Справа № 357/847/17 Головуючий у І інстанції Чернишова Є. Ю.
Провадження № 22-ц/780/3777/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 52 28.09.2017
УХВАЛА

Іменем України

28 вересня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Матвієнко Ю.О.,

суддів Волохова Л.А., Сушко Л.П.,

при секретарі Дрозд Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2017 року у справі за позовом Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області до ОСОБА_2, третя особа: Державна судова адміністрація України, про стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 коштів в сумі 7 308,00 грн., посилаючись на те, що Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» №76-VIII 28.12.2014 р. п.10 розділу III Прикінцевих положень було встановлено, що у 2015 році максимальний місячний розмір суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати, а при скороченні чисельності працівників -10 розмірами мінімальної заробітної плати.

Зазначеним законом було внесено зміни до ч.6 ст.149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме доповнено її абзацом другим такого змісту: «Загальна чисельність працівників апаратів судів не може перевищувати величину, визначену із розрахунку 3,7 посади працівників на одну посаду судді, виходячи із загальної кількості посад в цілому у місцевих та апеляційних судах».

Листом Державної судової адміністрації України від 15.01.2015 року №1-315/15 було повідомлено: «що у разі скорочення чисельності працівників суду у межах, необхідних для належного організаційного забезпечення суду, суддів та судового процесу, з урахуванням бюджетних асигнувань на оплату праці, розмір заробітної плати та суддівської винагороди після проведення такого скорочення обмежується 10 розмірами мінімальної заробітної плати».

На виконання вищевикладеного, на підставі наказу начальника ТУ ДСА України в Київській області №15/0 від 02.02.2015 року, територіальним управлінням проведено скорочення штатних одиниць працівників місцевих загальних судів Київської області з урахуванням вище перелічених критеріїв, а саме: в 11 судах за наказом; в 6 судах враховано загальну чисельність працівників апарату суду, яка була значно менша за величину 3,7, визначену у частині 6 статті 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», в інших судах за рахунок існуючих вакантних посад, що не заповнювалися.

Водночас, в Законі №76-VIII не було передбачено необхідність проведення скорочення працівників в кожному суді певного регіону України окремо для отримання підстави виплачувати суддівську винагороду в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

В рішенні Ради суддів України №6 від 05.02.2015 року також було зазначено, що у разі скорочення чисельності працівників суду (відповідно до положень Закону №76-VIII), у межах, необхідних для належного організаційного забезпечення суду, суддів та судового процесу, з урахуванням бюджетних асигнувань на оплату праці, розмір заробітної плати та суддівської винагороди після проведення такого скорочення обмежується 10 розмірами мінімальної заробітної плати.

У звязку з вищевикладеним, територіальним управлінням було проведено скорочення у місцевих загальних судах області та на підставі наказу начальника територіального управління №13 від 10.02.2015 року виплачено суддям суддівську винагороду у розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Натомість, в подальшому, після проведення ДСАУ у ТУДСА України в Київській області фінансового аудиту та аудиту відповідності, ДСА України в Звіті про результати проведення аудиту від 25.03.2016 року одним з висновків зазначено: «... недотримання вимог п.10 розділу III Прикінцевих положень Закону №76-УIII та перевищено максимальний місячний розмір суддівської винагороди, внаслідок чого у лютому-березні 2015 року суддям понад встановлених обмежень виплачено суддівської винагороди у загальній сумі 919 059 грн.

Тобто, законну виплату суддівської винагороди суддям у розмірі 10 мінімальних заробітних плат ДСА України визначила порушенням.

В подальшому від ДСА України отримано рекомендації до звіту за результатами проведення планового аудиту відповідності та фінансового аудиту, в яких зазначено, що за результатами проведеного контрольного заходу в Територіальному управлінні ДСА України в Київській області та з урахуванням висновків, зокрема, необхідно забезпечити відшкодування безпідставно нарахованих та виплачених коштів на виплату суддівської винагороди, виплаченої з порушенням вимог Прикінцевих положень Закону №76-VIII суддівської винагороди у розмірі 10 мінімальних заробітних плат на загальну суму 919 059 грн.

Наказом голови ДСАУ № 84 від 28.04.2016 року до начальника управління було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани, однією з підстав винесення якого була виплата суддям винагороди у розмірі 10 мінімальних заробітних плат на загальну суму 919 059 грн.

На виконання листа голови ДСАУ №6-6511/16 від 14.09.2016 року, 29.09.2016 року територіальне управління було вимушено звернутися до 136 суддів з інформацією про необхідність добровільного повернення коштів, які, на думку голови ДСАУ (розпорядника коштів вищого рівня) були їм незаконно виплачені. Судді заперечили проти утримання зазначених коштів із їх заробітної плати та у своїх відповідях зауважили, що ці кошти отримані ними абсолютно законно та немає підстав для їх стягнення.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ТУ ДСА України в Київській області кошти в сумі 7 308,00 грн.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав на нього апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, а також має місце неповне зясування судом всіх обставин, що мають значення для справи, як наслідок рішення ухвалене з невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що ДСА України надала Рекомендації до Звіту за результатами проведення планового аудиту відповідності, ефективності та фінансового аудиту у ТУ ДСА України в Київській області від 25.03.2016 року № 6-16/2, одним з пунктів яких рекомендовано забезпечити відшкодування безпідставно нарахованих та виплачених коштів на виплату заробітної плати.

Апелянт зазначає, що листом ДСА України № 6-6511/16 від 14.09.2016 року позивача було повідомлено щодо подальшого притягнення начальника управління до дисциплінарної відповідальності через невжиття заходів по стягненню з суддів надмірно виплачених коштів.

На виконання вищезазначеного листа, 29 вересня 2016 року територіальне управління звернулося до 136 суддів, з інформацією про необхідність добровільного повернення надмірно виплачених їм коштів, але останні відмовилися повертати дані кошти, вважаючи, що вони отримані абсолютно законно і підстав для їх стягнення немає.

Апелянт стверджує, що суддям понад встановлених законодавством обмежень, зайво виплачено суддівської винагороди у загальній сумі 919 059 грн. Дану суму визначено розрахунково, як різницю між фактично виплаченою суддівською винагородою у сумі 6 347 грн., із застосуванням обмеження 10 розмірами мінімальної заробітної плати, та суддівською винагородою, яку необхідно було виплатити у сумі 5 427 грн. 41 коп., враховуючи обмеження 7 розмірами мінімальної заробітної плати. Тобто, на даний час склалась ситуація, що кошти безпідставно виплачені та підлягають поверненню до бюджету, тому апелянт просить скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2017 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_2 працює суддею Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

На виконання вимог Закону №76-VIII, ч.6 ст.149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи рішення Ради суддів України №6 від 05.02.2015 року та рекомендаційний лист головного розпорядника коштів - ДСАУ №1-315/15 від 15.01.2015 року, територіальним управлінням було проведено скорочення у місцевих загальних судах області та на підставі наказу начальника територіального управління №13 від 10.02.2015 року виплачено суддям суддівську винагороду у розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

З наказу ТУДСА України в Київській області від 10 лютого 2015 року №13 «Про виплату суддівської винагороди у 2015 році» вбачається, що з лютого 2015 року максимальний місячний розмір суддівської винагороди суддям місцевих загальних судів Київської області обмежується 10 розмірами мінімальної заробітної плати (виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата часу щорічної відпустки не враховується у зазначеному максимальному розмірі) (а.с.10).

З тексту листа ДСА України №6-6511/16 від 14.09.2016 року про зауваження до звіту за результатами проведення перевірки усунення порушень, виявлених під час проведення аудиту, вбачається, що Територіальне управління ДСА України в Київській області повинно усунути зазначені у звіті №6-16/2 від 25.03.2016 року порушення, в іншому випадку начальника територіального управління буде притягнуто до дисциплінарної відповідальності за неналежне виконання посадових обовязків та систематичне невиконання розпорядчих документів ДСА України (а.с.11-12).

29 вересня 2016 року ТУ ДСА України в Київській області звернулось до суддів, в тому числі до ОСОБА_2, з інформацією про необхідність добровільного повернення коштів, які були незаконно виплачені, на що отримали відмову.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач виплатив відповідачу суддівську винагороду добровільно, не в результаті рахункової помилки та за відсутності недобросовісності з боку останнього.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

За змістом ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Статтею 1215 ЦК України передбачено випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Так, не підлягають поверненню, зокрема, безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Отже, виходячи з наведеного, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 22 січня 2014 року у справі №6-151цс13, безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат, встановлених абзацом 2 частини першої статті 1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню.

В пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам розяснено, що до лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не повязані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, у тому числі колективного договору.

Враховуючи те, що виплата суддівської винагороди відповідачу була проведена позивачем добровільно, за відсутності з його боку рахункової помилки і за відсутності недобросовісності з боку відповідача, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення позову.

При цьому колегія суддів враховує єдність статусу суддів незалежно від місця суду в системі судів загальної юрисдикції чи адміністративної посади, яку суддя обіймає в суді (стаття 52 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 р. № 2453-VI (з подальшими змінами), стаття 52 чинного Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), що ґрунтується на загальних конституційних і міжнародних вимогах щодо рівності прав та рівності перед законом, зокрема, на недопущенні звуження змісту та обсягу існуючих прав при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, а так само забороні обмежень за тими чи іншими ознаками (статті 22, 24 Конституції України).

Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів як невід'ємні елементи їх статусу поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Однією з таких гарантій є, зокрема, призначення суддям матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання). Належне матеріальне забезпечення спрямоване на гарантування гідного життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Як зазначав Конституційний Суд України у рішеннях, конституційний принцип незалежності суддів означає, зокрема, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя (рішення від 20.03.2002 р. № 5-рп/2002, від 01.12.2004 р. № 19-рп/2004, від 11.10.2005 р. № 8-рп/2005, від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008).

Доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга позивача не містить.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно зясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України - відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :