 вересня 2012 року о 10:30 годині лікуючий лікар-ортопед-травматолог травматологічного відділення клініки невідкладної хірургії та ушкоджень ОСОБА_3 клінічного центру Центрального регіону ОСОБА_2, за відсутності позитивної динаміки в стані хворого ОСОБА_5, не проявив настороженості при проведенні передопераційної підготовки вищевказаного хворого з наявною супутньою патологією, тобто не взяв до уваги, що хворий відноситься до хворих з групи ризику і, будучи відповідальним за підготовку до операційного втручання, перед його проведенням не забезпечив повторне його обстеження кардіологом, провів планове операційне втручання артропластики стегнового суглобу. Під час даного операційного втручання стан здоров'я хворого погіршився та о 12:00 годині констатована смерть хворого. Також в даній ухвалі зазначено, що відповідно до висновку №116-К від 29.07.13-01.10.13 року комісійної судово-медичної експертизи Вінницького обласного бюро судово-медичних експертиз, смерть ОСОБА_5 настала від хронічної ішемічної хвороби серця, яка ускладнилась гострою коронарною недостатністю на фоні гіпертонічної хвороби серця. Між смертю ОСОБА_5 і хронічною ішемічною хворобою серця є причинний зв'язок. Відповідно до висновку №115-К від 29.07.13-01.10.13 року комісійної судово-медичної експертизи Вінницького обласного бюро судово-медичних експертиз, за наявності у хворого ОСОБА_5 хронічної ішемічної хвороби серця, поширеного після інфарктного міокардіосклерозу на фоні гіпертонічної хвороби, проведення оперативного втручання 05.09.2012 р. із застосуванням ендотрахіального наркозу без контролю кардіологічної передопераційної підготовки ОСОБА_9, з одноразовим оглядом кардіологом 31.08.2012 р. та проведенням дворазового електрокардіологічного дослідження 29 та 30 серпня 2012 року, за відсутності огляду кардіолога і електрокардіографії безпосередньо перед операцією, є передчасним. Відсутність даних динаміки спостереження за станом серцево-судинної системи у ОСОБА_5 не дало можливості вірно оцінити стан хворого безпосередньо перед операцією, що в подальшому, при проведенні загальної анестезії (ендотрахеального наркозу) призвело до ускладнення наявної у нього хронічної ішемічної хвороби серця. Вищевказані порушення, обумовили настання смерті ОСОБА_5 від гострої коронарної недостатності. Відповідно до висновку №160-К від 25.11.13-25.12.13 року комісійної судово-медичної експертизи Вінницького обласного бюро судово-медичних експертиз, згідно історії хвороби № 3351 ВМКЦЦР 31.08.2012 р. ОСОБА_5 був оглянутий кардіологом, та йому встановлено діагноз: «ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, постійна форма фібриляції передсердь, нормосистолічний варіант, гіпертонічна хвороба 3 стадія, ступінь 1, ризик 4 (дуже високий)». З урахуванням віку ОСОБА_5, наявних у нього супутніх захворювань, високого ступеня ризику, на який вказано кардіологом, необхідно після проведеної кардіологічної підготовки перед проведенням оперативного втручання повторно його обстежити та оглянути кардіологом. Відповідальність за підготовку до оперативного втручання хворого ОСОБА_5П, несе лікуючий лікар.

Ухвалою суду встановлено, що смерть ОСОБА_5 настала внаслідок ускладнення під час проведення операції ендопротезування кульшового суглобу - масивної жирової емболії судин головного мозку та легенів, що перебігала на фоні хронічної кардіальної патології (ІХС - ішемічна хвороба серця). Атеросклеротичний кардіосклероз. Шлуночкова екстрасистолія. СН І (серцева недостатність). Гіпертонічна хвороба III. Чинниками, які сприяли погіршенню стану здоров'я хворого були - недостатнє обстеження хворого перед операцією, недооцінка стану здоров'я хворого і, як наслідок, недостатня передопераційна підготовка. Під час операції не проводився моніторинг ЕКГ хворого.В результаті неналежного виконання лікарем ОСОБА_2 своїх професійних обов'язків, внаслідок недбалого та несумлінного ставлення до них, яке виразилося в тому, що незважаючи на похилий вік хворого, велику вірогідність наявності у нього вікової органічної патології (кардіологом було встановлено діагноз: «Ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, постійна форма фібриляції передсердь, нормо систолічний варіант, гіпертонічна хвороба 3 стадія, ступінь 1, ризик 4 (дуже високий)», з метою профілактики ускладнень під час та після операції, фактичну відсутність терміновості (планова операція) у виконанні операції ендопротезування, слід було виконати передопераційну підготовку, яка включала в себе додатковий огляд кардіолога, кардіологічне обстеження та ряд необхідних доопераційних обстежень хворого, що є невиконаннями вимог посадової інструкції, протоколів надання медичної допомоги, затверджених наказом МОЗ України №226 від 27 серпня 1998 року «Про затвердження Тимчасових галузевих уніфікованих стандартів медичних технологій діагностично-лікувального процесу стаціонарної допомоги дорослому населенню в лікувально-профілактичних закладах України та Тимчасових стандартів обсягів діагностичних досліджень, лікувальних заходів та критерії якості лікування дітей», а також рекомендацій Клінічного протоколу «Профілактика тромботичних ускладнень в хірургії, ортопедії і травматології, акушерстві та гінекології», затвердженого наказом МОЗ України від 15 червня 2007 року № 329, і як наслідок наступила смерть хворого, що відноситься до тяжких наслідків, які перебувають у безпосередньому причинному зв'язку зі смертю.

Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Також, Європейський суд з прав людини в пунктах 33, 34 рішення від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основновоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до … остаточного рішення суду.

Отже, зі змісту ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 3 грудня 2015 року по справі № 127/18037/14-к, суд вбачає, що вина відповідача ОСОБА_2 в смерті ОСОБА_5 доведена.

Суд звертає увагу, що вищевказана ухвала суду відповідачем не скаржилась, отже він погодився з її змістом.

Крім того, закриття кримінального провадження за закінчення строків давності є нереабілітуючою підставою.

Так, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» №12 від 23.12.2005 року визначено, що при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) під час попереднього, судового, апеляційного або касаційного розгляду справи повинен переконатися (незалежно від того, надійшла вона до суду першої інстанції з відповідною постановою чи з обвинувальним висновком, а до апеляційного та касаційного судів - з обвинувальним вироком), що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК. Тільки після цього можна постановити (ухвалити) у визначеному КПК порядку відповідне судове рішення.

Відповідно до аналізу Верховного Суду України судової практики застосування норм закону про звільнення від кримінальної відповідальності (покарання) у звязку із закінченням строків давності, незважаючи на те, що справа надійшла до суду з обвинувальним актом, але через настання підстав, передбачених ст. 49 КК (за клопотанням прокурора, заявою захисника, обвинуваченого, підсудного), суд вирішує питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності і повинен виконати вимоги, передбачені ст. 368 КПК (у разі заперечення потерпілого про закриття справи за нереабілітуючих його підстав та розгляду справи у скороченому порядку), зокрема, перевірити:1) чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; 2) чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; 3) чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; 4) чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення та інші вимоги, передбачені цією статтею. У КПК чітко не визначено, хто має складати клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності. Однак вважаємо, що для забезпечення прав підозрюваних, обвинувачених, підсудних суд, встановивши у судовому засіданні факт закінчення строку давності, за власною ініціативою повинен повідомити про це учасників кримінального провадження і винести таке питання на обговорення сторін, зазначивши, що настали передбачені ст. 49 КК підстави для звільнення особи (осіб) від кримінальної відповідальності. Суд зясовує думку обвинуваченого щодо його звільнення від кримінальної відповідальності, розясняє про те, що звільнення у звязку із закінченням строків давності є нереабілітуючою підставою, про наслідки такого звільнення і, у разі його згоди, ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє особу від кримінальної відповідальності.

