УХВАЛА

03.10.2017 року Провадження №2/425/622/17

Справа №425/2524/17

місто Рубіжне Луганської області

Суддя Рубіжанського міського суду Луганської області Коваленко Д.С., розглядаючи позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2, якою просив наступне: поділити спільне майно подружжя визнавши за ним право власності на вбудоване нежитлове приміщення, розташоване за адресою: місто Рубіжне, проспект Переможців, будинок 41, приміщення 2, а за ОСОБА_2 визнати право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1; стягнути на користь сторони, у якої вартість присудженого майна менша, різницю, зі сплатою одній із сторін ? частину різниці у вартості майна.

Відповідно до положень пункту четвертого частини другої статті 119 Цивільного процесуального кодексу України позовна заява повинна містити ціну позову щодо вимог майнового характеру. Враховуючи положення статті 80 цього ж кодексу, а також предмет позовних вимог ОСОБА_1, ціна його позову повинна визначатись виходячи із вартості кожного нерухомого майна, на яке він просить визнати право власності.

У позові позивач зазначає, що на момент подання позовної заяви визначити дійсну ринкову вартість нерухомого майна не представляється можливим, оскільки документи на майно, що є предметом спору знаходяться у відповідача, а вона відмовляється надавати копії цих документів, і відмовляється пускати в житловий будинок для визначення його дійсної ринкової вартості.

Оцінюючи ці аргументи як підставу для звільнення від обов`язку визначення ціни позову та спалти виходячи з ціни позову судового збору, суд виходить з такого.

Як вже вказувалось, з огляду на положення пункту 9 частини 1 статті 80 ЦПК України, ціна позову ОСОБА_3 повинна визначатись виходячи із дійсної вартості кожного нерухомого майна, на яке він просить визнати право власності.

А відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що надані ним в абзаці другому пункту 12 Постанови №20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права власності" під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

Зміст вимог позову вказує на те, що ОСОБА_3 просить визнати за ним право власності на вбудоване нежитлове приміщення, розташоване за адресою: місто Рубіжне, проспект Переможців, будинок 41, приміщення 2, власником якого за документами, як він сам зазначає, являється саме він, і додає відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які ці підтверджують. Тому, незважаючи на повідомлену суду неможливість надання свідоцтва про право власності на це приміщення, суд не бачить жодних складнощів для позивача визначити ринкову вартість вказаного майна, як з юридичної, так і з фактичної точки зору. При цьому суд відзначає, що з огляду на роз`яснення надані Верховним Судом України, для визначення грошової суми, за яку це майно може бути продано у даному населеному пункті чи місцевості, експертиза не є обов`язковою автоматично, вона призначається тільки при необхідності.

Тобто позивач, наприклад, з огляду на положення Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в України", з метою визначення ринкової вартості майна, на яке він просить визнати право власності, має право звернутись до суб`єкта оціночної діяльності для отримання від нього звіту про оцінку майна або ж надати суду інші будь-які належні, достовірні та допустимі докази, які будуть вказувати на дійсну вартість нежитлового приміщення, розташованого за адресою: місто Рубіжне, проспект Переможців, будинок 41, приміщення 2.

Тому, відсутність у позові ОСОБА_3 ціни позову, суд вважає недоліком позовної заяви, і на підставі пункту 4 частини 2 статті 119 і частини 1 статті 121 ЦПК України, залишає позовну заяву без руху.

Відповідно до частини 5 статті 119 ЦПК України, до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Положеннями частини 1 статті 2 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що платниками судового збору є громадяни України, які звертаються до суду.

А згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 вказаного закону, за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Розмір прожиткового мінімуму з 01 січня 2017 року складає 1600 гривень.

Однак, позивач не додав до позову документу на підтвердження сплати судового збору відповідно до ціни позову, яку він у порушення статті 119 ЦПК України не зазначив.

Разом з цим, суд враховує, що позивач просив відстрочити сплату судового збору до ухвалення рішення у справі, і розглядаючи таке клопотання, суд виходить з такого.

Положеннями частини 1 статті 82 ЦПК України передбачено що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. Аналогічні положення містить і стаття 8 Закону України «Про судовий збір».

Передбачений статтею 60 ЦПК України обов`язок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог - має універсальний характер, тобто застосовується повною мірою і до випадків звернення до суду із клопотанням про відстрочку сплати судового збору.

А це означає, що саме позивач повинний довести суду такий наявний у нього майновий стан, який зумовлює необхідність відстрочення сплати судового збору.

Суд враховував посилання позивача про те, що на даний час він не працює, являється пенсіонером та отримує пенсію в розмірі 1937 гривень, а отримуваної пенсії, на його думку, з огляду на значимість спірного нерухомого майна можливо буде не достатньо для сплати судового збору. На підтвердження отримання пенсії саме у вказаному розмірі позивач додав копію довідки виданої Рубіжанським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області, і такий доказ суд вважає належним, але він доводить тільки те, що позивач отримує пенсію у розмірі 1937 гривень 03 копійки. Доказів того, що позивач не працює суду не надано, як і, що головніше, доказів того, що позивач не має жодних інших пасивних чи активних дохідів.

Тут суд виходить із того, що у позові, ОСОБА_3 вказує, що він є власником нежитлового приміщення, в якому розташований магазин, а це вказує на те, що ОСОБА_3 або особисто здійснює підприємницьку діяльність у ньому, чи може давати йому активний дохід, або ж він може здавати таке приміщення в оренду, що може давати йому можливість оримання пасивного доходу.

Але у будь-якому випадку, навіть якщо виходити з того, що ОСОБА_3 підприємницькою діяльністю не займається та приміщення магазину в оренду не здає або ж не має від цього будь-якого доходу, підставою для відстрчоку сплати судового збору є тільки його майновий стан, наявність рівня якого повинен довести суду саме він. Проте будь-яких доказів відсутності у ОСОБА_3 доходів, окрім пенсії, ним не надано.

З огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також його рішення від 19 червня 2001 року "Креуз проти Польщі", суд враховує, що право на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції, не є абсолютним. У цій справі пан Креуз виконав вимоги процесуального закону і подав до суду відповідну декларацію про майновий стан та докази, що підтверджують такий стан, але національний суд Польщі відмовився прийняти і розглянути докази та допустив припущення в оцінці майнового стану, з чим власне не погодився Європейський Суд з прав людини, а також через те, що сам судовий збір склав річний середній заробіток по державі, що Суд визнав надмірним.

Але у цій справі, позивач не дає суду жодних доказів (наприклад, з податкової) про наявність чи відсутність у нього доходів (у тому числі пасивних), і суд не відмовляється прийняти і оцінити докази, які надасть позивач.

Також суд відзначає, що у пункті 59 та 60 того ж рішення "Креуз проти Польщі" Європейський Суд зазначив, що право на справедливий суд не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах; а вимога сплати зборів цивільними судами у зв'язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

І тому із вказаних вище міркувань, суд вимушений, у задоволенні клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору, відмовити, у зв`язку із недоведеністю позивачем наявності підстав для його задоволення.

Отже, не додання до позовної заяви документу, який підтверджує сплату судового збору, відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" слід також визнати недоліками позовної заяви ОСОБА_1, а саму позовну заяву слід визнати такою, що подана без додержання вимог, викладених у статті 119 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до положень статті 121 Цивільного процесуального кодексу України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

За таких обставин, позовну заяву ОСОБА_3, слід залишити без руху, та встановити строк у п'ять днів з дня отримання позивачем ухвали, протягом якого він має право усунути недоліки своєї позовної заяви. Способом усунення недоліку є подання до Рубіжанського міського суду Луганської області нової позовної заяви разом з її копією, яка буде містити ціну позову, з документами що її підтверджують та документом про сплату судового збору відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" або з клопотанням про відстрочку судового збору з наданням доказів відсутності у позивача будь-яких доходів, окрім пенсії, для вирішення судом питання про відстрочку сплати судового збору.

Керуючись статтями 1-11,57-65,118-121 Цивільного процесуального кодексу України,

п о с т а н о в и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, - залишити без руху.

Встановити позивачу строк у п'ять днів з дня отримання позивачем цієї ухвали протягом якого позивач має право усунути вказані в ухвалі недоліки позовної заяви, способом вказаним в ній.

Розяснити позивачу, що якщо у встановлений йому строк, позивач не усуне зазначені в ухвалі недоліки, позовна заява буде вважатись неподаною та повернута позивачу. Однак це не позбавляє позивача права знову звернутись до суду після усунення вказаних в ухвалі недоліків.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Д.С. Коваленко