Справа № 360/706/15-ц Головуючий у І інстанції Унятицький Д. Є.
Провадження № 22-ц/780/4136/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 28.09.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

28 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Приходька К.П., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря - Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 22 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання будинковолодіння і автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсним договору купівлі - продажу автомобіля, поділ спільного майна подружжя в натурі, визначення порядку користування присадибною ділянкою, стягнення грошової компенсації та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Мигалківської сільської ради Бородянського району Київської області, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання будинковолодіння і автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсним договору купівлі - продажу автомобіля, поділ спільного майна подружжя в натурі, визначення порядку користування присадибною ділянкою та стягнення грошової компенсації.

В обґрунтування позову послалася на те, що з 13 травня 1989 року вона із ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду від 01 жовтня 2013 року. У період шлюбу 17 липня 1999 року вони придбали житловий будинок з надвірними будівлями по вул.Леніна, 151 у с.Мигалки Бородянського району Київської області, який було зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 Крім того, 19 грудня 2007 року вони придбали автомобіль НОМЕР_1, який був також зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 У серпні 2013 року ОСОБА_2 без її згоди відчужив автомобіль ВАЗ-210994-20 своїй матері ОСОБА_4, що підтверджується довідкою - рахунком серії ААВ №505787 від 21 серпня 2013 року.

З урахуванням уточнення позовних вимог, ОСОБА_3 просила визнати спільною власністю подружжя її та ОСОБА_2 будинковолодіння №151 по вул.Леніна у с.Мигалки Бородянського району Київської області та автомобіль ВАЗ-210994-20, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2.; визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля ВАЗ-210994-20, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 згідно довідки - рахунку від 21 серпня 2013 року; визнати за ОСОБА_2 право власності на належну їй 1/2 частину автомобіля НОМЕР_1., стягнувши з нього на свою користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля у сумі 46 843 грн. 07 коп.

Також позивач просила розділити в натурі будинковолодіння №151 по вул. Леніна у с.Мигалки Бородянського району Київської області, виділивши їй в особисту власність житлові приміщення, надвірні будівлі та споруди, передбачені варіантом 1 поділу житлового будинку, надвірних будівель та споруд: коридор (1-1), житлову кімнату (1-2), кухню (1-5), котельню (1-6), кладову (1-10), санвузол (1-11), прибудову «а» в стані будівництва (прим. І та прим. ІІ), 1/2 сараю «Б», вбиральню «Г», літній душ «Д», 1/5 частини замощення «1», 3/5 частини огорожі №5, зливну яму №8. Відповідачу ОСОБА_2 виділити в особисту власність житлові приміщення, надвірні будівлі та споруди: житлову кімнату (1-3), передпокій (1-4), житлову кімнату (1-7), житлову кімнату (1-8), 1/2 частину сараю «Б», погріб з шийкою «В», колодязь питний №7, ворота з хвірткою №4, 2/5 частини огорожі №5, огорожу №6, 4/5 частини замощення «І».

Для забезпечення ізольованого користування приміщеннями в будинку провести ремонтно-будівельні роботи по приміщенню 1-го співвласника на умовах, передбачених висновком судової будівельно-технічної експертизи №СЕ-1-1-344/15 від 04 грудня 2015 року.

Крім того, ОСОБА_3 просила виділити їй у постійне користування 1/2 частину земельної ділянки, що становить 1414,0 кв.м., за варіантом №1 порядку користування земельною ділянкою, а саме: земельну ділянку площею 90,1 кв.м., розташовану під основною частиною будинку «А» та його мансардною частиною виділити у спільне користування. Відповідачу ОСОБА_2 виділити в постійне користування 1/2 частину земельної ділянки, що становить 1414,0 кв.м. за варіантом №1 порядку користування земельною ділянкою, а саме: земельну ділянку площею 90,1 кв.м., розташовану під основною частиною будинку «А» та його мансардною частиною виділити у спільне користування.

Також позивач просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь судовий збір у сумі 8 000 грн., витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 9 320 грн. та витрати на проведення судової автотоварознавчої експертизи у розмірі 2 265 грн.

Не погоджуючись з указаним позовом у грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому з урахуванням уточнень, просив визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Мигалківської сільської ради Бородянського району Київської області №9 від 19 лютого 2015 року.

В обґрунтування зустрічного позову, ОСОБА_2 послався на те, що рішенням виконавчого комітету Мигалківської сільської ради Бородянського району Київської області №9 від 19 лютого 2015 року ОСОБА_3 надано дозвіл на розподіл житлового будинку №151 по вул.Леніна у с.Мигалки Бородянського району Київської області з одноквартирного у двоквартирний. Однак, при прийняті вказаного рішення виконавчим комітетом Мигалківської сільської ради не було враховано, що спірний житловий будинок запроектований як одноквартирний, а тому розділити його на дві відокремлені квартири з дотриманням діючих ДБН технічно неможливо. Крім того, виконавчим комітетом не отримано висновків спеціалістів та згоди інших співвласників будинку не його переобладнання. З наведених підстав просив його зустрічний позов задовольнити.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 22 червня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташовані по вул.Леніна, 151 у с.Мигалки Бородянського району Київської області. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 компенсацію за 1/2 частину вартості автомобіля ВАЗ, 2007 року випуску, що належав сторонам на праві спільної сумісної власності у розмірі 46 843 грн. 07 коп., а також судові витрати у розмірі 8 355 грн.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмолено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині розподілу автомобіля і судових витрат та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в частині розподілу автомобіля та змінити розподіл судових витрат, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь - судді доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Ухвалюючи рішення в частині стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 вартості 1/2 частини автомобіля, суд першої інстанції виходив із того, що спірний автомобіль був об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_2 та неподільним майном, який ОСОБА_2 відчужив без згоди ОСОБА_3, а тому суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення вартості 1/2 частини цього майна, як компенсації частки у праві спільної сумісної власності подружжя.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними й такими, що ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначена презумпція спільності майна подружжя перерозподіляє тягар доказування, визначений ст.ст. 10, 60 ЦПК України. Тобто набуте за час спільного проживання майно є майном подружжя, якщо особа, яка не визнає цей факт, доведе протилежне. Отже, саме відповідач має довести, що набуте за час спільного проживання майно, не є майном подружжя. Для позивача цей факт презюмується.

Згідно зі ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ч.2 ст.71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, з присудженням одному з подружжя грошової компенсації, замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, і за змістом ч.4 ст. 71 СК України присудження такої грошової компенсації можливе лише за згодою того ж подружжя, якому вона присуджується, а також за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У пункті 30 (абз.2) постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам розяснено, що у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один з них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 13 травня 1989 року.

Рішенням Бородянського районного суду від 01 жовтня 2013 року шлюб між ними розірвано (а.с.53, т.1).

В період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 придбали автомобіль ВАЗ 210994-20, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, який був зареєстрований на ім`я відповідача ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії АІС № 054060 від 19 грудня 2007 року (а.с.13, т.1).

21 серпня 2013 року ОСОБА_2 відчужив вказаний автомобіль своїй матері ОСОБА_4 за ціною 35 000 грн., що підтверджується копією довідки рахунку від 21 серпня 2013 року, виданої ТОВ «СТО Орбіта» (а.с.93,94, т.1).

Матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_3 надавала ОСОБА_2 згоду на відчуження спірного автомобіля і таких доказів відповідач ОСОБА_2 відповідно до ст.ст.57, 60 ЦПК України суду не надав.

Відповідно до довідки центру надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування Бородянського та Макарівського районів при УДАІ ГУМВС України в Київській області від 27 лютого 2015 року №301 та реєстраційної картки транспортного засобу, автомобіль ВАЗ 210994-20, 2007 року випуску, д.н.з АІ 3970 ВН, 21 серпня 2013 року зареєстрований за ОСОБА_4 (а.с.13, т.1; а.с.94, т.2).

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, які свідчать про те, що спірний автомобіль був об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_2 та неподільним майном, який ОСОБА_2 відчужив без згоди ОСОБА_3, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 вартості 1/2 частини автомобіля.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно не взяв до уваги посилання ОСОБА_2 на те, що спірний автомобіль був придбаний ним за кошти його матері ОСОБА_4, оскільки він відповідно до вимог ст.ст.57-60 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_4 подарувала грошові кошти лише йому, а не його сім'ї, а покази свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з цього приводу не є такими доказами.

При цьому, пояснення ОСОБА_4 в суді першої інстанції про те, що спірний автомобіль був придбаний ОСОБА_2 за надані нею грошові кошти, колегія суддів оцінює критично, оскільки вона є матір`ю ОСОБА_2, а відтак є заінтересованою особою.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 у судовому засіданні 21 квітня 2016 року визнала факт отримання ОСОБА_2 від своєї матері ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США на придбання спірного автомобіля, а тому ця обставина не підлягає доказуванню, є необґрунтованими з таких підстав.

Відповідно до технічного запису судового засідання від 21 квітня 2016 року ОСОБА_3 в суді першої інстанції пояснила, що спірний автомобіль був придбаний нею разом із ОСОБА_2 за спільні кошти, які надала мати її чоловіка - ОСОБА_4 у розмірі 10 000 доларів США та її батьки - у розмірі 12 000 доларів США. Вказані кошти були ними обєднані і витрачені в інтересах сім`ї, а саме, на придбання автомобіля у розмірі 100 000 грн., а також на ремонт будинку. При цьому, ОСОБА_3 заперечувала, що ОСОБА_4 надала грошові кошти саме на придбання спірного автомобіля. Ці обставини ОСОБА_3 також підтвердила під час розгляду справи в апеляційному суді.

З наведених підстав не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що з урахуванням наданих ОСОБА_4 коштів на придбання автомобіля частка відповідача ОСОБА_2 у вказаному майні збільшилася та становить 9/10 частин автомобіля.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_2 не вносив грошову компенсацію на депозитний рахунок суду за 1/2 частину спірного автомобіля, а тому вважає, що стягнення з нього на користь ОСОБА_3 вартості 1/2 частини автомобіля не відповідає вимогам ст.71 СК України, є необґрунтованими.

Відповідно до пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Тобто, положення частин 4, 5 ст.71 СК України підлягають застосуванню у разі поділу спільного сумісного майна подружжя, яке є у них в наявності.

Оскільки на час вирішення даної справи про поділ спільного майна подружжя, спірний автомобіль був відчужений ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_3, договір купівлі-продажу спірного автомобіля від 21 серпня 2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4,не визнано судом недійсним, тому при його поділі враховується лише його вартість, а відтак колегія суддів вважає, що у даному випадку відсутні підстави для застосування положень частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Разом з тим колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що суд помилково стягнув вартість 1/2 частини спірного автомобіля, виходячи із його ринкової вартості станом на час проведення експертизи, а не із вартості, за яку автомобіль було продано, заслуговують на увагу з таких підстав.

По справі встановлено, що 21 серпня 2013 року ОСОБА_2 відчужив автомобіль НОМЕР_3, своїй матері ОСОБА_4 за ціною 35 000 грн., що підтверджується копією довідки рахунку від 21 серпня 2013 року, виданої ТОВ «СТО Орбіта».

Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи №СЕ-1707-2-782.16 від 23 січня 2017 року, проведеної судовим експертом ТОВ «Судова незалежна експертиза України» за ухвалою суду, ринкова вартість автомобіля НОМЕР_3, станом на час проведення експертизи складає 93 686 грн. 14 коп. (а.с.126-138, т.2).

Визначаючи розмір компенсації 1/2 частини вартості автомобіля, суд першої інстанції виходив із ринкової вартості такого автомобіля на час проведення судової автотоварознавчої експертизи від 23 січня 2017 року, визначеної експертом у розмірі 93 686 грн. 14 коп.

Однак, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що розмір компенсації за належну частку у майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди одного з подружжя, визначається із суми, за яку це майно було продано, а не із вартості такого автомобіля на час проведення судової автотоварознавчої експертизи.

Судом першої інстанції не враховано положення ст.204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину, а також тих обставин, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля від 21 серпня 2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4,не визнано судом недійсним та він є чинним, зокрема, щодо ціни продажу транспортного засобу.

Тобто, у даному випадку для визначення вартості компенсації за 1/2 частину спільного майна слід виходити із ціни, за яку автомобіль був проданий, а саме, 35 000 грн.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню вартість 1/2 частини спірного автомобіля у розмірі 17 500 грн. Тому рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Також підлягає зміні рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, виходячи з такого.

Стягуючи із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 8 355 грн., суд першої інстанції виходив із того, що вказана сума складається із судового збору у розмірі 6 090 грн. та витрат за проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 2 265 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема , витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз(п. 4 ч.2. ст.79 ЦПК України).

Згідно з ч.1 і ч.5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

По справі встановлено, що ОСОБА_3 за проведення судової автотоварознавчої експертизи від 23 січня 2017 року сплатила 2 265 грн., що підтверджується квитанцією №30 від 16 грудня 2016 року (а.с.150, т.2).

Оскільки ринкова вартість спірного автомобіля, яка визначена згідно висновку автотоварознавчої експертизи №СЕ-1707-2-782.16 від 23 січня 2017 року, не підлягає врахуванню при вирішенні даної справи, то сплачені ОСОБА_3 кошти за її проведення у розмірі 2 265 грн. не підлягають стягненню із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3

За таких обставин із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 слід стягнути судовий збір у розмір 6 090 грн. Тому рішення в цій частині підлягає зміні.

Рішення суду першої інстанції в іншій частині не оскаржується, тому відповідно до положень ст.303 ЦПК України апеляційним судом не перевіряється.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 22 червня 2017 року в частині стягнення грошової компенсації та розподілу судових витрат змінити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 вартість 1/2 частини автомобіля ВАЗ 210994-20, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, у розмірі 17 500 (сімнадцять тисяч пятсот) грн. та судовий збір у розмірі 6 090 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді