Справа № 750/2597/15-ц Провадження № 22-ц/795/1293/2017 Суддя у I інстанції Коверзнев В. О.
Категорія: цивільна Доповідач-суддя Кузюра Л. В.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

03 жовтня 2017 року м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області у складі:

голови судового засідання - судді Кузюри Л.В.,

суддів: Вінгаль В.М., Тагієва С.Р.,

з участю секретаря судового засідання Шапко В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 березня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю,

У С Т А Н О В И В:

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю задоволено.

Усунуто перешкоди в користуванні і розпорядженні ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_4 шляхом виселення ОСОБА_2 з цієї квартири без надання їй іншого жилого приміщення, розподілено судові витрати.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 травня 2017 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила про скасування заочного рішення суду, як такого, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права. За доводами апеляційної скарги, судом першої інстанції було неповно встановлено обставини справи, оскільки вирішуючи питання про виселення відповідача, судом не було досліджено обставини, що свідчать про проживання у спірній квартирі неповнолітньої дитини, про виселення якої питання в позові не ставилось.

За доводами ОСОБА_2, в порушення вимог ст. 185 ЦПК України, щодо дослідження в суді оригіналів письмових доказів з ознайомленням їх осіб, які беруть участь у справі, суд обмежився лише констатацією наявності в матеріалах справи копій документів. В порушення положень ст. 10 ЦПК України про здійснення цивільного судочинства на засадах змагальності сторін, судом було вирішено спір виключно на підставі сумнівних доказів, поданих представником позивача.

При цьому, суд першої інстанції, в порушення ст. 17 Конвенції про правову допомогу і правові відносити у цивільних, сімейних і кримінальних справах, помилково відкрив провадження за позовом, поданому представником від імені громадянина Росії ОСОБА_3, оскільки матеріали справи не містять відомостей про повідомлення останнього про розгляд справи та щодо обставин його обізнаності про розгляд даної справи.

В засідання апеляційного суду особи, які беруть участь у справі, не з'явились.

Від представника ОСОБА_3 - Бабинця С.П. 02.10.2017 року до апеляційного суду надійшла заява про неможливість прибуття в судове засідання, у зв'язку з чим, заявлено клопотання про розгляд апеляційної скарги ОСОБА_2 без його участі.

У зв'язку з неявкою в судове засідання ОСОБА_2, її представника ОСОБА_6, з метою забезпечення принципів змагальності та рівності всіх учасників судового процесу, апеляційним судом двічі було відкладено розгляд справи.

Судові повістки, надіслані ОСОБА_2 за останнім відомим місцем реєстрації її проживання та адресою, вказаною нею в апеляційній скарзі (АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2) та її представнику ОСОБА_6 (АДРЕСА_3), були неодноразово повернуті з відміткими поштового відділення «За незапитом». Намагання працівників апарату суду вручити повістки відповідачу та його представнику безпосередньо за місцем реєстрації проживання не видались можливими через відсутність представника відповідача ОСОБА_6 вдома, а відповідачеві ОСОБА_2 - через її непроживання за місцем реєстрації. Зазначені обставиниу справі підтверджено актом судового розпорядника, який безпосередньо виїжджав до останнього відомого місця реєстрації ОСОБА_2 та з»ясував, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_7, який є власником вказаного житла відповідно до договору купівлі-продажу від 21.08.2014 року. За повідомленням представника позивача Бабинця С.П., здійсненим в засіданні апеляційного суду, ОСОБА_2 залишила спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та з часу відкриття апеляційного провадження не проживає в указаному житлі.

Положеннями ч. 3 ст. 27 ЦПК України передбачено, що сторони зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки, зокрема, за приписами ст. 77 ЦПК України, вони зобов'язані повідомити суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності такого повідомлення судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть, якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 та її представником ОСОБА_6 не було належно виконано процесуальні обов'язоки з інформування суду про місце знаходження відповідача, у зв'язку з чим, численні заходи, що вживались судом для повідомлення відповідача а також її представника про засідання апеляційного суду не призвели до належного результату.

Виходячи з положень ч. 5 ст. 74, ч.1 ст. 77 ЦПК України, апеляційний суд виходить з того, що відповідачем ОСОБА_2 не було подано заяви про зміну місця проживання, як того вимагає процесуальний закон, відтак, вона є належно повідомленою про час та місце розгляду справи, незважаючи на те, що за останньою відомою адресою реєстрації більше не проживає, а також не проживає у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_2

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд знаходить, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Виходячи з наведеного, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_4 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.12.2014 року (а. с. 5), в якій фактично проживає ОСОБА_2

Як встановлено рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 30.11.2016 року, яке набрало законної сили 13.12.2016 року, ОСОБА_2 вселилась в спірну квартиру у вересні 2005 року, в той час, коли в ній проживав попередній власник - ОСОБА_8, та постійно проживала в ній до дня смерті ОСОБА_8

Після смерті ОСОБА_8 квартира була успадкована ОСОБА_3

Згідно відомостей адресно-довідкового бюро УДМС України в Чернігівській області від 24.03.2015 року, відповідач була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6, однак з 05.08.2014 року знята з реєстрації без зазначення іншої адреси (а.с. 28).

З довідки Об'єднання житлово-будівельних кооперативів м. Чернігова від 30.01.2015 року вбачається, що відповідач не зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 (а.с. 9).

Зважаючи на те, що спірне житлове приміщення в добровільному порядку відповідачем звільнено не було, на підставі ст. 383, 391 ЦК України, вимоги власника майна ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення, обгрунтовано були задоволені судом першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_2 на залишення судом без відповідного з»ясування та правової оцінки питання про проживання у спірній квартирі її неповнолітньої дитини не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду, оскільки судом першої інстанції було розглянуто зазначену справу відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, проголошеного у ст. 11 ЦПК України, а саме, на підставі позову фізичної особи ОСОБА_3, в межах заявлених ним вимог та з врахуванням поданих ним доказів. Оскільки позовних вимог відносно дитини відповідача заявлено не було, відповідно судом не було ухвалено судового рішення щодо цього питання та не з»ясовувались обставини через відсутність для цього правових підстав.

Доводи відповідача відносно сумнівності заявлення позивачем саме цього позову та поданих суду доказів на підтвердження заявленого позову не заслуговують на увагу, оскільки правомірність подання позовної заяви від імені ОСОБА_3 його адвокатом Бабинцем С.П. перевірялась судом першої інстанції і в матеріалах справи наявні достатні та допустимі докази на підтвердження волевиявлення позивача відносно вчинення позову до ОСОБА_2 В матеріалах справи також містяться копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.12.2014 року, виданого ОСОБА_3, на підтвердження успадкування квартири АДРЕСА_5 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вказане майно 25.12.2014 року (а.с.5,6). Зазначені докази, за матеріаліми справи не спростовані відповідачем, а тому твердження ОСОБА_2 щодо їх сумнівності не заслуговують на увагу.

Посилання відповідача на відсутність викликів позивача в судове засідання, надісланих за його місцем проживання до Росії, як на обставину, що викликає сумнів у наявності волевиявлення останнього на вчинення позову, не можуть бути взятими до уваги, оскільки положеннями ч.1 ст. 38 ЦПК України передбачено право сторони брати участь у цивільній справі особисто або через свого представника. У даному випадку позивач визначився брати участь у справі через свого представника Бабинця С.П., якого уповноважив довіреністю на здійснення всіх необхідних для цього повноважень, оригінал якої судом першої інстанції було оглянуто в судовому засіданні, про що на копії документу мається відмітка судді ( а.с.4).

Окрім того, позивачем не було вчинено жодних заяв з приводу неналежного представлення його інтересів його представником, в той час, коли відповідач не має відповідних процесуальних повноважень на вчинення заяв щодо неналежного повідомлення позивача про час та місце розгляду справи.

Рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування апеляційний суд не знаходить.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а зачоне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 березня 2017 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Голова судового засідання: Судді: