Провадження №2/523/687/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" жовтня 2017 р. м. Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Виноградової Н.В.,

при секретарі судового засідання Одарія В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міст Інфоцентр» про порушення трудових прав, незаконне звільнення, стягнення заробітної плати та інших виплат невиплачених при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міст Інфоцентр» в якому позивач просив зобов'язати відповідча вчинити певні дії, а саме: анулювати його звільнення, оформити належним чином звільнення за ст. 39 КЗпП України, внести зміни про звільнення в трудову книжку, виплатити заборгованість по заробітній платі та інші виплати.

Протягом розгляду справи позивачем неодноразово уточнювався позов 10.07.2017р. позивачем було надано уточнення до позову в якому просив: визнати звільнення з роботи ОСОБА_2 на підставі п.4 ст.40 КЗпП України незаконним; визнати незаконним та скасувати наказ генерального директора ТзОВ «Міст «Інфоцентр» №3 від 24.02.2016р.; визнати формулювання причин звільнення на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України незаконним; змінити формулювання звільнення, вказавши формулювання звільнення за власним бажанням у звязку з порушенням працедавцем законодавства про працю (ч.3 ст.38 КЗпП України); змінити дату звільнення та вважати звільненим із дня постановлення рішення суду; стягнути з Відповідача недонараховану компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 3420,65 грн.; стягнути з Відповідача вихідну допомогу у розмірі 23 167,98 грн.; стягнути з Відповідача відшкодування за час затримки належних звільненому працівникові сум у розмірі 117 244,02 грн.; стягнути з Відповідача недоплачених сум з посадового окладу відповідно штатному розпису у розмірі 3 030,64 грн.; стягнути з Відповідача заробітну плату за січень 2016 року в розмірі 2 722,00 грн.; стягнути з Відповідача заробітну плату за період з 1 лютого 2016 року по 25 лютого 2016 року в розмірі 2 462,76 грн.; стягнути з Відповідача бонусну складову заробітної плати за листопад 2015 року в сумі 100,00 грн.; стягнути з Відповідача бонусну складову заробітної плати за грудень 2015 року в сумі 4 050,00 грн.; стягнути з Відповідача кошти за амортизацію при використанні власного транспортного засобу в грудні 2015 року в сумі 750,00 грн.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та пояснив, що його звільнили незаконно, з 04.01.2016р. по 25.02.2016р. він працював вдома, оскільки відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку працівники мають право обирати зручне місце роботи відповідно до поставлених завдань та задач, при виконанні посадових обовязку про своє місцезнаходження звітував ОСОБА_1 Також просив стягнути з Відповідача на його користь відповідні суми, зазначенні в позовних вимогах.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала та пояснила, що відсутність позивача на роботі підтверджується складеними відповідачем актами. Враховуючи порушення позивачем трудової дисципліни наказом від 24.02.2016р. його звільнено із посади територіального менеджера відділу регіонального розвитку. Також пояснила, що після звільнення Позивача з ним було проведений розрахунок в повному обсязі та надано суду відповідні документи, тому у задоволенні позову просила відмовити.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вищевказаного позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25 лютого 2016 року ОСОБА_2, був звільнений за прогул без поважних причин, на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України, з посади територіального менеджера відділу регіонального розвитку Товариства з обмеженою відповідальністю «Міст Інфоцентр». Факт невиходу на роботу зафіксовано в актах про відсутність працівника на роботі, цьому передували, надіслані Відповідачем листи Позивачу з проханням надати пояснення та відповідні підтверджуючі документи, що засвідчують поважну причину відсутності на роботі.

В свою чергу, Позивачем було надіслано заяву, в якій просив звільнити його з 15.01.2016 згідно з ст.39 КЗпП України, пояснень щодо причин відсутності на роботі або відповідних підтверджуючих документів, які б засвідчували поважність відсутності Позивача на роботі, ОСОБА_2 не надано.

В судовому засіданні Позивач пояснив, що з 04.01.2016р. по 25.02.2016р. працював вдома, оскільки відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку працівника мають право обирати зручне місце роботи відповідно до поставлених завдань та задач, також зазначив, що через відсутність виділення коштів на придбання палива для автомобіля, вимкнення корпоративної пошти, відсутність засобів корпоративного звязку перебував вдома. При виконанні посадових обовязків про своє місцезнаходження звітував ОСОБА_1 Однак, Позивачем не надав доказів які б підтверджували факт погодження між роботодавцем (Відповідачем) та працівником (Позивачем) умов роботи віддалено з дому.

Згідно Правил внутрішнього трудового розпорядку, затверджених ТзОВ «Міст Інфоцентр» 01.12.2014р., працівники мають право обирати зручне місце роботи відповідно до поставлених завдань та задач та зобовязані бути на робочому місці впродовж робочого часу за винятком перерв на відпочинок та харчування; повідомляти роботодавця про своє місце знаходження та роботу на певному відділенні з яким оформлено договір про надання робочого місця.

Відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку ТзОВ «Міст Інфоцентр» в списку посад зазначено посаду «територіальний менеджер відділу регіонального розвитку».

Згідно листа ТзОВ «Торговий Дім «Міст Експрес» №1022-1/2015 від 22.06.2015р. та на виконання умов Генерального агентського договору № 01/06/15 від 01.06.2015р., працівникам Відповідача було надано дозвіл на їх перебування та виконання трудових обовязків (в т.ч. облаштування робочих місць тощо) на відділеннях ТзОВ «Торговий Дім «Міст Експрес».

Згідно п.1.3. розділу 1 Посадової інструкції територіального менеджера Відділу регіонального розвитку, територіальний менеджер підпорядковується безпосередньо регіональному менеджеру.

На час перебування ОСОБА_2 на посаді територіального менеджера посада регіонального менеджера була вакантною.

Згідно з п.1.4. розділу 1 Посадової інструкції регіонального менеджера з розвитку мережі Відділу регіонального розвитку у разі тимчасової відсутності на роботі (відпустка, хвороба, тощо), обовязки регіонального менеджера виконує генеральний директор.

Одже, територіальний менеджер збовязаний був повідомляти свого безпосереднього керівника (генерального директора) про своє місцезнаходження та роботу на певному відділенні.

Водночас, судом встановлено, що у штаті Відповідача (ТОВ «Міст Інфоцентр») не працювали ОСОБА_1 та ОСОБА_3, про яких Позивач згадує у своїй Позовній заяві та стверджує, що ці особи були його безпосередніми керівниками, які давали йому певні розпорядження. Згідно чинного трудового законодавства, працівник зобовязаний виконувати вказівки та розпорядження осіб, які наділені відповідними повноваженнями та функціями. Враховуючи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не були і не є працівниками ТОВ «Міст Інфоцентр», а отже не мали відповідних повноважень та функцій ставити перед Позивачем будь-яких задач, доручень, розпоряджень тощо, то Позивач в такому випадку, не зобовязаний був виконувати їх вказівки, розпорядження тощо, якщо такі мали місце. Отже, якщо Позивач і виконував якісь доручення від вказаних осіб, то виконував з власної волі, оскільки це не були і не могли бути вказівки від керівництва ТОВ «Міст Інфоцентр» (Відповідача).

При цьому суд не бере до уваги заяву Позивача про звільнення його, згідно з ст.39 КЗпП України, оскільки Позивач посилався на законодавство (ст.39 КЗпП України), що регулює питання строкового трудового договору. Трудовий договір з Позивачем був укладений в усній формі на підставі ч.3 ст.24 КЗпП України і був безстроковим відповідно до ч.1ст.23 КЗпП України.

Крім того, посилання Позивача на змушування його виконувати роботи не обумовлені трудовим договором та посадовими обовязками, стверджуючи, що розпорядження давав ОСОБА_1, який ніби був його безпосереднім керівником, судом не може братися до уваги, оскільки у ТОВ «Міст Інфоцентр» ОСОБА_1 не працював.

Згідно ст.10 та 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст.58 та ст.59 ЦПК України, певні обставини справи повинні бути підтверджені певними засобами доказування, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Так, Позивачем в підтвердження своїх тверджень та вимог було надано електронну переписку (e-mail). Питання щодо листування електронною поштою регулюються ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» та ЗУ «Про електронний цифровий підпис», відповідно до яких електронним документом є документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обовязкові реквізити документа (ст.5 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг»), водночас, електронний цифровий підпис є бовязковим реквізитом електронного документа (ст.6 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», ст. 1 ЗУ «Про електронний цифровий підпис»), який використовується для ідентифікації автора. Надані копії електронної переписки Позивача не містять електронного цифрового підпису.

Згідно ст.1 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», відсутність обовязкового реквізиту електронного документа є підставою для визнання такого документу як такого, що не має юридичної сили. Оскільки електронна переписка (надана Позивачем) електронні цифрові підписи не має та іншими способами не підтверджена, тому копії електронної переписки не є належним і допустимим доказом.

Крім того, Позивачем не надано доказів, які б персоніфікували автора та відправника такої переписки та підтверджували, що у такій переписці брали участь особи з належними повноваженнями діяти від імені ТОВ «Міст Інфоцентр». Слід також зазначити, що особи, на які посилається Позивач у Позовній заяві та особи, з якими ОСОБА_2 вів електронну переписку, у штаті ТОВ «Міст Інфоцентр» не числяться, цивільно-правові угоди про надання послуг між ними та ТОВ «Міст Інфоцентр» не укладалися.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Дисциплінарні стягнення згідно ч. 1 ст. 147-1 КЗпП України застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Дисциплінарне стягнення відповідно до ст.148 КЗпП України застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Порядок застосування дисциплінарних стягнень визначено в ст. 149 КЗпП України.

Виходячи з аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності; враховуючи встановлене та те, що факт прогулу доведений, передбачена законом процедура при звільненні позивача не порушена, суд приходить до висновку про відмову в позові, що підтверджується наявними доказами у справі, а також поясненнями самого позивача, котрий вказав, що через відсутність виділення коштів на придбання палива для автомобіля, вимкнення корпоративної пошти та відсутність засобів корпоративного звязку, тому підстав для застосування ст. 235 КЗпП Україниу суду немає. Посилання позивача в судовому засіданні, що він працював вдома, оскільки відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку працівника мають право обирати зручне місце роботи відповідно до поставлених завдань та задач є необгрунтованими.

Таким чином, вимоги Позивача про зміну формулювання звільнення з п.4.ст.40 КЗпП України на ч.3.ст.38 КЗпП України є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Вимоги Позивача про стягнення з Відповідача недонарахованої компенсації за невикористану відпустку у розмірі 3420,65 грн. не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Частиною 1 статті 6 Закону України «Про відпустки» передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Згідно з ст. 10 Закону України «Про відпустки» право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві. У разі надання працівникові зазначених щорічних відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, за винятком випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

Для підрахунку днів щорічної відпустки пропорційно відпрацьованому часу використовується механізм нарахування оплати за дні відпустки, передбачений Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 №100.

Відповідно до постанови КМУ від 8 лютого 1995 №100 державні свята не враховуються при здійсненні розрахунків. Державні свята за період з 01.08.2015 по 01.01.2016: 24 серпня, 14 жовтня.

Твердження Позивача, що йому належить виплата компенсації за 14 календарних днів невикористаної відпустки та що при розрахунку компенсації за невикористану відпустку слід брати 213 днів, а не 159 днів не відповідає дійсності, оскільки відпустка надається за фактично відпрацьований час, а Позивач включив до цього періоду час прогулів, тобто період за який він фактично був відсутній на робочому місці, не працював та не отримував заробітної плати.

Так, за період з дати прийняття (24.07.2015) до останнього дня виходу на роботу (31.12.2015) кількість календарних днів без урахування святкових та неробочих днів, визначених ст.73 КЗпП України, становить 159 днів.

Частка відпустки на один відпрацьований день:

24 / (365-11) дні = 0,6, де

24 кількість днів відпустки,

(365-11) кількість днів за рік без урахування святкових і неробочих днів.

Кількість днів невикористаної відпустки:

0,6 * 159 к.дн. = 10,779 = 11 днів.

Отже, кількість днів за які Позивачу належить виплата компенсації за невикористану відпустку становить 11 днів, а не 14 як помилково вважає Позивач.

Позивачем невірно зазначено розмір заробітної плати 53 899,00 грн. при розрахунку компенсації за невикористану відпустку, яка не підтверджена жодними доказами та розрахована Позивачем.

Так, заробітна плата ОСОБА_2 за розрахунковий період становить: серпень 2015 року 2 142,00 грн. (фактично виплачена 1723,03 грн. платіжне доручення №458 від 11.09.2015), вересень 2015 року 2 142,00 грн. (фактично виплачена 1723,03 грн. платіжне доручення №591 від 19.10.2015), жовтень 2015 року 2 142,00 грн. (фактично виплачена 1723,03 грн. платіжне доручення №772 від 18.11.2015), листопад 2015 року 2 142,00 грн. (фактично виплачена 1723,03 грн. платіжне доручення №925 від 18.12.2015), грудень 2015 року 2 162,67 грн. (фактично виплачена 1739,65 грн. платіжне доручення №1102 від 15.01.2016).

Отже, з 01.08.2015 по 01.01.2016 нарахована заробітна плата ОСОБА_2 становить 10 730,67 грн. (відповідно Розрахункового листка). За період з 01.08.2015 по 01.01.2016 ОСОБА_2 відпрацював 151 календарний день без урахування святкових і неробочих днів.

Сума компенсації за невикористану відпустку:

10 730,67 грн. / 151 день = 71,06 грн/день *11 днів = 781,66 грн.

Відповідно до Нарахування відпустки №ІНФ00000002 від 25.02.2016 (розрахункового листка за березень 2016 року) та платіжного доручення №1727 від 31.03.2016 ОСОБА_2 нараховано 781,66 грн. та відповідно виплачено 771,51 грн. (за мінусом податків та зборів) компенсацію за невикористану відпустку.

Отже, компенсація за не використану відпустку ОСОБА_2 становить 781,66 грн., розрахована вірно та виплачена ОСОБА_2 в повному обсязі.

Вимоги Позивача про стягнення з Відповідача вихідної допомоги у розмірі 23 167,98 грн. не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Статтею 44 КЗпП України чітко передбачено коли і з яких підстав виплачується вихідна допомога, однак з ОСОБА_2 було припинено трудові відносини на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, отже підстав для виплати вихідної допомоги при звільненні немає.

Твердження Позивача, що його слід було звільнити відповідно до ст.39 КЗпП України також не заслуговує на увагу, оскільки в заяві ОСОБА_2 він посилався на ст.39 КЗпП України, що регулює питання строкового трудового договору. Трудовий договір з Позивачем був укладений в усній формі на підставі ч.3 ст.24 КЗпП України і був безстроковим відповідно до ч.1ст.23 КЗпП України (ОСОБА_2 було допущено до роботи з укладенням усного трудового договору на підставі наказу від 23.07.2015 №14, в момент прийняття на роботу ОСОБА_2 письмова пропозиція укласти Трудовий договір у письмовій формі від ОСОБА_2 до ТОВ «Міст Інфоцентр» не надходила).

При проведенні свого розрахунку Позивач визначає період за останні два місяці роботи листопад та грудень 2015 року, тим самим визнає, що він фактично не працював протягом січня та лютого 2016 року.

Розмір фактично нарахованої заробітної плати ОСОБА_4 за вищевказаний період становить 4 304,67 грн., а саме листопад 2015 року 2 142,00 грн. (фактично виплачена 1723,03 грн. платіжне доручення №925 від 18.12.2015), грудень 2015 року 2 162,67 грн. (фактично виплачена 1739,65 грн. платіжне доручення №1102 від 15.01.2016).

Отже, підстав для нарахування та виплати Позивачу вихідної допомоги на підставі ст.44 КЗпП немає.

Вимоги Позивача про стягнення з Відповідача відшкодування за час затримки належних звільненому працівникові сум у розмірі 117 244,02 грн. є безпідставним з огляду на наступне.

Позивачем невірно розраховано розмір середньої заробітної плати за один робочий день в сумі 351,03 грн.

Адже середній розмір заробітної плати за листопад, грудень 2015 року становить (2 142,00 + 2 162,67) / 61 = 70,57 грн., де

2 142,00 заробітна плата за листопад 2016 року,

2 162,67 заробітна плата за грудень 2016 року,

61- кількість календарних днів.

Водночас, що стосується включення Позивачем, в даний розрахунок не виплаченої бонусної складової заробітної плати за листопад 2015 року в сумі 100 грн. та преміальної складової заробітної плати за грудень 2015 року в сумі 4 050,00 грн. згідно з поданої інформації ТОВ «Міст Інфоцентр», за весь період роботи Позивача на підприємстві ТОВ «Міст Інфоцентр» додаткова винагорода у вигляді бонусів чи інших додаткових винагород (премій) ОСОБА_2 не нараховувалась та відповідно не виплачувалась.

Також, що стосується включення Позивачем, в даний розрахунок не виплаченої амортизації за використання власного транспортного засобу в грудні 2015 року в сумі 750,00 грн. в суді з'ясовано, що при виконанні трудових обовязків ОСОБА_2 транспортний засіб у користування не надавався, договір оренди транспортного засобу або використання найманим працівником власного транспортного засобу не укладались. Згідно поданої інформації ТОВ «Міст Інфоцентр», за весь період роботи Позивача на підприємстві ТОВ «Міст Інфоцентр» амортизація за використання власного транспортного засобу ОСОБА_2 не нараховувалась та відповідно не виплачувалась.

Після звільнення Позивача з ним було проведений розрахунок в повному обсязі (платіжне доручення №1727 від 31.03.2016р.).

Вимоги Позивача про стягнення з Відповідача недоплачених сум з посадового окладу відповідно штатному розпису у розмірі 3 030,64 грн. не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до штатного розпису, який введено в дію з 16.05.2015р. та затверджено наказам від 16.05.2015р. №1 «Про затвердження штатного розпису» посадовий оклад територіального менеджера становив 2 722,00 грн.

У звязку із зменшенням попиту на надання послуг ТОВ «Міст Інфоцентр» було внесено зміни в штатний розпис, який введено в дію з 01.07.2015р. та затверджено наказам від 26.06.2015р. №1/1 «Про затвердження штатного розпису» згідно якого посадовий оклад територіального менеджера становить 2 142,00 грн.

ОСОБА_2 був прийнятий на посаду територіального менеджера з 24.07.2015о. з посадовим окладом згідно штатного розпису, який діяв на час прийняття його на роботу, тобто 2 142,00 грн.

Щодо штатного розпису, який введено в дію з 01.01.2016 р. та затверджено наказам від 29.12.2015р. №4 «Про затвердження штатного розпису» з посадовим окладом територіального менеджера - 2 722,00 грн., відповідачем до суду були надані пояснення, що при підготовці даного наказу була допущена описка з необережності працівника ТОВ «Міст Інфоцентр». Однак, 15.01.2016 було виявлено дану описку та видано наказ від 15.01.2016 №1 «Про внесення змін до штатного розпису», яким внесено зміни до штатного розпису, який був затверджений наказам від 29.12.2015 №4, в частині посадового окладу за посадою територіальний менеджер, змінивши 2 722 грн. на 2 142 грн. та привівши їх у відповідність до затвердженого фонду оплати праці.

На підтвердження того, що посадовий оклад територіального менеджера в період з липня 2015 року по лютий 2016 року становив 2 142,00 грн. ТОВ «Міст Інфоцентр» було надано відомості по нарахуванню (виплаті) заробітної плати територіальних менеджерів за вказаний період.

Підстав для виплати заробітної плати за січень 2016 року та за період з 1 лютого по 25 лютого 2016 року немає, адже ОСОБА_2 в цей період був відсутній та фактично не виконував свої посадові обовязки, що підтверджується актами про відсутність.

В п.1 Договору про особливі умови праці зазначено, за належне виконання Співробітником посадових обов'язків, в доповнення до заробітної плати, встановленої згідно штатного розкладу, Товариство може виплачувати Співробітнику щомісячну додаткову винагороду (премію). Розмір такої винагороди залежить від планових показників, досягнення яких покладається на Співробітника. Співробітнику, за особливі умови та характер праці в Товаристві, встановлюється ряд гарантій та переваг, що регулюється відповідними локально-правовими актами Товариства на поточний рік.

В даному контексті пункту 1 ключове слово "Товариство може виплачувати щомісячну додаткову винагороду (премію)", що означає те, що для цих виплат має бути підстава, тобто якщо встановлюються задачі для працівника, котрі є за межами або понад його функціональних обовязків, то він може мати додаткову оплату.

Твердження Позивача, що йому належала виплата премії лише за належне виконання своїх посадових обовязкув є необгрунтованим, адже за належне виконання посадових обовязків йому виплачувалась заробітна плата в розмірі посадового окладу.

Згідно наданої інформації ТзОВ «Міст Інфоцентр» за весь період роботи Позивача на підприємстві ТОВ «Міст Інфоцентр» додаткова винагорода у вигляді бонусів чи інших додаткових винагород (премій) ОСОБА_2 не нараховувалась та відповідно не виплачувалась, оскільки не було підстав для такого нарахування.

Судом встановлено, що при виконанні трудових обовязків ОСОБА_2 транспортний засіб у користування не надавався, договір оренди транспортного засобу або використання найманим працівником власного транспортного засобу не укладались, тому вимоги Позивача про стягнення з Відповідача за амортизацію при використанні власного транспортного засобу в грудні 2015 року в сумі 750,00 грн. не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Слід зазначити, що вимога про необхідність виділення коштів для придбання палива для виконання своїх службових обовязків та підтверджуючі документи, а саме документи первинного обліку відповідно до п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України та наказу Мінтрансу України від 10.02.1998 №43 про понесені витрати Позивачем не надавалися, при цьому не підтверджена дійсна необхідність таких витрат.

Згідно наданої інформації ТзОВ «Міст Інфоцентр» за весь період роботи Позивача на підприємстві ТОВ «Міст Інфоцентр» амортизація за використання власного транспортного засобу не нараховувалась та відповідно не виплачувалась у взязку з відсутністю для цього необхідності та підстав.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір, що передбачено ч.2 та ч.3 ст. 60 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях згідно з ч.4 ст. 60 ЦПК України. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному зясуванню обставин по справі, розяснює їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 64, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міст Інфоцентр» про порушення трудових прав, незаконне звільнення, стягнення заробітної плати та інших виплат невиплачених при звільненні відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: