АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 642/9033/14-ц Головуючий суддя І інстанції Проценко Л. Г.
Провадження № 22-ц/790/1192/17 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.

суддів: Котелевець А.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Кравченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2016 року по цивільній справі за позовом Кредитної спілки «Інтер Інвест» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Кредитної спілки «Інтер Інвест», третя особа: Інспекція з питань захисту прав споживачів у Харківській області, про визнання недійсними договорів, -

встановила:

У жовтні 2014 року Кредитна спілка «Інтер-Інвест» (далі КС «Інтер-Інвест») звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 11 квітня 2011 року між КС «Інтер-Інвест» та ОСОБА_3 на підставі заяви останнього було укладено кредитний договір №603712, за умовами якого останній отримав кредит у сумі 40 000 гривень зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 48 % річних. Того ж дня, на забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором, між КС «Інтер-Інвест» і ОСОБА_4 та ОСОБА_2 були укладені договори поруки, за якими останні зобов'язалися відповідати перед КС «Інтер-Інвест» за виконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань. Посилаючись на те, що ОСОБА_3 належним чином взятих на себе зобовязань не виконав, позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №603712 від 11 березня 2011 року у розмірі 31 950 гривень.

Відповідачі проти позову заперечували та звернулись до суду із зустрічним позовом, в якому просили визнати недійсним кредитний договір №603712 від 11 березня 2011 року, укладений між КС «Інтер-Інвест» та ОСОБА_3, визнати недійсними договори поруки, укладені 11 березня 2011 року між КС «Інтер-Інвест» та ОСОБА_4, між КС «Інтер-Інвест» та ОСОБА_2

В обґрунтування зустрічного позову посилались на те, що підписання оскаржуваних договорів було здійснено за відсутності у КС «Інтер-Інвест» відповідної ліцензії, внаслідок нечесної підприємницької практики, договори вчинено під впливом помилки та обману і насильства, що зумовлює їх недійсність.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2016 року, описки в якому були виправлені ухвалою того ж суду від 11 листопада 2016 року, позов КС «Інтер-Інвест» задоволено. Стягнуто на користь КС «Інтер-Інвест» солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4, солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 суму заборгованості за кредитним договором №603712 від 11 березня 2011 року у розмірі 31 950 гривень, вирішено питання про судові витрати. У задоволенні зустрічної позовної заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що зявились, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що 11 березня 2011 року ОСОБА_3 звернувся до КС Інтер-Інвест» із заявою про видачу йому кредиту на суму 40 000 гривень. У якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ОСОБА_3 було запропоновано фінансову поруку ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Того ж дня між КС «Інтер-Інвест» та ОСОБА_3 на умовах платності, зворотності, строковості та забезпеченості, було укладено договір про надання кредиту №603712, за яким позичальнику було надано кредит у розмірі 40 000 гривень, зі сплатою 48% за користування кредитом, а позичальник зобовязався повернути кредит та сплатити обумовлені договором проценти за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання кредитних зобовязань ОСОБА_3, 11 березня 2011 року між КС «Інтер-Інвест» та ОСОБА_4 і ОСОБА_2 було укладено договори поруки, за яким вони несуть перед кредитором відповідальність разом із боржником за виконання зобовязань за вказаним кредитним договором.

Строк виконання договору настав 11 березня 2012 року.

Відповідачі свої зобовязання за кредитним договором №603712 від 11 березня 2011 року належним чином не виконували, у зв'язку з чим станом на 16 жовтня 2014 року (дата звернення до суду) утворилась заборгованість у розмірі 31 950 гривень, що підтверджується наданим позивачем розрахунком.

Задовольняючи позов про стягнення кредитної заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник ОСОБА_3 не виконав своїх зобовязань за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів, а тому з нього на користь кредитора підлягає стягненню визначена позивачем сума заборгованості.

Судова колегія в цій частині з висновками суду погоджуються, оскільки вони ґрунтуються на законі та відповідають обставинам справи.

Згідно положень ч.ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Положеннями п.1. ч.1 ст.1049 ЦК України закріплено обовязок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були йому передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За приписами ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що заборгованість за кредитом за усною домовленістю між сторонами була погашена за рахунок поставки відповідачами на користь КС «Інтер-Інвест» товару (взуття) є безпідставними та у повній мірі спростовуються змістом кредитного договору та договорів поруки, які недійсними не визнані (ст.204 ЦК України). Належних та допустимих доказів на підтвердження своєї позиції ОСОБА_2 суду не надав. Копії накладних, на які посилається відповідач, не містять відомостей про передачу вказаного в них товару в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Приписи ч.4 ст.60 ЦПК України забороняють ґрунтувати доказування на припущеннях.

Слід зазначити, що такі доводи ОСОБА_6 були предметом розгляду суду першої інстанції та в оскаржуваному рішенні їм надана вірна правова оцінка.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги в частині припинення поруки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є обґрунтованими і в цій частині апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється, після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу, так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання (п.24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-53 цс14).

Як зазначено вище, сторони кредитного договору погодили, що цей договір набуває чинності з дня його укладання та діє до 11 березня 2012 року та до повного виконання позичальником зобовязання за цим договором.

У договорі поруки з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 сторони погодили, що договір набирає чинності з моменту його підписання діє до моменту припинення договору про надання кредиту.

Тобто у договорі поруки не встановлено строки поручительства, після якого порука припиняється, а умова договору про дію поруки до моменту припинення договору про надання кредиту, не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст.252 ЦК України

За таких обставин у кредитора виникло право пред'явити вимогу до поручителів про виконання порушеного зобов'язання боржника ОСОБА_3 щодо сплати заборгованості за кредитним договором протягом шести місяців від дня настання строку основного зобов'язання, якою є 11 березня 2012 року

Як убачається з матеріалів справи кредитна спілка звернулась до суду з позовними вимогами до поручителів лише в жовтні 2014 року, тобто після спливу шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Таким чином, відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вважається припиненою, а відтак, підстави для солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_3 та поручителів відсутні.

За таких обставин, суд першої інстанції невірно визначив характер правовідносин між сторонами, не застосував норми матеріального права, що їх регулюють, не надав оцінку усім доказам, зібраним у справі, та дійшов помилкового висновку про те, що заборгованість за кредитним договором повинна стягуватися солідарно з ОСОБА_3 та поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 слід визнати незаконним, в цій частині рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до поручителів.

В частині, що стосується стягнення заборгованості із основного боржника за кредитним договором рішення залишається без змін.

У звязку зі скасуванням рішення суду першої інстанції в частині, судова колегія, відповідно до ст.88 ЦПК України, здійснює перерозподіл судових витрат, і вважає за необхідне покласти їх на відповідача ОСОБА_3.

Доводів щодо незаконності рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову апеляційна скарга не містить.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317, 319, ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь Кредитної спілки «Інтер-Інвест» заборгованості за кредитним договором №603712 від 11 березня 2011 року у розмірі 31950 гривень та в частині стягнення судового збору скасувати.

У задоволенні позову Кредитної спілки «Інтер-Інвест» до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути на користь Кредитної спілки «Інтер-Інвест» з ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 319 гривень 50 копійок.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

ОСОБА_7