У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_8 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2016 року,

встановила:

У серпні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на Ѕ частину майна, в тому числі на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, а саме: ремонт квартири - 15250 грн, м'який куточок - 6500 грн, пральна машина - 2500 грн, телевізор «Плазма» - 5500 грн, килим 3x4 - 2000 грн, шафа д/постелі - 1500 грн, портьєри - 1250 грн, люстра 1000 грн, а всього 35000 грн. Крім того, просила заборонити відповідачу вчиняти будь-які дії, пов'язані з АДРЕСА_2, до вирішення спору по суті, а також витребувати у ОСОБА_7 правовстановлюючі документи на вищевказану квартиру.

Позов мотивовано тим, що позивач з відповідачем перебуває в шлюбі з 20 червня 2009 року, з того часу вони проживають у АДРЕСА_3. За час спільного проживання однією сім'єю було придбано велику кількість предметів побуту, а крім того, було здійснено ремонт квартири, в наслідок чого істотно збільшилась її вартість. У зв'язку з виникненням спору з відповідачем щодо поділу майна, яке було придбане за період спільного проживання, позивач звернулася до суду з вказаним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Представник позивача, не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, звернувся із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий суд виходив з того, що оскільки до 10 лютого 2009 року відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі, то правові підстави вважати, що позивач та відповідач проживали однією сім'єю, без реєстрації шлюбу відсутні. Позивачем не надано доказів для встановлення того факту, що під час спільного проживання з відповідачем ними за спільні кошти було придбане те майно, яке вона вказує в своєму позові.

При цьому, стороною відповідача надані докази, що спростовують твердження ОСОБА_6 стосовно того, коли саме було придбано значну частину спірно майна та проведення ремонтних робіт в квартирі АДРЕСА_1, а також на підтвердження того, що проведення ремонтних робіт та придбання майна було саме за кошти відповідача.

Позивачем не доведено, що майно перелічене в позові перебуває у спільній сумісній власності сторін, як спільне майно подружжя придбане під час шлюбу. Спірна квартира АДРЕСА_1 була отримана відповідачем у спадок, до шлюбу з позивачем. Спірне майно було придбане відповідачем в період, коли він перебував у шлюбі з ОСОБА_9, а тому, підстави для поділу вказаного у позові майна між сторонами відсутні.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з його висновками та виходив з того, що встановивши, що квартира АДРЕСА_3 є особистою приватною власністю відповідача, а заявлені позивачем предмети побуту для поділу майна подружжя були придбані ОСОБА_7 під час перебування останнього в попередньому шлюбі, тобто до 20 червня 2009 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Вказані висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 червня 2009 року.

ОСОБА_7 є власником АДРЕСА_4, яку він отримав у спадок, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 лютого 2007 року (а.с.27) та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 лютого 2007 року (а.с.29).

ОСОБА_7 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9, який було розірвано лише 10 лютого 2009 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.32), що відповідно до ч. 1 статті 25 СК України, відповідно до якої жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, виключає можливість перебування вказаних осіб, в тому числі відповідача, у фактичних шлюбних відносинах з іншими особами.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач наполягала на тому, що з 2005 року проживала з відповідачем однією сім'єю у спірній квартирі, а у період з 2008 року - 2009 року вона разом з відповідачем зробили ремонт у квартирі АДРЕСА_1, придбали меблі та інше майно.

Разом з тим, вказані обставини відповідач заперечував посилаючись на те, що ремонт в квартирі він робив за особисті кошти, а також за особисті кошти придбав обладнання та меблі, на підтвердження чого надав письмові докази.

Так, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, які не спростовані позивачем в ході розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що вказані у позовній заяві предмети побуту придбані відповідачем під час перебування останнього в шлюбі з іншою особою, а тому, у відповідності до вимог ст.74 СК України, зазначене майно також не може бути визнане спільною сумісною власністю подружжя.

На підставі акту від 22 вересня 2014 року, складеного ТОВ «Кийградсервіс», судом було встановлено, що в коридорі, вбиральні та ванній кімнаті належної відповідачу квартирі ремонтні роботи не проводилися. У житловій кімнаті проводився косметичний ремонт із заміною шпалер на стінах та стелі, покриття підлоги із штучного паркету не мінялося.

Відповідно до ст.ст. 60, 61, 63 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно п.1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбними договором.

Відповідно до ч.2 п.1 ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Частиною 1 статті 74 Сімейного Кодексу України, встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. А відповідно до ч.2 цієї статті , на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (ч.1). Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя (ч.2). Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов'язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану (ч.3).

Встановивши, що відповідач до 10 лютого 2009 року перебував у зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав вважати, що позивач та відповідач проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Право власності на квартиру АДРЕСА_3 було набуто відповідачем в порядку спадкування до укладення шлюбу з позивачем, тому відсутні підстави вважати вказане майно спільною сумісною власністю подружжя.

Встановивши, що квартира АДРЕСА_3 є особистою приватною власністю відповідача, а заявлені позивачем предмети побуту для поділу майна подружжя були придбані ОСОБА_7 під час перебування останнього в попередньому шлюбі, тобто до 20 червня 2009 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Позивачем не доведено, що майно, наведене в позові перебуває у спільній сумісній власності сторін, як спільне майно подружжя придбане під час шлюбу.

Встановивши факти та визначивши правовідносини, зумовлені встановленими фактами, суд першої інстанції правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для його скасування.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень. При вирішенні даної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи, наведені в касаційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційні скарги слід відхилити і залишити оскаржувані рішення місцевого та апеляційного судів без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук
Судді: В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська