Справа № 473/3868/16-ц
РІШЕННЯ

іменем України

"28" квітня 2017 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Висоцької Г.А.

при секретарі Радєвій Н.В.

за участю представника позивача адвоката ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представників відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вознесенська із застосуванням звукозаписувальної техніки цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Комунального підприємства «редакція газети районної ради «Вісті Вознесенщини», ОСОБА_2, Вознесенської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

30.12.2016 року позивач ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до Комунального підприємства «редакція газети районної ради «Вісті Вознесенщини» (далі відповідач-1), ОСОБА_2 ( відповідач-2), Вознесенської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області (відповідач-3), мотивуючи свої вимоги наступним. У 42 номері газети «Вісті Вознесенщини» від 20.10.2016 року в рубриці «Під гострим кутом» було опубліковано статтю під назвою «Сам не гам і другому не дам» або «Відродження» нездорових традицій в аграрному бізнесі району» в якій розповсюджена інформація відносно нього, яка має негативний характер, є недостовірною і підлягає спростуванню.

Так представник позивача просить суд визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права, свободи, ганьблять честь та ділову репутацію ОСОБА_6, а саме:

«....за ствердженням ОСОБА_2, відносно нього були скоєні злочинні дії, які спричинили значні матеріальні збитки господарству, не кажучи вже про моральну шкоду завдану керівникові. Як ви вже, мабуть, самі здогадалися, дії, про які йде мова, були вчинені іншим сільгоспвиробником, ) зокрема приватним сільськогосподарським підприємством «Відродження» і його директором ОСОБА_6.»;

- «... ПСП «Відродження» веде свою господарську діяльність в тому числі на території Вознесенської сільської ради, зокрема в межах та поряд з с. Малосолоне, де власне і сталася диверсія (кращого визначення скоєному, виходячи з розповіді ОСОБА_2, не знайти);

- «Як стверджує ОСОБА_2, і це підтверджують документи, між фермерським господарством, яке він очолює, та Вознесенською сільською радою укладений договір на оренду земельної ділянки загальною прощею 5200 кв. м, розташованої в с. Малосолоне, що являє собою майданчик з твердим (частково асфальтовим) покриттям. Зазначену ділянку фермер у липні поточного року взяв у постійне користування з однією єдиною метою-для тимчасового зберігання врожаю соняшника.»;

- «Поряд ПСП «Відродження» орендує сусідню ділянку площею 400 кв. м, на якій розташовані дві будівлі (одна з яких - склад ПСП «Відродження»). Обидві ці ділянки разом утворюють один господарський двір, більша частина якого ще до недавнього часу нікому не була потрібна...»;

- «У середині вересня, за словами фермера, ним було виявлено самовільне зайняття орендованої земельної ділянки, зокрема асфальтного майданчика: «ПСП «Відродження», і у фермера немає сумнівів, що це була вказівка його директора ОСОБА_6.»;

- «Керівник ПСП «Відродження» знав, що зазначений майданчик було орендовано іншим землекористувачем, адже ще влітку йому як орендарю сусідньої ділянки і загалом одному з найбільших землекористувачів про це повідомила Вознесенська сільська рада, аби уникнути в майбутньому можливих спорів між орендарями. Пан ОСОБА_6 по телефону заявив, що немає нічого проти.»;

- «... і яку мету переслідували в ПСП «Відродження», усвідомлено прирікаючи набагато менший за масштабами бізнес свого колеги на фінансові збитки?»;

- «ПСП «Відродження» раніше саме відмовилося від пропозиції сільської ради взяти в оренду всю ділянку (яку зараз саме ж незаконно й зайняло), обмежившись лише маленькою її частиною» просить зобовязати відповідачів спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення відповідної публікації з цитуванням вступної та резолютивної частини даного рішення суду в газеті «Вісті Вознесенщини» протягом 10 днів після набрання рішенням суду законної сили.

Події та факти викривлені в статті і створюють негативне враження про позивача не тільки як про людину, а і як керівника і засновника ПСП «Відродження», також в публікації використовуються оціночні судження, що викладені в формі, що принижує честь, гідність, ділову репутацію позивача та спричиняє моральну шкоду, а саме:

- «Відсутність логіки у діях ПСП «Відродження» залишає мало шансів на те, щоб самостійно розібратися в причинно-наслідкових зв'язках.»;

- «...ПСП «Відродження» - друге за масштабами господарство в сільській раді, і в цьому плані вони з СФГ «ОСОБА_2В.» відносяться до зовсім різних «вагових» категорій, тож хвилюватися, а тим більше вдаватися до брудних методів конкурентної боротьби, керівництву не було жодної потреби»;

- «...за словами землевпорядника сільській раді необхідно було прикласти зусиль, аби вмовити (!) господарство укласти договір оренди хоча б на цю земельну ділянку, якою воно фактично користувалося до цього (склад, навколишня територія, під'їзд до складу), аби підприємство сплачувало до сільського бюджету хоча б маленьку орендну плату (біля 550 грн.)...»;

- «ОСОБА_7 ОСОБА_5 стосовно ситуації, що склалася: ...Так, как он сделал, - взял и завалил площадку... Это рейдерство...»;

-«... А безкарне рейдерство, махінації, тиск на конкурентів - найяскравіші симптоми вищезазначеної хвороби. Для того, щоб вилікувати хворий організм від цієї пошесті, необхідно, користуючись всіма законними методами, придушувати в зародку найменші прояви земельного беззаконня і самоправства, яке починається як раз з дій, подібних до тієї, що описана в цій статті»;

- «...Таким випадкам необхідно надавати максимального суспільного розголосу, аби нікому не сходило з рук вчинене свавілля».

Представник позивача зазначив, що ОСОБА_6 не вчиняв правопорушень і не скоював злочинів, поширена відносно нього, як керівника, і щодо ПСП «Відродження», інформація є недостовірною, доведеною до широкого кола осіб і порушує його особисті немайнові права, спрямована на приниження його честі, гідності і ділової репутації.

Крім того представник позивача зазначив, що в результаті поширення недостовірної інформації, критичних висловлювань і оціночних суджень позивач перебував в постійному напруженні, стресовому стані та постійно хвилювався, знайомі цікавилися публікацією, що відобразилося на його звичайному ритмі життя, загострилися хронічні захворювання, через що звертався до лікарні де проходив стацлікування з 26.10.2016 року по 04.11.2016 року, тобто вказує, що ОСОБА_6 було спричинено моральну шкоду, розмір якої оцінено в 10000 грн., яку просить стягнути в солідарному порядку з відповідачів також відшкодувати йому судові витрати.

Зважаючи на викладене, виходячи з положень Конституції України, ст.ст. 16,23,201,270,275,277,1167 ЦК України представник позивача і звернувся до суду з даним позовом, з метою захисту прав ОСОБА_6

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_1 підтримала заявлені вимоги, просила задовольнити з підстав визначених у позові.

Представник Комунального підприємства «редакція газети районної ради «Вісті Вознесенщини» ОСОБА_3 заперечувала щодо задоволення позову відносно газети. Пояснила, що редакція відповідно до положень ст. 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації( пресу) в Україні» не несе відповідальності за відомості, що принижують честь, гідність та ділову репутацію, якщо вони є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень субєктів владних повноважень, фізичних чи юридичних осіб. А дана стаття побудована на інформації, що отримана безпосередньо від інших відповідачів, про що свідчать звукозаписи, долучені до справи, до того ж позивач на неодноразові пропозиції представників газети висловити його позицію в цій ситуації повівся посивно.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 позов не визнали, зазначили, що дії ПСП «Відродження» оцінені відповідачем-2, як «злочинні» і «диверсія», самовільне зайняття орендованої земельної ділянки будівельними матеріалами без належного погодження, відсутність логіки, свавілля, брудні методи конкурентної боротьби, рейдерство та посилання на відповідні вказівки позивача є оціночними судженнями і не підлягають спростуванню та доведень їх правдивості.

Вважають, що неправомірні дії керівника ПСП «Відродження» були свідомими, оскільки інформацію про надання в оренду земельної ділянки ОСОБА_2, була отримана позивачем від представників орендодавця Вознесенської сільської ради.

Щодо висловлювання, що внаслідок дій ПСП «Відродження» ОСОБА_2 заподіяно збитки, то це є констатацією факту і предметом досудового розслідування за № 0001914.

Зазначають, що не є такою, що ганьбить честь і гідність, ділову репутацію позивача інформація, що частина спірного господарського двору донедавна нікому не була потрібна, та відповідач-2 не очолює фермерське господарство і користується земельною ділянкою на праві тимчасового користування, а не постійного, оскільки вона є оціночною. Зазначені висловлювання і фрази не є принизливими і образливими.

Посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини у справах «Лінгенс проти Австрії», «Українська Прес-Група» проти України», «ОСОБА_8 і Гійзельс проти Бельгії» представник відповідача ОСОБА_2 зазначив, що останній навів свої субєктивні думки, переконання та критичну оцінку дій позивача, як директора ПСП «Відродження», який несе персональну відповідальність за діяльність підприємства і є на його думку публічною особою, тому сфера щодо обмеження висловлювань відносно нього є незначною, через що має виявляти більшу терпимість відносно висвітлення його слів та вчинків.

Щодо відшкодування позивачу моральної шкоди, то жодних розрахунків розміру позивач не навів і не надав доказів наявності такої шкоди, що свідчить про безпідставність даної вимоги і необхідність відмовити в її задоволенні.

Представник Вознесенської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області ОСОБА_5 зазначив, що позивач мав перед тим, як завезти на територію, яку орендує ОСОБА_2 будівельні матеріали, звернутися до сільського голови або землевпорядника, обидва орендарі були повідомлені про розмір і межі орендованих земельних ділянок, конфлікт можна було вирішити, якщо б ОСОБА_6 погодився на діалог.

Вважає дії позивача самовільним захопленням земельної ділянки, яка належить громаді села Вознесенське, а звернення ОСОБА_2 до газети правомірним і висловлювання відповідачів не є недостовірною інформацією, не викладена в образливій формі, такій, що принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача, тому позов не підлягає задоволенню.

Вислухавши пояснення представників сторін, свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, дослідивши письмові докази по справі, звукозапис інформації, отриманої представниками газети від ОСОБА_2 та голови Вознесенської сільської ради, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що Вознесенська районна рада Миколаївської області є засновником друкованого засобу масової інформації - Комунального підприємства «редакція газети районної ради «Вісті Вознесенщини».

Як свідчать матеріали справи в газеті «Вісті Вознесенщини», в номері 42 від 20.10.2016 року в рубриці «Під гострим кутом» було опубліковано редакційну статтю під назвою «Сам не гам і другому не дам» або «Відродження» нездорових традицій в аграрному бізнесі району».

Пунктом 1 статті 17 Міжнародного Пакту про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію.

Норми ст.68 Конституції України передбачають, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на честь і гідність інших людей.

Статтею 3 Основного Закону передбачено, що честь та гідність визнаються найвищими соціальними цінностями та їх порушення, внаслідок поширення про особу недостовірної інформації, надають особі прав вимагати в судовому порядку спростування цієї інформації та визнання її недостовірною (ст.32 Конституції України, 277 ЦК України).

Так, відповідно до Конституції України, вимог ч.1 ст. 270 ЦК України фізична особа має право на повагу до гідності та честі. Разом з цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно повязане з обовязками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоровя чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Положеннями статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо субєктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, зазначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних обєктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обовязків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Із роз'яснень викладених у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист честі, гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вбачається, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширена інформація, тобто, доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто, позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто, такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто, або завдає шкоди особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, розяснено, що відповідно до статті 277 ЦК, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Так, в рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19.

Відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Згідно ст. 200 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце в суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, у якій стверджується про порушення особою норм чинного законодавства, учинення будь-яких інших протиправних дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до ділової репутації.

Як вбачається з матеріалів справи, інформація, яку просить визнати неправдивою позивач, а саме: «Як стверджує ОСОБА_2, і це підтверджують документи, між фермерським господарством, яке він очолює, та Вознесенською сільською радою укладений договір на оренду земельної ділянки загальною прощею 5200 кв. м, розташованої в с. Малосолоне, що являє собою майданчик з твердим (частково асфальтовим) покриттям. Зазначену ділянку фермер у липні поточного року взяв у постійне користування з однією єдиною метою-для тимчасового зберігання врожаю соняшника», хоча і є недостовірною, оскільки ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, який займається вирощуванням зернових, бобових та насіння олійних культур та отримав земельну ділянку в оренду на період з 11.07.2016 року по 31.12.2016 року, тобто вона ( інформація) жодним чином не порушує особисті немайнові права позивача.

Фраза: «Поряд ПСП «Відродження» орендує сусідню ділянку площею 400 кв. м, на якій розташовані дві будівлі (одна з яких - склад ПСП «Відродження»). Обидві ці ділянки разом утворюють один господарський двір, більша частина якого ще до недавнього часу нікому не була потрібна...» є оціночним судженням відповідача, жодним чином не порушує особисті немайнові правова позивача і не може визнаватися неправдивою за своїм змістом.

Фраза: «Керівник ПСП «Відродження» знав, що зазначений майданчик було орендовано іншим землекористувачем, адже ще влітку йому як орендарю сусідньої ділянки і загалом одному з найбільших землекористувачів про це повідомила Вознесенська сільська рада, аби уникнути в майбутньому можливих спорів між орендарями. Пан ОСОБА_6 по телефону заявив, що немає нічого проти» не містить ніякої негативної інформації щодо позивача, тому не може визнаватися неправдивою, за своїм змістом є оціночними судженнями, так як не містить ніяких конкретних фактів про події і явища.

Фраза: «ПСП «Відродження» раніше саме відмовилося від пропозиції сільської ради взяти в оренду всю ділянку (яку зараз саме ж незаконно й зайняло), обмежившись лише маленькою її частиною» не містить ніякої негативної інформації щодо позивача і не може визнаватися неправдивою за своїм змістом, тому що не містить ніяких конкретних фактів про події та явища, яких не було або були.

Фраза: «... за ствердженням ОСОБА_2, відносно нього були скоєні злочинні дії, які спричинили значні матеріальні збитки господарству, не кажучи вже про моральну шкоду завдану керівникові. Як ви вже, мабуть, самі здогадалися, дії, про які йде мова, були вчинені іншим сільгоспвиробником, ) зокрема приватним сільськогосподарським підприємством «Відродження» і його директором ОСОБА_6.» є недостовірною інформацією, адже хоча за заявою ОСОБА_2 07.10.2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001914, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України внесено матеріали досудового розслідування, але вина позивача не доведена у передбачений законом спосіб, відсутній вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, це стосується і доказів щода завдання відповідачу матеріальної шкоди( ст. ст. 57- 60 ЦПК України).

Фраза: «...ПСП «Відродження» веде свою господарську діяльність в тому числі на території Вознесенської сільської ради, зокрема в межах та поряд з с. Малосолоне, де власне і сталася диверсія (кращого визначення скоєному, виходячи з розповіді ОСОБА_2, не знайти) є недостовірною інформацією з приводу зазначених подій, носить стверджувальний характер в загальному контексті статті, може бути підтверджена, але жодних доказів наведеного відповідачі суду не надали.

Фраза: «У середині вересня, за словами фермера, ним було виявлено самовільне зайняття орендованої земельної ділянки, зокрема асфальтного майданчика: «ПСП «Відродження», і у фермера немає сумнівів, що це була вказівка його директора ОСОБА_6» є недостовірною інформацією, яка може бути підтверджена відповідними контролюючими та правоохоронними органами, проте відповідачі на пропозиції суду довести обставини на які вони посилаються, як на підставу своїх заперечень проти позову свій обовязок доказування не виконали ( ст. ст. 11, 60, 277 ЦК України).

Фраза: «... і яку мету переслідували в ПСП «Відродження», усвідомлено прирікаючи набагато менший за масштабами бізнес свого колеги на фінансові збитки?» є недостовірною інформацією, адже наявність збитків відповідачами не підтверджено.

Вказана інформація, розповсюджена відповідачами, про причетність позивача до вчинення злочину, у контексті, в якому була поширена, порушує принцип презумпції невинуватості, закріплений ст. 62 Конституції України, п. 2 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини та п. 2 ст. 14 Міжнародного Пакту про громадянські і політичні права, і є фактично твердженням про причетність ОСОБА_13 до вчинення злочину.

ПСП «Відродження» на підставі договору купівлі продажу від 01.12.2003 року є власником нежитлового комплексу (майстерня, сторожка, склад) по вул. Молодіжній, № 1-а в с. Малосолоне, Вознесенського району Миколаївської області та відповідно до договору оренди землі за № 7 від 26.04.2016 року орендує у Вознесенської сільської ради 400 кв.м. земельної ділянки для сільгоспвикористання господарського двору на період з часу укладання договору і до 31.12.2016 року.

Відповідно до договору оренди землі за № 13- а від 11.07.2016 року відповідач ОСОБА_2 орендує у Вознесенської сільської ради 5200 кв.м. земельної ділянки за адресою с. Малосолоне, Вознесенського району Миколаївської області вул. Молодіжна, № 1-а, на якій знаходяться обєкти нерухомого майна - тверде покриття на період з часу укладання договору і до 31.12.2016 року.

В судовому засіданні встановлено, що орендовані ОСОБА_2 та ПСП «Відродження» земельні ділянки за однією адресою, але в договорах оренди відсутнє чітке визначення меж орендованих земельних ділянок, не надані суду і акти прийому передачі нерухомого майна, як складові і додатки до зазначених договорів.

Представником відповідача-3 суду не надано належне підтвердження чіткого розмежування спірної земельної ділянки відповідно до проектної документації плану зонування с. Малосолоне Вознесенського району Миколаївської області і відповідно передачі в оренду конкретно визначених ділянок, тобто обізнаності орендарів в установлених межах з певним місце розташуванням, навпаки сільський голова зазначав, що зазначена документація знаходиться в стані розробки.

До того ж допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 не могли точно зазначити адресу земельної ділянки з приводу якої у сторін стався інцидент, про це свідчить і акт обстеження земельної ділянки, в якому містяться виправлення щодо нумерації с. Малосолоне, вул. Молодіжна але не є зрозумілим № 1-а чи 4-а.

Крім того в акті зазначається, що земельна ділянка державної власності, до речі сільський голова вказує, що ця ділянка належить на праві власності територіальній громаді Вознесенської сільської ради, тобто особа, яка розпоряджається землею не може визначити субєкт права власності, що також говорить про передчасну передачу сільською радою в оренду ПСП «Відродження» та ОСОБА_2земельної ділянки, позаяк в результаті порушення законодавства в сфері земельних правовідносин призводить до конфліктів між користувачами.

Отже, ОСОБА_2 та головою Вознесенської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області ОСОБА_5 поширені у засобах масової інформації конкретні дані про протиправну діяльність ПСП «Відродження» і його керівника ОСОБА_6, які можливо довести певними засобами доказування, що ними зроблено в судовому засіданні не було, тому ці відомості мають бути спростовані у тому ж засобі масової інформації у спосіб запропонований позивачем.

Суд погоджується з представником відповідача-1- Комунального підприємства «редакція газети районної ради «Вісті Вознесенщини», що опублікована інформація ґрунтувались виключно на інформації, отриманій від інших відповідачів, яка була відповідно добросовісно перевірена і представником позивача не заперечувався той факт, що ОСОБА_6 не використав своє право на відповідь, спростування інформації у запропонований представниками газети спосіб і не погодився на діалог.

Суд вважає, що висловлювання відповідачів, які містять недостовірну інформацію підлягають спростуванню в порядку ст. 277 ЦК України.

З приводу суджень, визнаних судом оціночними, які не містить конкретних фактів про події і явища та висловлювань, що на думку позивача викладені в формі, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію і спричиняє моральну шкоду, то суд вважає, що друга вимога ОСОБА_6 є безпідставною зважаючи на таке.

Зі змісту ст.ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_14 Європи вбачається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися виставити себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У звязку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року).

З позовної заяви, доданих до неї документів, пояснень голови Вознесенської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області вбачається, що ОСОБА_6 є засновником та директором ПСП «Відродження», яке здійснює підприємницьку діяльність на території двох районів Миколаївської області з вирощування зернових, бобових та олійних культур, рослинництва, виробництва продуктів борошно-крупяної промисловості.

Суд не погоджується з доводами представника відповідача ОСОБА_2, що позивач є публічною особою, оскільки публічною в контексті положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод можна вважати особу, суспільна діяльність якої має публічний характер, або особу, з характеру поведінки якої можна зробити висновок про свідомий вибір такої особи бути публічною. Не зважаючи на певну роль і досягнення ОСОБА_6 у громадському та економічному житті Вознесенського та Єланецького районів Миколаївської області позивач не асоціює себе з публічною особою.

Особи, суспільна діяльність яких за своїми ознаками не є публічною, якщо результати їх роботи отримали широкий суспільний розголос, мають право претендувати на захист приватного життя на рівні зі звичайними особами і не можуть повністю вважатися публічними особами в контексті зазначеної норми, якщо вони цього не бажають.

Межі захисту честі та гідності з однієї сторони, а також ділової репутації з іншої, відносно публічної особи є різними. Розширені межі дозволеної критики, про які вказує Європейський Суд з прав людини стосовно публічних осіб, повинні стосуватися лише суспільної діяльності публічної особи, а також тієї частини приватного життя, яка безпосередньо повязана з такою діяльністю, тобто надавати оцінку діловій репутації публічної особи, і не можуть зачіпати її гідності та честі, а також тих сторін приватного життя, які не повязані з їх суспільною діяльністю.

З другого боку за положеннями ст. 1 Закону України «Про інформацію», інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді і відповідно до ст. 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Редакція, журналіст не несуть відповідальності за публікацію відомостей, які не відповідають дійсності, якщо, зокрема, ці відомості є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень субєктів владних повноважень, фізичних та юридичних осіб, відповідно до ч. 1 ст.42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації».

Європейський суд з прав людини, як вбачається з рішення в справі від 20.05.1990 р. «Бладет Тромсо і Стенсаас» проти Норвегії» притримується та уважно ставиться до того факту, що журналістська свобода також охоплює можливі звернення до перебільшення чи навіть провокації. Саме тому національна межа розуміння окреслюється інтересом демократичного суспільства у наданні можливості пресі виконувати належну їй по праву роль «сторожового собаки суспільства» у поширенні інформації, що представляє серйозний громадський інтерес».

Як зазначив Європейський суд з прав людини в своєму рішенні справі «ОСОБА_8 і Гільзес проти Бельгії», стаття 10 Конвенції захищає не лише висловлені відомості і судження, але й форму в якій це робиться. В той же час свобода журналіста включає право на можливу долю перебільшення і, навіть, провокації.

Зважаючи на викладене суд вважає, що автор статті скористався правом на перебільшення та вираження поглядів на висвітлювання ситуації, хоча аналізуючи зміст оспорюваних висловлювань з урахуванням мовностилістичних засобів, за допомогою яких оголошена інформація, вона в цілому містить припущення.

Журналісти відповідача-1 отримали поширену інформацію у відповідача-2 та сільського голови ОСОБА_5, який згідно зі ст. 12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є головною посадовою особою територіальної громади Вознесенської сільської ради до якої входить с. Малосолоне Вознесенського району Миколаївської області, його повноваження відповідно до ч. 3 ст. 141 Конституції України визначаються законом, що належним чином підтверджено в судовому засіданні і заперечувалася зазначеними особами.

З урахуванням викладено суд вважає, що вимоги позивача до відповідача-1 не підлягають задоволенню, оскільки друковані засоби масової інформації мають право поширювати публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце в суспільстві, державі та навколишньому середовищі, до того ж отримані і відповідно перевірені у передбачений законом спосіб, тоді як відповідач ОСОБА_2 та голова Вознесенської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області ОСОБА_5, як такі що розповсюдили недостовірну та таку, що негативно характеризує особисті та ділові якості позивача, що містить фактичні данні повинні спростувани цю інформацію у спосіб, яким вона була поширена.

Крім того, відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає також: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до розяснень даних у п.п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві має бути зазначено, в чому полягає для позивача моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходив, визнаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обовзковому зясуванню підлягають: наявність самої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останньої в її заподіянні, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В п. 9 зазначеної постанови Пленуму зазначається, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивач в своїй позовній заяві та його представник в суді, вищевказані обставини належним чином і в повному обсязі, хоча це є його обов'язком згідно з засадами змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України, відповідно не доведено, тому суд вважає, що на підставі зазначеного вище, в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди належить відмовити.

З огляду на вищенаведене, інформація, поширена відповідачам ОСОБА_2 та сільським головою Вознесенської сільської ради через газету «Вісті Вознесенщини» є недостовірною та негативною, фактично є твердженням, оскільки створює уявлення про позивача як особу, яка причетна до вчинення кримінального правопорушення.

Згідно статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_14 України, є частиною національного законодавства України. Тому застосування Європейської конвенції та Міжнародного Пакту про громадянські і політичні права є обовязковим для всіх державних органів України.

Презумпція невинуватості має призначення не лише оберігати честь і гідність особи від необґрунтованих звинувачень у вчиненні злочину, а й має запобігати формуванню громадської думки щодо винуватості/невинуватості особи за відсутності остаточного судового рішення, тому свобода вираження поглядів та переконань (ст.34 Конституції України, ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) не є абсолютним правом, а має межі, окреслені правами інших осіб або ж законодавчо встановленими обов'язками (ст.68 Конституції України).

Відповідно до положень ст. 84, ст. 88 ЦПК України, на користь позивача з відповідачів підлягають стягненню судові витрати по сплаті витрат на правову допомогу і судового збору з урахуванням задоволенням кількості задоволених вимог, розміру сплачених судових витрат ( 551:3=183.73 грн.) та ( 2900:3:3=335 грн).

З урахуванням викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 84, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_6 до Комунального підприємства «редакція газети районної ради «Вісті Вознесенщини», ОСОБА_2, Вознесенської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати недостовірною, та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_6, інформацію, поширену в газеті «Вісті Вознесенщини» в номері 42 від 20.10.2016 року, в статті «Сам не гам і другому не дам» або «Відродження» нездорових традицій в аграрному бізнесі району» наступного змісту:

- «…за ствердженням ОСОБА_2, відносно нього були скоєні злочинні дії, які спричинили значні матеріальні збитки господарству, не кажучи вже про моральну шкоду завдану керівникові. Як ви вже, мабуть, самі здогадалися, дії, про які йде мова, були вчинені іншим сільгоспвиробником,) зокрема приватним сільськогосподарським підприємством «Відродження» і його директором ОСОБА_6 »;

- «…ПСП «Відродження» веде свою господарську діяльність в тому числі на території Вознесенської сільської ради, зокрема в межах та поряд з с. Малосолоне, де власне і сталася диверсія (кращого визначення скоєному, виходячи з розповіді ОСОБА_2, не знайти).

- «У середині вересня, за словами фермера, ним було виявлено самовільне зайняття орендованої земельної ділянки, зокрема асфальтного майданчика: «ПСП «Відродження», і у фермера немає сумнівів, що це була вказівка його директора ОСОБА_6»;

- «… і яку мету переслідували в ПСП «Відродження», усвідомлено прирікаючи набагато менший за масштабами бізнес свого колеги на фінансові збитки?»

Зобовязати Комунальне підприємство «редакція газети районної ради «Вісті Вознесенщини» спростувати недостовірну інформацію стосовно ОСОБА_6 шляхом розміщення відповідної публікації з цитуванням вступної та резолютивної частини даного рішення суду в газеті «Вісті Вознесенщини» протягом 10 днів після набрання рішенням суду законної сили.

В задоволенні інших вимог ОСОБА_6 до Комунального підприємства «редакція газети районної ради «Вісті Вознесенщини», ОСОБА_2, Вознесенської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області - відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «редакція газети районної ради «Вісті Вознесенщини», ОСОБА_2, Вознесенської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області на користь ОСОБА_6 по 518 (пятсот вісімнадцять) грн. 73 коп. судових витрат.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Висоцька Г.А.