П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2017 року м. Київ

Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого Гуменюка В.І.,
суддів Лященко Н.П.,Романюка Я.М.,
Охрімчук Л.І.,Сімоненко В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про стягнення заборгованості за заявою ОСОБА_7 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року, ухвали Апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2016 року та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 7 серпня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2009 року Відкрите акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), звернулося до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 8 червня 2007 року між ним та ОСОБА_7 був укладений кредитний договір, на підставі якого остання отримала кредит у розмірі 395 тис. 850 доларів США зі строком повернення до 8 червня

2024 року. Того ж дня між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_10 укладено договір поруки, за умовами якого останній поручився нести солідарну відповідальність перед банком у тому ж обсязі, що й боржник. Аналогічний договір поруки укладено 8 червня 2007 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_11

Під час розгляду справи позивач збільшив та уточнив позовні вимоги та, посилаючись на зазначені обставини й неналежне виконання

ОСОБА_7 зобов'язань за вказаним договором, унаслідок чого станом на 18 червня 2013 року утворилася заборгованість у сумі 1 млн 589 тис.

533 долари США 59 центів, що еквівалентно 12 млн 705 тис. 141 грн 99 коп., позивач просив стягнути зазначену суму заборгованості солідарно з відповідачів.

Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 7 серпня

2013 року, описку в якому виправлено ухвалою цього ж суду від 30 жовтня 2013 року та яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2016 року, позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задовольнив частково: стягнув на його користь солідарно з

ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9

808 тис. 250 доларів США 33 центи заборгованості за кредитним договором, що еквівалентно 6 млн 460 тис. 365 грн 83 коп.; вирішив питання розподілу судових витрат; у задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 23 листопада 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилила, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 7 серпня

2013 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12 квітня

2016 року залишила без змін.

27 грудня 2016 року до Верховного Суду України звернулася

ОСОБА_7 із заявою про перегляд ухвалених у справі рішень з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи свої доводи, заявниця надала постанови Верховного Суду України від 14 вересня та 9 листопада 2016 року.

У зв'язку із цим ОСОБА_7 просить скасувати ухвалені у справі рішення та ухвалити нове, яким відмовити ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені в заяві доводи, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що заява задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3605 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Суди під час розгляду справи встановили, що 8 червня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (кредитор), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_7 (позичальник) укладено кредитний договір № 014/0029/74/76298, за умовами якого банк надав останній кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 395 тис. 850 доларів США на споживчі цілі - придбання житла, зі ставкою

12,5 процентів річних та кінцевим терміном повернення до 8 червня

2024 року ( т. 1, а. с. 20-30).

Сторони в договорі узгодили право кредитора вимагати дострокового погашення позичальником заборгованості за кредитом, нарахованих процентів за користування кредитом, неустойки, відшкодування збитків у випадках невиконання позичальником умов цього договору та/або договорів застави/іпотеки, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту, а також в інших випадках, передбачених цим договором (пункт 6.5 кредитного договору).

Того ж дня між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_10 укладено договір поруки № 014/0029/74/76298-125, за умовами якого останній поручився нести солідарну відповідальність перед банком у тому ж обсязі, що й боржник (т.1, а. с. 31-33).

Аналогічний договір поруки № 014/0029/74/76298-124 укладено

8 червня 2007 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_11 (т.1, а.с. 34-36).

Крім того, 19 червня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_7 укладено іпотечний договір, за умовами якого остання передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 що належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 8 червня 2007 року (т.1, а. с. 38-42).

ОСОБА_7 узятих на себе зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв'язку із чим виникла заборгованість зі сплати кредиту, яка станом на 18 червня 2013 року складала 1 млн 589 тис. 533 долари США 59 центів.

27 березня 2009 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» направило ОСОБА_7 претензію-вимогу про порушення забезпеченого іпотекою зобов'язання за кредитним договором, в якій пропонувало сплатити прострочену заборгованість за кредитним договором, яка станом на

27 березня 2009 року складала з нарахованими відсотками та пенею 10 тис. 450 доларів США 12 центів (т.1, а.с. 47).

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, виходив з того, що ОСОБА_7, отримавши в кредит кошти, своїх зобов'язань належним чином не виконувала, тому банк набув право достроково стягнути з боржника та поручителів заборгованість. При цьому суд зменшив розмір стягуваної пені, посилаючись на те, що ОСОБА_7 є інвалідом ІІ групи, а розмір неустойки значно перевищує розмір суми кредиту.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від

14 вересня 2016 року (№ 6-223цс16) міститься висновок про те, що, визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб та чи використано цей кредит на зазначені потреби. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів. Виходячи з положень частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинна бути пред'явлена в судовому порядку в межах строку дії договору поруки, або протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

У постанові від 9 листопада 2016 року (№ 6-2251цс16) Верховний Суд України зробив висновок про те, що, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844142/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1> змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов.

Надані для порівняння постанови Верховного Суду України та ухвала суду касаційної інстанції про перегляд якої подано заяву, прийняті у справах з різними фактичними обставинами.

Підстави для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, відсутні.

Оскільки обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_7 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року, ухвали Апеляційного суду Одеської області від

12 квітня 2016 року та рішення Приморського районного суду м. Одеси від

7 серпня 2013 року.

Керуючись статтями 355, 3603 , 3605 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а :

У задоволенні заяви ОСОБА_7 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року, ухвали Апеляційного суду Одеської області від 12 квітня

2016 року та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 7 серпня 2013 року відмовити.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Головуючий В.І. Гуменюк

Судді: Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

В.М. Сімоненко