Нереабілітуючі підстави означають, що відносно особи зібрано достатньо доказів, які підтверджують вчинення нею діяння, що містить ознаки будь-якого злочину, однак у силу певних обставин провадження кримінальної справи щодо цієї особи виключається.

Таким чином, суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що він є не винним у смерті ОСОБА_5 та вина його не доказана. Крім того, ним не надано жодного доказу на підтвердження даних фактів.

Відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2016 року по справі № 127/5373/16-ц, позов ОСОБА_6 задоволено частково та стягнуто з військово-медичного клінічного центру Центрального регіону на користь ОСОБА_6 2 600,00 грн. у відшкодування матеріальної шкоди та 35 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. Також стягнуто з військово-медичного клінічного центру Центрального регіону на користь держави судовий збір в розмірі 1102,40 грн. (а.с. 10-13).

Слід зазначити, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2016 року було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 28 липня 2016 року (а.с.14-18). Також ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 клінічного центру Центрального регіону про відшкодування шкоди (а.с. 19-20).

З повідомлення про безспірне списання коштів з рахунку боржника згідно з меморіальним ордером №02 від 07.02.2017 року, суд вбачає, що 8 лютого 2017 року було проведено примусове списання коштів з рахунку № 4468 у сумі 37 600,00 грн., у тому числі 2600,00 грн. матеріальної шкоди та 35 000,00 грн. моральної шкоди, на підставі виконавчого листа Вінницького міського суду Вінницької області від 02.11.2016 по справі № 127/5373/16-ц (а.с. 21). Факт перерахування даних коштів на рахунок ОСОБА_6 підтверджується платіжним дорученням №2 від 07.02.2017 року (а.с. 22).

Частиною першою статті 1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Матеріалами справи встановлено, що під час завдання шкоди відповідач ОСОБА_2 перебував у трудових стосунках із позивачемОСОБА_3 клінічним центром Центрального регіону, де працював на посаді лікаря.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно ст. 138КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Статтею 130 КЗпП України визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Суд вважає, що на виконання вимог ст. 138 КЗпП України представником позивача надано належні і допустимі докази, що доводять порушення ОСОБА_2 трудових обов'язків; розмір заподіяної дійної шкоди Військово-медичному клінічному центру Центрального регіону, а також доводять наявність причинно-наслідкового зв'язку між порушенням відповідачем трудових обов'язків і виявленням матеріальну шкоду у розмірі 37 600,00 грн.

З п. 3 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Як вбачається з абзацу 2 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати.

Отже, зі змісту ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 03.12.2015 року вбачається, що саме в результаті неналежного виконання лікарем ОСОБА_2 своїх професійних обовязків, внаслідок недбалого та несумлінного ставлення до них, наступила смерть ОСОБА_5, що відноситься до тяжких наслідків, які перебувають у безпосередньому причинному звязку зі смертю.

Суд звертає увагу, що матеріалами справи встановлено те, що внаслідок порушення працівником ОСОБА_3 клінічного центру Центрального регіону - ОСОБА_2 трудових обовязків, позивач змушений був понести зайві грошові витрати, які відповідно до норм законодавства є матеріальною шкодою.

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору в розмірі 1 600,00 грн., що документально підтверджені (а.с. 1).

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 1172, 1191 ЦК України, ст.ст. 130, 134, 136, 138КЗпП України, абз. 2 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 клінічного центру Центрального регіону до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого та проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, в порядку регресу, на користь ОСОБА_3 клінічного центру Центрального регіону виплачене грошове відшкодування в розмірі 37 600 (тридцять сім тисяч шістсот) грн. 00 коп., із зарахуванням коштів на рахунок за банківськими реквізитами: отримувач ВМКЦ ЦР, код 07816153, банк ДКСУ м. Київ, МФО 820172, р/р 4468.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого та проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_3 клінічного центру Центрального регіону витрати на оплату судового збору в розмірі 1 600 (тисяча шістсот) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: