АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати по розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста

Києва в складі: головуючого - судді Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Музичко С.Г.

при секретарі Юрчуку С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2017 року,

встановила:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договорами позики від 30.03.2009 року та від 30.04.2009 року в розмірі 2 718 001 грн. 80 коп., що еквівалентно 107 138 доларів США.

Одночасно з позовом ОСОБА_1 подала до суду з заяву, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на трикімнатну квартиру №2, загальною площею 106,70 кв.м., жилою площею 45,80 кв.м., розташовану в АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2 на праві власності; заборонити ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії, які спрямовані на відчуження вищевказаного нерухомого майна.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2017 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою заяву про забезпечення позову задовольнити.

Свої доводи мотивує тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права, не надав належну оцінку доводам позивача, викладеним у заяві, що накладення арешту на майно лише тимчасовий захід, який зможе забезпечити виконання рішення суду.

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 просила апеляційну скаргу відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначила, що 13 червня 2014 року Шевченківським районним судом м. Києва ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу за вказаними договорами позики задоволено в повному обсязі. Вказане судове рішення відповідач виконав.

Крім цього, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 березня 2-17 року було задоволено вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 суми інфляції за період з 31.03.2013 р. по 24.03.2016 р. в розмірі 983 382,36 грн., 3% річних - 106969,32 грн. З метою повного виконання цього рішення, на 16.08.2017 р. була призначена зустріч у приватного нотаріуса для передання коштів, проте позивач на зустріч не з'явилась. Зустріч, призначену на 20.09.2017 р., позивач відмінила у зв'язку з хворобою.

Вважає, що позивач діє недобросовісно, явно зловживає своїми процесуальними і цивільними правами.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 березня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошей, за умовами якого останній позичив у позивача 810 000 грн., що на момент укладення договору складало 100 000 доларів США, строком до 30.03.2010 року.

Крім цього, 30 квітня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошей, за умовами якого останній позичив у позивача 400 000 грн., що на момент укладення договору складало 500 000 доларів США, строком до 30.04.2010 року.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2014 року з відповідача на користь позивача стягнуто суму боргу в розмірі 1197000 грн. та судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача не заперечував факт виконання вказаного судового рішення.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилалась на те, що повернення відповідачем у березні 2016 року платежу в розмірі 1 197 000 грн., що становило 46 020,76 доларів США, не є доказом повного виконання взятого зобов'язання, а тому є необхідність у стягненні з відповідача суми боргу з урахуванням перерахунку за курсом долара США на момент винесення рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року з відповідача на користь позивача стягнуто суму індексу інфляції за період з 31.03.2013 р. по 24.03.2016 р. в розмірі 983382,36 грн. та суму трьох процентів річних в розмірі 106969,32 грн.

Відповідно до наданих відповідачем доказів, останній двічі пропонував позивачу зустрітись для проведення належного розрахунку (а.с.99-102).

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення даного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано оцінки майна, на яке вона просить накласти арешт, станом на 2017 рік.

Однак з таким висновком повністю погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно з п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Відповідно до ч.6 ст.153 ЦПК України, залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову" № 9 від 22 лютого 2006 року розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про відмову у забезпеченні позову суд першої інстанції вказаного не врахував, не пересвідчився в тому, чи дійсно між сторонами виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, та необґрунтовано виходив лише з того, що матеріали справи не містять доказів оцінки майна, на яке позивач просить накласти арешт.

Так, частиною 3 ст. 152 ЦПК України встановлено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність, зокрема, полягає у тому, щоб засіб забезпечення відповідав предмету позову за вартістю.

За відсутності доказів існування іншого майна, яке б за своєю вартістю відповідало ціні позову, суд першої інстанції необґрунтовано визначив оцінку вартості майна вирішальним фактом підтвердження співмірності заявленої суми та запропонованим до застосування видом забезпечення позову.

Європейський суд з прав людини у справі "Суомінен проти Фінляндії" вказує, що хоча національний суд користується певним правом розсуду, обираючи аргументи і приймаючи докази, він зобов'язаний обґрунтувати свої дії підставами для винесення рішень.

Оскільки при постановлені оскаржуваної ухвали суд першої інстанції не виконав своїх обов'язків, визначених законом, повно, всебічно й об'єктивно не з'ясував усіх обставин справи, та не дав їм належної оцінки, не врахував вимоги ст. 151 ЦПК України, якими передбачені підстави для забезпечення позову, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування оскаржуваної ухвали суду та передачі питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 312-315, 317 ЦПК України колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2017 року скасувати, передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді:

Справа №761/22904/17

Апеляційне провадження № 22-ц/796/10082/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Гуменюк А.І.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.