АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Сенько М.Ф.
№22-ц/796/6168/2017 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Усика Г.І., Левенця Б.Б.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 березня 2017 року по справі за позовом приватного акціонерного товариства спільного підприємства «Партнер» до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року позивач ПрАТ СП «Партнер» звернувся до суду з вказаним позовом в якому з урахуванням уточнених вимог просив стягнути з відповідача на користь ПрАТ «Партнер» 9230 грн. основного боргу, інфляційних втрат - 1604,17 грн., пені - 13028,05 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27.03.2017 року позов ПрАТ «Партнер» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ СП «Партнер» 1484,17 грн. на погашення заборгованості за договором від 20.11.2013 року №1039 станом на 24.03.2017 року та 790,77 грн. судового збору, а всього 15274,77 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.08.2017 року усунуто арифметичні помилки допущені в рішенні Святошинського районного суду м. Києва від 27.03.2017 року, а саме абзац другий резолютивної частини рішення, що проголошена в судовому засіданні 27.03.2017 року викладено в такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ СП «Партнер» 14834,17 грн. на погашення заборгованості за договором від 20.11.2013 року №1039 станом на 24.03.2017 року та 809,88 грн. судового збору, а всього 15644,05 грн.».

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просив скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що він не є акціонером, чи працівником ПрАТ СП «Партнер», тому, вважає, що позивач не може своїм внутрішнім, локальним нормативно-правовим актом покласти на нього певні обов'язки. Відповідно, видання таких актів не породжує для нього жодних правих наслідків, не змінює змісту та об'єму його прав та обов'язків щодо позивача.

Крім того, як наказ № 88 так і наказ № 131 датовані до виготовлення калькуляцій, на які йде посилання в наказах, а пунктом 3 наказів передбачено обов'язок позивача довести його до відома автовласників.

Однак, позивачем не надано належного та допустимого доказу повідомлення його про зміну умов договору в частині розміру щомісячних платежів до дати такої зміни з пропозицією переглянути розмір щомісячних платежів.

З моменту укладення договору на експлуатацію та обслуговування №1039 від 20.11.2013 року відповідач сплачував щомісячні платежі в обумовленому сторонами розмірі, а саме 350 грн., що підтверджується долученими до справи квитанціями.

Вказував, що нe є та не може бути належними доказами зміни розміру плати за договором №1039 від 20.11.2013 року планові детальні калькуляції собівартості утримання 1 м/м на автостоянці №11 станом на 1 серпня 2015 року та станом на 1 січня 2017 року разом з наказами №88 та №131, оскільки такі калькуляції та накази були складені позивачем без будь-якого узгодження з ним.

Самими калькуляціями змінювався розмір собівартості утримання 1 машиномісця, a не розмір оплати за договором №1039 від 20.11.2013 року. Розмір внесків мав би визначатись на основі розрахунку, який є додатком до договору (п.3.1 договору). Калькуляції та накази такими розрахунками не є, додатками до договору вони не оформлені, що унеможливлює в цілому зміну істотної умови укладеного між сторонами договору.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач та його представники апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з підстав наведених в ній.

Представники позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили її відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач користуючись наданими позивачем послугами з обслуговування та охорони паркінгу, не сплачує їх вартість у повному обсязі, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню із застосуванням до вимог про стягнення пені ч.3 ст.551 ЦК України.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що ПрАТ СП «Партнер» відповідно до розпорядження Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва від 29.07.1996 року №1041 «Про будівництво напівпідземних гаражів - автостоянок на 35, 36, 37 ділянках в 13 мікрорайоні житлового масиву «Біличі» на підставі інвестиційного підрядного договору від 20.03.1997 року №5, укладеного із Головним управлінням капітального будівництва Київської міської державної адміністрації та СП «Партнер» виконані будівельні роботи з будівництва напівпідземних гаражів в 13 мікрорайоні на житловому масиві Біличі на вул. Уборевича, 25-а.

Розпорядженням Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва від 05.01.1998 року №10 «Про введення в експлуатацію об'єктів житлового та комунального призначення у Ленінградському районі м. Києва» затверджений акт державної приймальної комісії від 05.01.1998 року про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом напівпідземних гаражів на 24 машиномісць на дільниці №36 ж/м Біличі, 13 мікрорайон, вул.Уборевича, 25-а та їх експлуатацію покладено на СП «Партнер».

27.02.1998 року Управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації передало напівпідземні гаражі на 24 машиномісць на баланс СП «Партнер».

Рішенням Київської міської державної адміністрації від 18.03.2004 року № 125/1335 було затверджено проект відведення земельної ділянки спільному підприємству «Партнер» для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаража на 24 автомобілі на вул. Уборевича, 25-а, а також було передано спільному підприємству «Партнер», за умови виконання п.17.1 даного рішення, в довгострокову оренду на 25 років земельну ділянку загальною площею 0,28 га для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаража на 24 автомобілі по вул. Уборевича, 25-а за рахунок земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Отже, позивач є землекористувачем, зобов'язаний сплачувати всі податки, передбачені чинним законодавством, а також експлуатаційною організацією, яка в тому числі надає послуги з охорони автостоянок.

20.11.2013 року між ПрАТ СП «Партнер» та ОСОБА_1 було укладено договір №1039 на експлуатацію та обслуговування.

Відповідно до п.1.1 укладеного між сторонами договору № 1039 від 20.11.2013 року на експлуатацію та обслуговування позивач бере на себе обов'язки по зберіганню і охороні транспортних засобів власника в гаражі №19 та обслуговування гаражу встановленого на земельній ділянці відведеній позивачу по вул. Уборевича, 25-а (нова адреса вул. А. Єфремова), а власник гаражу ОСОБА_1 бере на себе зобов'язання вчасно вносити щомісячні внески за охорону та на експлуатаційні витрати відповідно до умов п.2.3 договору № 1039 від 20.11.2013 року.

ПрАТ СП «Партнер» та ОСОБА_1 визначили в договорі свої обов'язки, вартість наданої позивачем послуги, яка складається з послуг з охорони автотранспорта та експлуатаційних витрат, можливість її зміни, порядок оплати.

Згідно з п.3.1. договору №1039 від 20.11.2013 pоку на експлуатацію та обслуговування відповідач зобов'язаний не пізніше 10 числа кожного місяця вносити грошові внески на експлуатаційні витрати на основі щомісячних визначених позивачем розрахунків, у відповідності до п.2.3. даного договору, з врахуванням змін в нормативній базі, яка регулює правовідносини в оплаті праці, електроенергії, ставок земельного і комунального податку, інших заходів, що впливають на зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що власник зберігає автотранспортні засоби у відповідності до Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 року №115.

Згідно з п.2.3 договору ОСОБА_1 зобов'язаний вносити внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати на основі щомісячних визначених розрахунків ПрАТ СП «Партнер» з врахуванням змін в нормативній та законодавчій базі, яка регулює правовідносини в оплаті праці, електроенергії, ставок орендної плати за користування земельною ділянкою, ростом цін на матеріали та ремонт, у тому числі при проведенні державою індексації доходів населення, інших заходів, що впливають на зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони.

Отже, сторони у договорі досягли згоди щодо розміру щомісячних платежів, які є залежними від факторів зазначених в п.2.3 договору. Виходячи із положень договору зміна тарифів на надані позивачем послуги не потребує укладення нової або додаткової угоди.

З матеріалів справи убачається, що вартість послуги в період дії договору визначається ПрАТ СП «Партнер», виходячи із витрат по забезпеченню охорони транспортного засобу.

Наказом генерального директора ПрАТ СП «Партнер» №88 від 31.07.2015 року у зв'язку із збільшенням витрат на утримання охорони та експлуатацію гаражних боксів у напівпідземних гаражах ПрАТ СП «Партнер» за адресою: м. Київ, вул. А. Єфремова, 25-а встановлені щомісячні внески на відшкодування витрат в розмірі 700 грн. Розрахований тариф відображений у плановій детальній калькуляції собівартості утримання одного машиномісця станом на 1 серпня 2015 року.

Зазначений наказ не скасований, доводів щодо необґрунтованості щомісячного платежу апеляційна скарга не містить.

Інформація про зміну тарифів в напівпідземному гаражі надається у відповідності до припису п.7 Правил зберігання транспортного засобу на автостоянках.

Положеннями Закону України «Про ціни та ціноутворення» передбачено встановлення вільних цін і тарифів на всі види продукції, товарів і послуг, за винятком тих, по яких здійснюється державне регулювання цін і тарифів. Як зазначав відповідач в своїх запереченнях інформація про зміну тарифів у напівпідземному гаражі надається у відповідності до припису п.7. Правил зберігання транспортного засобу на автостоянках за місцем надання послуг.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач свої обов'язки щодо оплати вартості наданих позивачем послуг не виконує у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 24.03.2017 року становить 9230 грн. основного боргу, інфляційних втрат - 1604,17 грн. та пені - 13028,05 грн.

Розрахунок заборгованості відповідачем не спростований.

Згідно п. 4.1 вказаного договору власник зобов'язаний своєчасно вносити ПрАТ СП «Партнер» внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні випатрати (п.3.1). У випадку затримки оплати зі сторони власника (п.3.1.) Власник оплачує ПрАТ СП «Партнер» пеню у розмірі 0,5% від суми затриманого платежу за кожен день прострочення.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства ( ч.1 ст.628 ЦК України).

Згідно з ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.901, ч.1 ст.903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану його послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 2 ст.977 ЦК України за договором зберігання транспортного засобу в боксах та гаражах, на спеціальних стоянках зберігач зобов'язується не допускати проникнення в них сторонніх осіб і видати транспортний засіб за першою вимогою поклажодавця. Договір зберігання транспортного засобу поширюється також на відносини між гаражно-будівельним чи гаражним кооперативом та їх членами, якщо інше не встановлено законом або статутом кооперативу.

Статтею 978 ЦК України визначено, що за договором охорони охоронець, який є суб'єктом підприємницької діяльності, зобов'язується забезпечити недоторканність особи чи майна, які охороняються. Володілець такого майна або особа, яку охороняють, зобов'язані виконувати передбачені договором правила особистої та майнової безпеки і щомісячно сплачувати охоронцю встановлену плату.

Відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати внесків на відшкодування витрат на утримання, експлуатацію та благоустрій автостоянок і гаражів, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом .

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні.

У зв'язку з наявністю у відповідача заборгованості по оплаті, позивач вправі вимагати стягнення пені, розмір якої передбачений договором та стягнення інфляційних втрат, що передбачено ч.2 ст.625 ЦК України.

Узагальнюючи викладене, колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача заборгованості за договором експлуатації та обслуговування.

Встановлення в договорі права ПрАТ СП «Партнер» визначати розмір щомісячних платежів, їх можливої зміни та перелік факторів, що впливають на встановлення та зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони відповідає вимогам ч.2 ст.632 ЦК України та п.п.15, 16 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 року №115, якими передбачено, що плата за зберігання транспортних засобів на автостоянках та інші супутні послуги справляються за тарифами, встановленими відповідно до законодавства. На всіх автостоянках плата за довгострокове зберігання транспортного засобу справляється на умовах, передбачених у договорі зберігання транспортного засобу.

Зазначене дає підстави стверджувати, що сторони, укладаючи договір, дійшли згоди про те, що розрахунок вартості послуг проводить позивач, розмір встановленого позивачем тарифу підлягає зміні, що відображається в плановій детальній калькуляції собівартості утримання одного машиномісця, яка є невід'ємною частиною договору.

Рішення суду в частині застосування ч.3 ст.551 ЦК України та зменшення розміру пені, що підлягала стягненню не оскаржувається, а тому в апеляційному порядку не перевіряється.

В силу ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді