Справа № 163/814/17
Провадження № 2/163/195/17
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2017 року Любомльський районний суд Волинської області

у складі: головуючої - судді Гайдук А.Л.,

за участі секретарів: Голядинець О.В., Костюк Р.М.,

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Любомль цивільну справу за позовом ОСОБА_5 сільської ради Любомльського району Волинської області до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_5 сільська рада Любомльського району Волинської області звернулась в суд з зазначеним позовом до ОСОБА_3, у якому, з урахуванням уточнюючих позовних вимог, просила витребувати з незаконного володіння останнього та передати сільській раді наступне майно: трактор МТЗ-80, 1990 року випуску, номерний знак 14-52; причіп 2-ПТС-4, номерний знак 83-39ВИ, та плуг ПЛН-3,35.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вказане майно належить ОСОБА_5 сільській раді згідно свідоцтв про реєстрацію машини та інвентарної картки. Згідно договору про матеріальну відповідальність від 19.05.2006 року, зазначене майно: трактор, причіп та плуг були передані на зберігання ОСОБА_3, який працював трактористом комунального господарства при цій же сільській раді. Наказом-розпорядженням ОСОБА_5 сільської ради від 18.03.2009 року №1к ОСОБА_3 було звільнено з посади тракториста, однак після звільнення останній відмовився передати це майно сільській раді, як і відмовився у 2015 році укласти угоду про його зберігання. З приводу таких неправомірних дій відповідача сільська рада звернулась у відділ поліції, однак кримінальне провадження щодо останнього було закрито у звязку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. Оскільки дане майно на даний час знаходиться у володінні відповідача без законних на те підстав, сільська рада звернулась в суд з зазначеним позовом з метою захисту своїх майнових прав.

Не погоджуючись з заявленим позовом, відповідач подав письмові заперечення на позовну заяву, у яких вказав, що спірне майно дійсно було йому передано на зберігання у 2006 році, однак будь-яких коштів на утримання техніки сільська рада йому не надавала, тому він має підстави для набуття на нього права власності за набувальною давністю. Щодо договору про матеріальну відповідальність від 19.05.2006 року, то його він не підписував, підпис, проставлений у ньому, є підробленим, а тому юридичних наслідків не створює. Крім цього, враховуючи дату його звільнення з посади тракториста 18.03.2009 року, вказав, що термін звернення сільської ради до суду з зазначеним позовом сплив 17.03.2014 року.

Представник позивача голова ОСОБА_5 сільської ради Любомльського району Волинської області в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити та суду пояснила, що після призначення її 12.11.2015 року на посаду ОСОБА_5 сільського голови, у сільській раді за її участі в грудні 2015 року проводилась інвентаризація, в ході якої вона виявила відсутність спірного трактора, причепа та плуга, які по документах перебували на балансі сільської ради. Дане майно знаходилось у відповідача ОСОБА_3 та по якій причині після звільнення останнього у 2009 році з посади тракториста воно не було повернуте сільській раді їй невідомо, оскільки на посадах сільського голови на той час працювали інші особи: ОСОБА_6 з 2006 року по 2010 рік, ОСОБА_7 - з 2010 року по 2015 рік. У звязку з виявленням факту відсутності майна вона звернулась до відповідача, щоб він підписав договір про зберігання у нього цього майна, або ж його повернув, однак підписувати такий договір або ж повернути майно ОСОБА_3 відмовився. З метою повернення майна сільській раді першочергово вона звернулась у поліцію, а потім в прокуратуру, однак на такі звернення отримала відповідь про наявність у справі цивільно-правових відносин, що й слугувало підставою для звернення до суду з зазначеним позовом. Окрім цього вказала, що у 2011 році відповідач ще використовував трактор надавав людям послуги (орав поля).

Представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у позові, та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав та пояснив, що, працюючи в комунальному господарстві при сільській раді трактористом, у роботі він використовував спірний трактор, який ремонтував і утримував за власний кошт, а також зберігав його у себе на подвірї, так як у сільській раді не було для цього місця, при цьому ніякого договору про матеріальну відповідальність на спірне майно він не підписував. Трактор використовував виключно у період роботи, в тому числі й у власних цілях, лише до 2009 року, в подальшому за призначенням його не використовував, так як у 2010 році його син придбав власний трактор. При звільненні у 2009 році обхідного листа він не підписував, а також ні в усному, ні в письмовому порядку у нього ніхто не вимагав повернути це майно. Після звільнення, через відсутність у сільської ради необхідної території, майно продовжувало зберігатись у нього на подвірї, де йому воно заважало, однак зі своєї сторони до сільської ради з питанням забрати це майно він не звертався. Оскільки у період роботи трактористом він ремонтував трактор за власні кошти, у нього його ніхто не вилучив, а володіє він ним уже понад 5 років, тому вважає, що на нього набув права власності за набувальною давністю. Спірне майно він поверне сільській раді лише за умови сплати йому витрат за його зберігання в сумі 2000 грн. Договір на подальше зберігання спірного майна на пропозицію представника позивача він не підписав, так як надання цих послуг за умовами договору передбачалось на безоплатній основі. Підтвердив, що спірне майно на день розгляду справи в суді зберігається у нього на подвірї. Просив у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача висловив аналогічні доводи, що викладені у запереченні відповідача, та просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, та дослідивши письмові докази у справі, судом встановлено наступне.

Згідно копії свідоцтв про реєстрацію машини серії АК №330858 від 13.04.2000 року та серії АК №330854 від 13.04.2000 року, власником трактора марки «МТЗ-80», 1990 року випуску, заводський №702628, двигун №623158, р.н.з.14-52, та тракторного причепа марки «2ПТС-4», р.н.з. 83-39 ВИ, є ОСОБА_5 сільська рада Любомльського району.

Інформацією Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області від 08.09.2017 року за вих.№3693 підтверджено, що зазначена сільгосптехніка трактор та причіп зареєстровані за ОСОБА_5 сільською радою Любомльського району.

Відповідно до інвентарної картки №21 ОСОБА_5 сільської ради, на балансі цієї сільської ради з 01.07.1998 року перебуває плуг ПЛН-3-35.

Матеріалами справи стверджено, що відповідач ОСОБА_3 працював на посаді тракториста при комунальному господарстві при ОСОБА_5 сільській раді.

19.05.2006 року між ОСОБА_5 сільською радою в особі ОСОБА_6 та ОСОБА_3 був укладений договір про повну матеріальну відповідальність за збереження основних засобів і інвентаря: трактора МТЗ 80 шасі №702628 (робочий), трактора МТЗ 80 шасі №883358 (блок замінений на №073216), причепа 2ПТС-4ос та плуга ПЛН-3-35. Дія даного договору визначена на весь час роботи з дорученими ОСОБА_3 матеріальними цінностями.

ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечив факт підписання зазначеного договору про повну матеріальну відповідальність, однак підтвердив, що, обіймаючи посаду тракториста, до дня звільнення у своїй роботі він використовував спірне майно, його ремонтував та зберігав на власному подвірї за місцем свого проживання.

Розпорядженням ОСОБА_5 сільської ради від 18.03.2009 року №1к, ОСОБА_3 звільнено з посади тракториста при комунальному господарстві при ОСОБА_5 сільській раді з 18.03.2009 року за згодою сторін згідно статті 36 КЗпП України.

За даними касової книги ОСОБА_5 сільської ради, ОСОБА_3 востаннє вносив кошти в касу сільської ради за оранку: 11.10.2010 року 200 грн., 28.10.2010 року 150 грн., 12.11.2010 року 100 грн.

Під час проведення у грудні 2015 року інвентаризації комунального майна ОСОБА_5 сільської ради було виявлено нестачу вище вказаного майна: трактора, тракторного причепа та плуга.

В судовому засіданні ОСОБА_3 підтвердив, що зазначене майно на даний час знаходиться на подвірї за місцем його проживання.

14.12.2015 року ОСОБА_3 відмовився підписувати договір відповідального зберігання комунального майна, про що комісією у складі: сільського голови ОСОБА_1, головного бухгалтера сільської ради ОСОБА_8 та депутата сільської ради ОСОБА_9 було складено відповідний акт обстеження комунального майна ОСОБА_5 сільської ради.

З приводу неповернення ОСОБА_3 трактора, причепа та плуга ОСОБА_5 сільський голова ОСОБА_1 22.01.2016 року звернулась у Любомльський відділ поліції з відповідною заявою.

Постановою слідчого СВ Любомльського ВП ГУНП у Волинській області від 31.10.2016 року, кримінальне провадження №0000099 від 04.03.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, було закрито у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення та позивачу розяснено про наявність у справі цивільно-правових відносин.

Свідок ОСОБА_6 суду показав, що у період 2006-2011 років він працював ОСОБА_5 сільським головою. Відповідач ОСОБА_3 працював трактористом комунального господарства при сільській раді та у роботі використовував спірний трактор, яким надавав послуги одиноким мешканцям села та іншим, які мали у цьому потребу, а також використовував його у власних цілях. Трактор постійно зберігався на подвірї ОСОБА_3 та останній здійснював його ремонт за власні кошти, так як на такі цілі у сільській раді гроші не виділялись, при цьому, між ними була усна домовленість про те, що витрачені ОСОБА_3 кошти на ремонт техніки будуть йому повернуті в разі наявності в майбутньому коштів у сільської ради. У відповідача на подвірї зберігалося всього два трактори, один з яких був у неробочому стані, з якого він заборонив ОСОБА_3 знімати будь-які запчастини, та зробив опис цього майна з метою передачі наступного сільському голові. При звільненні ОСОБА_3 з посади тракториста, питання про повернення майна не ставилось, оскільки сільська рада не мала необхідної території для зберігання такої техніки (трактора і причепа). ОСОБА_3 на сьогоднішній день має власний трактор та комбайн, тому спірне майно у нього лише перебуває на зберіганні.

Свідок ОСОБА_7 суду показав, що він працював ОСОБА_5 сільським головою у 2010-2015 роках. На момент прийняття повноважень, комунальне майно знаходилось на території громади та в учасників громади, оскільки Положенням про управління майном, яке діє на території сільської ради, не заборонено зберігати майно у членів громади. Комунальне майно, а саме, два трактори та причіп також зберігались у відповідача ОСОБА_3 У 2015 році один трактор з подвіря останнього вони забрали, а інший залишився зберігатися, оскільки штатної одиниці тракториста у сільській раді не було та необхідності на той час у другому тракторі сільська рада не мала, лише в майбутньому планувалось створити комунгосп та трактор використовувати для вивозу сміття. По питанню сплати коштів за зберігання техніки ОСОБА_3 до сільської ради жодного разу не звертався та даного питання не ставив. ОСОБА_3 є членом громади та лише забезпечує збереження цього майна.

Свідок ОСОБА_8 суду показала, що з 1992 року по даний час працює головним бухгалтером ОСОБА_5 сільської ради. На підставі акту прийому-передачі з колгоспу «Волинь» у сільську раду була передана техніка, в тому числі спірна. На той час створювалось комунальне господарство, яке, як окрема юридична структура, не діяло, а було при ОСОБА_5 сільській раді з печаткою цієї ж сільської ради. У 1999 році було прийнято Положення про комунальне господарство, відповідно до якого сільська рада користується та розпоряджається усією технікою, яка прийнята нею на баланс. Відповідальною особою за майно сільської ради є сільський голова. Перебуваючи на посаді сільського голови ОСОБА_6 укладав договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками сільської ради, в тому числі й з відповідачем ОСОБА_3 Бланк договору вона заповняла особисто, а ОСОБА_6 та ОСОБА_3 лише його підписали. На ремонт техніки сільською радою виділялись кошти, однак останній ніколи не представляв їй чеки для повернення коштів, у звязку із ремонтом трактора. ОСОБА_3 трактором надавав жителям села відповідні послуги та в останнє від нього було надходження коштів у касу за оранку землі в листопаді 2011 року. З відповідачем мали намір підписати договір зберігання майна сільської ради, однак останній від цього відмовився.

На підставі досліджених доказів судом встановлено, що станом на дату розгляду справи власником спірного майна (трактора, причепа та плуга) є ОСОБА_5 сільська рада Любомльського району. Зазначене майно використовувалось відповідачем під час його перебування на посаді тракториста комунального господарства при ОСОБА_5 сільській раді до 18.03.2009 року та через відсутність у позивача необхідної території також постійно зберігалось за місцем його проживання. З цієї ж причини, як вказали свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_8, спірне майно залишилось зберігатись у відповідача й після його звільнення з роботи. З 12.11.2010 року майно за призначенням ОСОБА_3 не використовується, а лише зберігається.

З огляду на строки зберігання спірного майна, відповідач вважає, що він набув права власності на нього за набувальною давністю, та в той же час вказав, що зазначене майно поверне сільській раді за умови сплати йому коштів за його тривале зберігання в сумі 2000 грн.

З таких спірних правовідносин випливають наступні висновки.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Згідно ч.5 ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

За приписами ч.5 та ч.8 ст.60 цього Закону, органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Статтею 172 ЦК України визначено, що територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов'язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, територіальна громада, як власник об'єктів права комунальної власності, делегує відповідній раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені та в її інтересах.

Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Частина 4 статті 41 Конституції України гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом положень ст.ст.317, 319 ЦК України, власнику належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У статті 386 ЦК України закріплено основні правові засади захисту права власності в Україні, які базуються на принципі рівності захисту права власності всіх його суб'єктів (фізичних і юридичних осіб, держави, територіальних громад).

Стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, при цьому, віндикація як спосіб захисту права власності застосовується, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном.

Змістом віндикаційного позову є витребування саме того майна, яке вибуло із законного володіння власника. Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння, тобто факти, які доводять право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, знаходження його у відповідача.

Таким чином, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Відповідно до ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно встановлених статтями 1212, 1213 ЦК України правил, особа, яка набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно в натурі або відшкодувати його вартість.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, що зазначено у нормах ч.ч.1, 2 ст.1212 ЦК України.

Відповідно до п. 2 ч.3 ст.1212 ЦК України, положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння.

З аналізу наведених норм слідує, що витребувати майно із чужого незаконного володіння може власник цього майна, тобто особа, яка мала право володіти, користуватися і розпоряджатися цим майном. Набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Аналізом показань свідків: ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а також поясненнями самого відповідача ОСОБА_3 стверджено, що причиною зберігання спірного майна на подвірї останнього після його звільнення слугувала відсутність у позивача необхідної території для зберігання цього майна.

З наведеного слідує, що вказані свідки, будучи у свій час ОСОБА_5 сільськими головами, вважали, що жодних прав сільської ради, яка діє від імені громади, на комунальне майно в даному випадку не порушується, з його володіння майно не вибуває, а відповідач зі своєї сторони, достовірно знаючи про причини знаходження у нього цього майна, дав свою добру згоду на таке збереження, яке не передбачало відплатних умов.

Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 9 постанови від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" розяснив, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, те, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Згідно із статтями 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

ОСОБА_3, вважаючи себе таким, що набув право власності на спірне майно у відповідності до положень ст.344 ЦК України за набувальною давністю, не довів наявності у нього ознак добросовісного заволодіння цим майном, оскільки дослідженими у справі доказами належним чином доведено ту обставину, що після звільнення з посади тракториста ОСОБА_3 достовірно знав про причини знаходження у нього спірного майна та знав про відсутність у нього правових підстав для подальшого набуття права власності на нього.

Надані відповідачем рахунки про придбання автозапчастин за 2006-2008 роки, тобто у період його перебування у трудових правовідносинах з відповідачем, в силу вимог ст.344 ЦК України, також не можуть слугувати належною правовою підставою для набуття ним права власності на спірне майно за набувальною давністю.

Крім цього, відповідач, погоджуючись повернути спірне майно позивачу після оплати йому послуг за зберігання у 2000 грн., тим самим визнає факт перебування у нього спірного майна без наявності для цього достатньої правової підстави.

Таким чином, надаючи юридичну оцінку встановленим у справі обставинам та фактам, вбачається, що законних підстав для перебування спірного майна: трактора, причепа та плуга у відповідача немає.

Відповідачем заявлено вимогу про застосування строків позовної давності.

У статті 256 ЦК України регламентовано, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу.

Відповідно до вимог ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст.261 ЦК України).

У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 10 червня 2015 року у справі №6-267цс15, яка в силу положень ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування всіма судами України, зазначено, що для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як обєктивні (сам факт порушення права), так і субєктивні (особа дізналась або повинна була дізнатись про це порушення) моменти.

Таким чином, право на позов виникає з моменту коли особа дізналася про порушення її прав.

В даному випадку, право на позов у ОСОБА_5 сільської ради виникло з моменту відмови відповідача повернути належне їй майно, а саме з 21.01.2016 року, про що свідчить наявна в матеріалах кримінального провадження №0000099 заява сільського голови, адресована начальнику Любомльського відділу поліції, оскільки попередники нині діючої сільського голови, залишаючи спірне майно на зберіганні у відповідача, не вважали порушеними у такий спосіб права територіальної громади, яку представляє сільська рада. Тому, на думку суду, позов ОСОБА_5 сільської ради предявлений в межах строку позовної давності.

Відтак, встановлені підстави для задоволення позову. У звязку з цим, спірне майно: трактор, причіп та плуг підлягає витребуванню з незаконного володіння відповідача ОСОБА_3 та передачі його власнику позивачу ОСОБА_5 сільській раді.

Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Зважаючи на те, що підстав, передбачених законом, для звільнення від судових витрат судом не встановлено, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачені останнім судові витрати у виді судового збору в сумі 1600 грн.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 60, 88, 213, 214, 215 ЦПК України, на підставі ст.ст.317, 319, 321, 387, 1212 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Витребувати з незаконного володіння у ОСОБА_3 наступне майно: трактор марки «МТЗ-80», заводський №702628, двигун №623158, 1990 року випуску, державний номер ВШ1452; причіп «2ПТС-4», державний номер 8339ВИ, та плуг «ПЛН-3,35», яке передати його власнику - ОСОБА_5 сільській раді Любомльського району Волинської області.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_5 сільської ради Любомльського району Волинської області 1600 (одну тисячу шістсот) гривень судового збору.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Любомльський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено та підписано 02 жовтня 2017 року.

Головуюча: суддя А.Л.Гайдук