ухвала

іменем україни

02 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Карпенко С.О., Ступак О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на Ѕ частини спільно нажитого майна, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 12 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з цим позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що з 30 січня 1993 року по 23 березня 2001 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 і хоча формально шлюб було розірвано, колишнє подружжя продовжувало проживати однією сім`єю без реєстрацією шлюбу.

Стверджувала, що за період перебування у шлюбі, 28 грудня 2000 року сторонами у справі було придбано житловий будинок за адресою: вулиця АДРЕСА_1 а в період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу - транспортні засоби, у зв`язку з чим позивач просила визнати зазначене майно спільною сумісною власністю та її право на Ѕ частки житлового будинку, транспортних засобів: VOLKSWAGEN TRАNSPORTER, 1993 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та ЗАЗ 1102, 1994 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_4 до ОСОБА_5 житловий будинок, придбаний відповідно до договору купівлі-продажу за реєстровим № 1122 від 28 грудня 2000 року на ім'я ОСОБА_5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено, за їх недоведеністю.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави 801 грн 15 коп. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 2 546 грн 54 коп. витрат за надання правової допомоги.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 12 липня 2016 року рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 травня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на транспортні засоби VOLKSWAGEN TRАNSPORTER, 1993 року випуску, державний номер НОМЕР_1 та ЗАЗ 1102, 1994 року випуску, державний номер НОМЕР_2, скасовано.

Позовні вимоги ОСОБА_4 в наведеній частині задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в період з 01 січня 2004 року по червень 2015 року.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину транспортних засобів VOLKSWAGEN TRАNSPORTER, 1993 року випуску, державний номер НОМЕР_1 та ЗАЗ 1102, 1994 року випуску, державний номер НОМЕР_2.

В іншій частині рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 травня 2016 року залишено без зміни.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави 1 564 грн 42 коп. судового збору.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання будинку спільною сумісною власністю та визнання права власності на Ѕ частини будинку, суд першої інстанції, з яким також погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), та з урахуванням ст. ст. 9-11, 28, 29 КпШС України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначене нерухоме майно було придбано подружжям у період шлюбу без визначення часток у спільну сумісну власність незалежно від ступеню участі кожного із них у надбанні цього майна і незалежно від того, що правова реєстрація цієї садиби здійснена лише на одного із них, оскільки в період з 30 січня 1993 року по 23 березня 2001 року сторони перебували у шлюбі, а тому у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Скасовуючи рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позову та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову в цій частині, апеляційний суд виходив з того, що матеріали справи свідчать про те, що після розірвання шлюбу у 2001 році сторони продовжували проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу по червень 2015 року, а тому виходячи з того, що можливість встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу встановлена Сімейним кодексом України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року і не має зворотної сили в часі, зазначена вимога позивача підлягає задоволенню в частині, за період з 01 січня 2004 року по червень 2015 року.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, а також про те, що позивачем не доведено факту спільного проживання однією сім'єю не знайшли свого підтвердження.

Як установлено судами попередніх інстанцій, на підтвердження факту проживання однією сім'єю, позивачем було долучено до матеріалів справи численні фотографії на підтвердження спільного проведення сторонами разом з дитиною дозвілля в зазначений період часу, листівки зі святковими привітаннями дочкою сторін родичів, з яких вбачається відчуття дитини про проживання батьків однією сім'єю, переписку позивача в мережі Інтернет з депутатом облради з питання облаштування дороги за місцем розташування спірного будинку в смт. Ладан за квітень серпень 2014 року, за змістом якої позивач зверталась за допомогою, як мешканка АДРЕСА_2

Допитані у справі свідки зі сторони позивача засвідчили, що як сторони у справі допомагали матері позивача обробляти земельну ділянку, так і мати ОСОБА_4 допомагала в обробці земельної ділянки, допитаний свідок дільничний інспектор ОСОБА_7 пояснив, що ним за заявами сторін у справі було проведено перевірку у 2016 році, в ході якої було встановлено, що звернення мали місце з приводу намагання позивача забрати у спірному будинку особисті речі, предмети побуту, консервацію.

Положеннями ч. 1 ст. 74 СК України передбачено, що майно, набуте чоловіком і жінкою за час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Транспортні засоби були придбані сторонами у період проживання однією сім'єю та вони є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 до ОСОБА_5, а тому, відповідно до ст. 70 СК України, ст. 356, 357 ЦК України вимоги позивача про визнання за нею права власності на половину вказаного майна підлягають задоволенню.

Інших доводів на спростування висновків судів попередніх інстанцій касаційна скарга не містить.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 травня 2016 року в частині, яка не скасована апеляційним судом, та рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 12 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко С.О. Карпенко О.В. Ступак