Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Чернігівської міської ради про скасування рішення ради та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 18 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Чернігівськоїх міської ради від 27 лютого 2007 року йому передано безоплатно у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0513 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Цим же рішення міської ради ОСОБА_7 передано безоплатно у власність земельні ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0608 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Також рішенням міської ради від 27 лютого 2007 року їм передано безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку - двір спільного користування площею 0,0054 га. На підставі зазначених рішень видано акти на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Разом з тим, згідно свідоцтва про право власності від 08 жовтня 1991 року він є власником 2/3 часток будинку по АДРЕСА_1, а ОСОБА_7 - 1/3 частки. Таким чином, земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд мала надаватися їм згідно ч. 4 ст. 120 ЗК України пропорційно до часток у праві власності на будинок. У порушення наведеної норми йому надано на 0,054 га менше (відповідачу на 0,054 га більше належного їй) від його частки у праві власності на будинок.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_6 просив визнати незаконним та скасувати рішення 14 сесії 5 скликання Чернігівської міської ради від 27 лютого 2007 року в частині передачі безоплатно у власність та надання дозволу на виготовлення державного акта на земельну ділянку ОСОБА_7 розміром 0,0521 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; визнати недійсним державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, виданий ОСОБА_7 26 березня 2007 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 18 липня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що рішенням Чернігівської міської ради від 27 лютого 2007 року ОСОБА_6 передано безоплатно у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0513 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Цим же рішення міської ради ОСОБА_7 передано безоплатно у власність земельні ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0608 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Також рішенням міської ради від 27 лютого 2007 року сторонам передано безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку - двір спільного користування площею 0,0054 га. На підставі зазначених рішень видано акти на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1.

У запереченні на позов відповідач просила застосувати до вимог позивача наслідки спливу строку позовної давності.

Погоджуючись із висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що згідно актів встановлення та погодження меж від 31 жовтня 2006 року та 02 листопада 2006 року ОСОБА_6 погоджувався із площею земельної ділянки відповідача 0,0513 га та 0,0027 га (двір спільного користування). Таким чином, під час приватизації земельної ділянки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 узгодили порядок користування та площу земельної ділянки, що передається кожному з них. Позивач у жовтні 2006 року був поінформований про розмір земельної ділянки, яка безоплатно передавалась відповідачу для обслуговування частки будинку, та виходячи з положень ч. 4 ст. 267 ЦК України пропустив трирічний строк позовної давності на оскарження правовстановлюючих документів ОСОБА_7 на землю.

Із такими висновками погодитися не можна.

За вимогами ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Пропуск строку позовної давності є самостійною підставою відмови у задоволенні позову за його обґрунтованості, необґрунтованість вимог є підставою для відмови у позові саме з цих підстав.

У порушення наведених норм процесуального закону апеляційний суд вирішив справу одночасно за необґрунтованістю позову та за пропуском строку позовної давності.

Крім того, за змістомч. 1 ст. 261 ЦК Україниперебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст. ст. 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 зазначав, що про порушення своїх прав дізнався лише у 2016 році, оглянувши сайт публічної кадастрової карти; акти встановлення та погодження меж земельних ділянок від 31 жовтня 2006 року та 02 листопада 2006 року він не підписував, тому дати складення цих актів не зумовлюють перебіг позовної давності за його вимогами.

Для спростування справжності його підпису у вказаних актах встановлення та погодження меж земельних ділянок просив як суд першої інстанції, так і апеляційний суд призначити почеркознавчу експертизу.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Разом з тим, суд позбавив ОСОБА_6 права на доведення переконливості його доводів щодо необізнаності відносно розмірів спірної земельної ділянки відповідача. Вказані обставини мають істотне значення як для дослідження обґрунтованості позову по суті, так і для визначення початкового моменту перебігу позовної давності у справі.

З урахуванням викладеного, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції за ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 18 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик