Справа №490/534/14-ц 04.05.2017 04.05.2017 04.05.2017
Провадження №22-ц/784/858/17
Головуючий у першій інстанції-Батченко О.В.
Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 травня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

за участю представника відповідача - Безушко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»

на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 3 серпня 2015 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_2

до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»

про визнання правочину недійсним

У С Т А Н О В И Л А:

В січні 2014 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору іпотеки недійсним.

Позивачка зазначала, що 19 червня 2008 року уклала з АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») кредитний договір, за яким отримала 70 000 доларів США кредитних коштів. Того ж дня на забезпечення виконання кредитних зобов'язань між нею та банком укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку передано належний їй на праві власності житловий будинок № АДРЕСА_1 На час укладення договору в квартирі проживав її малолітній син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилаючись на відсутність згоди органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки та порушення прав дитини, ОСОБА_2 просила визнати недійсним договір іпотеки, укладений між нею та ПАТ «УкрСиббанк» 19 червня 2008 року.

До участі в справі як третю особу залучено орган опіки та піклування (служба у справах дітей адміністрації Центрального району виконкому Миколаївської міської ради) та батька дитини - ОСОБА_4

Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» участі у судових засіданнях не приймав, а у наданих запереченнях просив у позові відмовити, посилаючись на те, що на час укладення договору іпотеки малолітня дитина не мала прав на користування предметом іпотеки.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 3 серпня 2015 року позов задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 19 червня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 З відповідача стягнуто 114, 70 грн. судових витрат. Постановлено окрему ухвалу.

Ухвалою цього ж суду від 16 січня 2017 року заяву ПАТ «УкрСиббанк» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк» просив заочне рішення скасувати та відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову. Апелянт посилався на недоведеність порушення прав дитини при укладенні правочину та застосування судом норм матеріального права, які не регулюють спірні правовідносини.

В судові засідання апеляційного суду 13 квітня та 4 травня 2017 року позивачка ОСОБА_2 не з'явилась. Про час та місце судового засідання позивачка та її представники, які брали участь у судових засіданнях суду першої інстанції, повідомлялись судовими повістками (а.с.195,196, 208, 209, 212, 213). За даними УМВС України в Миколаївській області місцем реєстрації ОСОБА_2 є вул. В.Морська,175/1 м.Миколаєва (а.с.207).

Повідомлення позивачки про розгляд справи 4 травня 2017 року також здійснювався за допомогою кур'єрської доставки (а.с.219) та телеграмою (а.с.220). Вручити судові виклики ОСОБА_2 не виявилось можливим у зв'язку з непроживанням позивачки за вказаною адресою, про що також складено акт від 27 квітня 2017 року (а.с.218, 223).

Відповідно до правил частини 3 статті 76 ЦПК судову повістку на ім'я ОСОБА_2 вручено відповідній житлово-експлуатаційній організації - ТОВ «Центральний 1», про що є відповідна відмітка виконуючого директора ОСОБА_5 (а.с. 221).

Відповідно до правил статті 76 ЦПК позивачка вважається такою, що повідомлена про час та місце судового засідання належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав доведеним факт проживання малолітнього ОСОБА_3 в житловому будинку по АДРЕСА_1, та виходив з того, що передача житла в іпотеку без отримання на це дозволу органу опіки та піклування є порушенням вимог частини 3 статті 203 ЦК та підставою недійсності угоди за правилами статті 215 ЦК.

Проте не з усіма висновками суду можна погодитись.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом частини 6 статті 203, частини 1 статті 215 ЦК правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Охорона та захист державою прав та інтересів дітей здійснюється шляхом законодавчого визначення додаткових умов під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна, в тому числі і жилих приміщень.

Так, за правилами статті 12 Закону «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» неприпустимим є зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Згідно зі статтею 177 СК та статтею 17 Закону "Про охорону дитинства" батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах та не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Орган опіки та піклування надає дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Отже, виходячи з аналізу зазначених норм та загальних приписів статей 3, 15, 16 ЦК, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права, встановленню підлягають не лише підстави недійсності правочину, передбачені законом, але й обставини, які свідчать про порушення цим правочином цивільних прав особи, на захист якої позивач звернувся до суду. В залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

З матеріалів справи вбачається, що позивачці ОСОБА_2 на праві власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 в якому вона зареєстрована та проживає з серпня 1998 року (а.с.4,27).

ОСОБА_2 є матір'ю малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 26).

19 червня 2008 року на забезпечення виконання умов кредитного договору № 0, за яким позивачка отримала 70 000 доларів США (а.с. 11-14), між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок № 175/1 по вул. Великій Морській в м. Миколаєві (далі - Договір іпотеки, а.с. 18-19).

Для вчинення нотаріальної дії щодо посвідчення основного та забезпечувального договорів ОСОБА_2 надала нотаріусу заяву, в якій особисто зазначила, що малолітніх та неповнолітніх дітей не має (а.с. 69).

Крім того, позивачка надала довідку форми №3 з відомостями про те, що за вказаною адресою ОСОБА_2 проживає одна (а.с.70).

Дозвіл на вчинення дії щодо передачі житлового будинку в іпотеку орган опіки та піклування не надавав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 проживав у спірному будинку з часу свого народження разом з батьками (а.с.26.32,33).

Реєстрація місця проживання ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 здійснена у січні 2013 року (а.с. 29).

Вирішуючи питання про те, чи порушені права дитини при укладенні матір'ю забезпечувальної угоди, колегія суддів виходить з характеру договору іпотеки.

Згідно зі статтею 9 Закону «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом.

При цьому ЦК та Закон «Про іпотеку» не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Малолітній ОСОБА_3 не є власником предмета іпотеки, а має право користування житлом як член сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК, статті 18 Закону «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом всього часу перебування будинку в іпотеці.

Таким чином, укладення Договору іпотеки хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітньої дитини на користування житловим будинком по АДРЕСА_1

Імовірність виникнення в майбутньому ситуації, за якої можливо звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення мешканців не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту, шляхом визнання недійсним іпотечного договору та примарного права малолітнього на збереження саме цього будинку (квартири) як місця його проживання.

Крім того, аналіз статей 39,40 Закону «Про іпотеку» та статті 109 ЖК свідчить про те, що особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Враховуючи, що житловий будинок по АДРЕСА_1 був набутий не за рахунок кредитних коштів, малолітній син позивачки, як мешканець будинку, що має право користування житлом, не може бути виселений без надання іншого постійного житла й у тому випадку, якщо на будинок, як на предмет іпотеки, буде звернуто стягнення.

Такий висновок відповідає правовій позицій, викладеній у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року (справа №6-1892цс15) та інших.

Таким чином, правочин, що вчинений батьками стосовно нерухомого майна, право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина 6 статті 203, частина 1 статті 215 ЦК) лише за умови встановлення, що оспорюваний правочин звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 20 січня 2016 року (справа № 6-2940цс15), постанові від 10 лютого 2016 року (справа № 6-3005цс15) та інших.

Отже, колегія суддів не вбачає дійсних порушень права дитини на житло при укладення 19 червня 2008 року Договору іпотеки.

Крім того, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК), а при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частини 2,3 статті 13 ЦК).

Виходячи з зазначених норм, власник майна, який є одночасно законним представником малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Такий правовий висновок містить постанова Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року (справа №6-384цс15).

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_2 повідомила нотаріусу неправдиві відомості як щодо не проживання в будинку інших осіб, так і щодо відсутності у неї неповнолітніх дітей (а.с. 69,70).

Отже, дії позивачки під час укладення Договору іпотеки не можуть вважатись добросовісними, а обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекожержателя - банку, судом не встановлено.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для визнання Договору іпотеки недійсним за статтями 203 та 215 ЦК.

Оскільки суд першої інстанції не встановив обставин, які свідчать про дійсне порушення прав дитини на час укладення правочину, а факт відсутності дозволу органу опіки та піклування вважав достатньою підставою недійсності Договору іпотеки, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Згідно зі статтею 88 ЦПК позивачкою мають бути відшкодовані судові витрати, а саме сплачений відповідачем судовий збір за подачу заяви про перегляд заочного рішення та подачу апеляційної скарги, а всього 956,96 грн.

Керуючись статтями 309,316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 3 серпня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» 956,96 грн. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська