Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 320/4542/16 Головуючий у 1 інстанції: Колодіна Л.В.
Провадження № 22-ц/778/1177/17 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» серпня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Гончар М.С.,

Кримської О.М.,

за участю секретаря Фесенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Мелітопольської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4, про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом.,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом в якому просила суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 600,14 кв.м. в порядку спадкування за законом, після смерті її батька ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, розташовану по АДРЕСА_1.

В подальшому уточнивши свої позовні вимоги просила визнати її власником вищезазначеної земельної ділянки в порядку спадкування за законом з ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її батько ОСОБА_5 Після його смерті залишилась земельна ділянка площею 600,14 кв.м., яка на підставі рішення ХХI сесії 23 скликання Мелітопольської міської ради народних депутатів 2/7 від 12.06.2000 року була передана йому у приватну власність за державним актом на право власності на землю серія НОМЕР_1 від 22.06.2000 року. Вона є єдиним спадкоємцем після смерті батька, своєчасно звернулась із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини на земельну ділянку, а тому посилаючись на зазначені обставини просила суд визнати за нею право власності на земельну ділянку в порядку спадкування з ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 вересня 2016 року в задоволенні позовних вимого відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до договору купівлі-продажу від 10.11.2006 року, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, остання купила у ОСОБА_5 житловий будинок АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці площею 600 кв. м., яка належала ОСОБА_5 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 05.06.2007 року. Відповідно до положень ч. 1 ст. 377 ЦК України до ОСОБА_4 на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу перейшло право власності на земельну ділянку на якій розташований житловий будинок. Зазначена обставина була встановлено Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року, яке залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2013 року. Оскільки земельна ділянка не входить до складу спадщини, після смерті ОСОБА_5, тому й не має законних підстав для визнання за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, після смерті останнього.

З таким висновком суду можна погодитись.

Судом встановлено, що 10.11.2006 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці площею 600 м2. Договір посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Запорізької області Бєдновою Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 7974. Право власності ОСОБА_4 на жилий будинок 01.12.2006 року зареєстровано в Комунальне підприємство «ММБТІ» ( а.с. 27-28).

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_1 від 22.06.2000 року ОСОБА_5 на праві власності належала земельна ділянка площею 600,14 кв.м. для обслуговування жилого будинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 3).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, про що свідчить копія свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_2 ( а.с. 4).

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 20 листопада 2012 року за ОСОБА_4 було визнано право власності на земельну ділянку площею 600 кв. м., на якій розміщений жилий будинок за адресою АДРЕСА_1, з моменту укладання договору купівлі-продажу жилого будинку, тобто з 10.11.2006 року ( а.с. 7).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2013 року вищевказане рішення було залишено без змін ( а.с. 55-60).

Згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.08.2013 року, ОСОБА_4 належить земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 площею 0, 06 га, підстава виникнення: рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 20.11.2012 року ( а.с. 62).

Отже, відповідно до рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 20 листопада 2012 року, яке набрало законної сили, право власності на спірну земельну ділянку визнано за ОСОБА_4 з моменту укладання договору купівлі-продажу жилого будинку від 10.11.2006 року.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частинами 1 та 2 ст. 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно ч.1 та ч.2 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно до ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно довідки Мелітопольської державної нотаріальної контори від 23.10.2015 року вбачається, що після смерті ОСОБА_5, кий помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини звернулась його дочка ОСОБА_3 та їй було видано свідоцтво про право на спадщину на грошові внески ( а.с. 23).

Отже, з матеріалів справи вбачається, що до складу спадщини, після смерті ОСОБА_5, увійшли лише вклади в ощадних банках м. Мелітополя.

Жилий будинок АДРЕСА_1, який належав ОСОБА_5 на праві власності був проданий ним за життя ОСОБА_4, відповідно до договору купівлі-продажу від 10.11.2006 року, а право власності на земельну ділянку площею 600 м2 на якій розміщений жилий будинок було визнано за ОСОБА_4 на підставі Рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 20 листопада 2012 року, яке набрало законної сили.

При цьому в судовому рішенні від 20 листопада 2012 року суд послався на положення ст. 377 ЦК України, ч. 1 ст. 120 ЗК України згідно із якою, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Таким чином, рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 20 листопада 2012 року, яке набрало законної сили, було вирішено, що право власності на земельну ділянку площею 600 м2 за адресою: АДРЕСА_1 виникло у ОСОБА_4 з моменту укладання договору купівлі-продажу, тобто з 10 листопада 2006 року, тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що не може бути визнано право власності на цю земельну ділянку за позивачкою за наявності судового рішення, яким це право визнано за іншою особою, та виходячи зі змісту судового рішення, існувало на час відкриття спадщини.

Отже, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що спірна земельна ділянка не входить до складу спадщини, після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а тому законних підстав для визнання за ОСОБА_3 права власності на цю земельну ділянку в порядку спадкування за законом не має.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3, які зводяться до того, що її батько ОСОБА_5 не відмовлявся від земельної ділянки площею 600.14 кв. м. на користь ОСОБА_4, та у зв'язку із його смертю земельна ділянка не перейшла у власність останньої, докази та інші обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 вересня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Г.С. Подліянова

Судді: М.С. Гончар

О.М. Кримська