Справа № 397/310/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.05.2017 року. Олександрівський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Мирошниченка Д.В.,

при секретарі: Петренко Л.О.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Олександрівки, в режимі відеоконференції, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк (далі ПАТ КБ) «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитних договорів та договору іпотеки, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просить:

- визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір № KGLWG101580014 від 17 липня 2007 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2;

- визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір № KGLWG201580014 від 17 липня 2007 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2;

- визнати недійсним з моменту укладення іпотечний договір від 17 липня 2007 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Олександрівського районного нотаріального округу Кіровоградської області ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 803.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 17 липня 2007 року між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», в особі Кіровоградської філії ПАТ КБ «ПриватБанк», були укладені кредитні договори про надання кредиту: за кредитним договором № KGLWG101580014 (для придбання житла у кредит) - у розмірі 60600,00 грн. та за кредитним договором № KGLWG201580014 (кредит на початковий внесок) - у розмірі 15150,00 грн., із сплатою відсотків за кредитними договорами 1,34% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, на строк - з 17.07.2007 року по 16.07.2027 рік.

На забезпечення виконання кредитного договору № KGLWG101580014 між нею та відповідачем був укладений іпотечний договір від 17.07.2007 року, за яким вона передала в іпотеку Банку житловий будинок № 22 по вулиці Набережній в смт. Олександрівці, Кіровоградської області, який належить їй на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 14.07.2007 року.

Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 20.11.2012 року іпотечний договір від 17.07.2007 року визнано частково недійсним, а саме, в частині зроблених у ньому дописок та виправлень.

Як на підстави недійсності кредитних договорів посилається на те, що вони на момент їх укладення не відповідали вимогам чинного на той час законодавства, а саме, ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», п.п. 3.1-3.4 Постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, оскільки їй не було надано інформації щодо сукупної вартості кредиту, обраної схеми кредитування та графіка платежів, на момент підписання кредитних договорів не мала можливості вирахувати, що протягом строку користування кредитом, який складається 20 років (240 кал. міс) вона має сплатити Банку відсотки, які більш, як в три рази, перевищують суму виданого кредиту, не рахуючи винагороди та комісії, які також входять до складу щомісячного платежу, а також не володіючи інформацією про обрану Банком схему кредитування (ануїтетну) та порядок її розрахунку. Вона не мала можливості спрогнозувати суму заборгованості станом на кінцеву дату погашення кредиту. За умови надання Банком повної, своєчасної та достовірної інформації щодо сукупної вартості кредиту, обраної схеми кредитування та графіка платежів, вона не погодилася б на укладення кредитних договорів на умовах, які є явно невигідними для неї.

Вважає, що умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов?язків на шкоду позивача - споживача кредитних послуг. Також вважає несправедливими умови кредитного договору щодо порядку нарахування відсотків, так як не було проведено переддоговірної роботи із позивачем, що є наслідком визнання кредитних договорів та іпотечного договору недійсним.

Позивач у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, надав заперечення на позовну заяву та просив відмовити в задоволенні позову. Пояснив суду, що при укладанні оспорюваних договорів, позивач була ознайомлена з усіма умовами кредитування, погодилася з ними, що підтверджується її підписом, підписала також анкету-заяву, згідно якої ознайомилася та погодилася з умовами кредитування, на протязі семи років добровільно сплачувала кредит.

Крім того, надав заяву про застосування строків позовної давності, так як про своє порушене право позивач довідалася з моменту укладення кредитного договору.

Суд заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу (далі ЦК) України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов?язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1, 3 ст. 6 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення ч.ч. 1, 2 і 3 цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 17.07.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», в особі Кіровоградської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № KGLWG101580014 (для придбання житла у кредит), згідно якого відповідач зобовязався надати позивачу кредитні кошти в розмірі 60600,00 грн, із сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,34 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, на строк з 17.07.2007 року по 16.07.2027 року (а.с. 16-21).

Відповідно до п. 7.1 зазначеного договору, позичальнику надаються кредитні кошти у розмірі 60 600 грн. на наступні цілі житло в кредит, тобто кредит надається на задоволення споживчих потреб позичальника (а.с. 20).

Пунктами 2.2.1-2.2.4, 7.1 цього договору передбачено, що позичальник зобовязаний: використати кредит на цілі, зазначені в п. 7.1 даного договору, сплатити відсотки за користування кредитом та винагороду Банку, погашати кредит в період з 17 по 22 число кожного місяця, тобто щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку кошти у сумі 978, 12 гривень для погашення заборгованості, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії (а.с. 16, 20).

Також, 17.07.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», в особі Кіровоградської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № KGLWG201580014 (кредит на початковий внесок), згідно якого відповідач зобовязався надати позивачу кредитні кошти в розмірі 15150,00 грн, із сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,34 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, на строк з 17.07.2007 року по 16.07.2027 року (а.с. 22-26).

Відповідно до п. 7.1 зазначеного договору, позичальнику надаються кредитні кошти у розмірі 15150 грн. на наступні цілі споживці цілі, тобто кредит надається на задоволення споживчих потреб позичальника (а.с. 20).

Пунктами 2.2.1-2.2.4, 7.1 цього договору передбачено, що позичальник зобовязаний: використати кредит на цілі, зазначені в п. 7.1 даного договору, сплатити відсотки за користування кредитом та винагороду Банку, погашати кредит в період з 17 по 22 число кожного місяця, тобто щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку кошти у сумі 244, 53 гривень для погашення заборгованості, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії (а.с. 22, 26).

10.07.2007 року ОСОБА_2 заповнено анкету-заяву на отримання кредиту, в якій вона вказала суму бажаного кредиту 60600, 00 грн. Під підпис ОСОБА_2 було ознайомлено з умовами кредитування, в яких міститься інформація про місячні платежі, суми фіксованої процентної ставки, місячної комісії, реальної процентної ставки та додаткові витрати позичальника (а.с. 93-94).

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № KGLWG101580014, 17.07.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», в особі Кіровоградської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» ( іпотекодержатель ) та ОСОБА_2, ( іпотекодавець ) було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого дійсний договір забезпечує всі вимоги іпотекодержателя, які випливають з договору кредитним договором № KGLWG101580014 ( а.с. 27-31).

Згідно п. 7 іпотечного договору, предметом іпотеки є житловий будинок, що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, смт. Олександрівка, вулиця Набережна, 22, право власності іпотекодавця на яку підтверджується договором купівліпродажу, посвідченим приватним нотаріусом Олександрівського районного нотаріального округу Кіровоградської області ОСОБА_3, 14.07.2007 року за реєстром № 780 (а.с. 27).

Пунктом 28 іпотечного договору передбачено, що термін його дії - до повного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором та всіма додатковими угодати до нього (а.с. 30).

Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 20.11.2012 року визнано недійсним іпотечний договір від 17.07.2007 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, зареєстрований в реєстрі за № 804 в частині внесених змін в п. 2 Договору: дописка номеру договору WG № 101580014, виправлення суми кредиту з 60000 гривень 00 копійок на «75750 гривень 00 копійок», виправлення розміру щомісячного платежу з 978 гривень 12 копійок на «1222 гривні 65 копійок» (а.с. 32-35).

Згідно п. 3.1 розділу 3 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року, банки зобов?язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

Відповідно до п.п. 3.2, 3.3 зазначених Правил, Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також: зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді:

а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. Розрахунок значення реальної процентної ставки здійснюється з використанням формули (наведена в правилах);

б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту.

У Додатку до "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" (затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року) надається зразок таблиці "Визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки", у якій вказується які саме дані повинні бути вказані у таблиці та роз'яснення щодо її заповнення.

За правилами ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (чинної на час виникнення спірних правовідносин), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації субєкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст. ст. 15 і 23 цього Закону.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

За змістом ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Верховний Суд України у справах № 6-69цс14 та 6-202цс15 зазначив, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Як визначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011, держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим, споживачу, як правило, обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч. 1 ст. 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

За змістом Директиви 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року (далі Директива) про кредитні угоди для споживачів важливим для забезпечення довіри споживачів є пропонування ринком достатнього ступеня їх захисту. При цьому в зазначеній Директиві відповідні права споживачів регламентуються на доконтрактній стадії, а також на стадії виконання кредитної угоди.

Зокрема в п. 22 Директиви визначено, що Держави члени ЄС повинні мати право приймати або вводити в дію національні положення, які забороняють кредитору вимагати від споживача відповідно до кредитного договору відкривати рахунок у банку, або укладати договір у відношенні іншої додаткової послуги, або виконувати платежі або сплачувати комісію для таких банківських рахунків або інших додаткових послуг. У Державах членах ЄС, в яких подібні комбіновані пропозиції дозволені, споживачі повинні бути проінформовані до закінчення строку дії кредитного договору про будь-які додаткові послуги, які є обовязковими для кредиту, який може бути отриманий одночасно або відповідно до умов ринку. Платежі, які підлягають оплаті у звязку з цими додатковими послугами, повинні бути включені в загальний розмір кредиту, або, якщо розмір цих платежів не може бути визначений раніше, споживачі повинні отримати достатню інформацію про наявні платежі на попередній стадії укладення договору. Кредитор має бути обізнаний про платежі на додаткові послуги, коли він сам пропонує їх споживачу або діє від імені третьої особи, якщо ціна цього залежить від конкретних особливостей або матеріального становища споживача.

З досліджених у судовому засіданні оспорюваних договорів, встановлено їх невідповідність вищезазначеним законодавчим та міжнародним нормам.

Зокрема, у них відсутні відомості про детальний розпис загальної вартості кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним; переліку і вартості всіх супутніх послуг; про вид і предмет кожної супутньої послуги та обґрунтування їх вартості; не зазначено сукупної вартості кредиту в процентному значенні та в грошовому виразі; договори не містять графіку платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг; у договорах не передбачено, яка сума коштів щомісячного платежу спрямовується Банком на погашення відсотків, тіла кредиту, винагороди, комісії.

Крім того, включена до п. 7.1 кредитних договорів щомісячна комісія є несправедливою умовою кредитних договорів, оскільки встановивши сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту Банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику, тому позивач фактично змушена була сплачувати за послуги, що супроводжували кредит. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 234/169/15-ц, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Відповідно також до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 року у справі № 6-1341цс15, Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

З огляду на викладене, в порушення п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг у галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

На момент укладення кредитних договорів ОСОБА_2 не була надана повна і об?єктивна інформація, яка є необхідною для здійснення нею свідомого вибору кредитної послуги, щодо сукупної вартості кредиту, пропоновані схеми кредитування, їх недоліки та переваги, обрану Банком схему кредитування тощо, що призвело до укладення споживачем кредитних договорів на невигідних для неї умовах, тому суд прийшов до висновку, що формування волі позичальника щодо укладення спірних правочинів відбувалось під впливом інформації, яка не відповідала дійсності, при виконанні спірного правочину, внаслідок чого виникають не передбачені втрати боржника. Фактично споживача введено в оману, коли під час пропонування продукції надано у нечіткий, незрозумілий, двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Умови кредитних договорів суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання таких договорів недійсними.

Встановивши наявність правових підстав для визнання недійсними кредитних договорів, суд вважає, що існують і підстави визнання недійсним оспорюваного договору іпотеки на підставі ст. 17 Закону України «Про іпотеку», оскільки даний договір є похідним від головних.

Твердження представника відповідача, про те, що при укладенні кредитних договорів позичальнику були відомі усі їх умови і не існувало інших умов, які б примусили позивача прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах, і з боку банку були чітко дотримані норми ст. ст. 11, 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів", Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту - є необґрунтованими та спростовуються встановленими по справі обставинами.

Зокрема, інформація про детальний розпис загальної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг із зазначенням їх виду, предмета і обґрунтування вартості щодо кожної з них, а також графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів, вартості всіх супутніх послуг, інших фінансових зобов'язань позичальника за кожним платіжним періодом, повинна не тільки надаватись банком споживачу у письмовій формі перед укладенням кредитного договору, а й в обов'язковому порядку має бути зазначені банком в кредитному договорі. При цьому, інформація про детальний розпис загальної вартості кредиту та графік платежів з усіма фінансовими зобов?язаннями за кожним платіжним періодом має бути зазначена банком саме у кредитному договорі або додатку до нього, а не в будь-якому іншому документів (анкеті-заяви, інформаційному листі тощо).

В той же час, представник відповідача заявив клопотання про застосування строків позовної давності, так як про своє порушене право позивач дізналася з моменту укладення кредитних договорів, яке підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України).

У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 10 червня 2015 року у справі №6-267цс15, зазначено, що для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як обєктивні (сам факт порушення права), так і субєктивні (особа дізналась або повинна була дізнатись про це порушення) моменти.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-2469цс16.

Як вбачається із вищевикладеного, суб'єктивним і об'єктивним моментом виникнення у позивача права на визнання недійсними оспорюваних договорів, був саме час після укладання оспорюваних договорів (протягом трьох років), однак протягом даного часу позивач не скористалася наданим їй правом.

Позивач об?єктивно знала про стан своїх майнових і немайнових прав, а факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, позивач не довела.

Посилання позивача, що про порушене їй право стало відомо у 2015 році, після зменшення банком позовних вимог, не спростовує обов'язку знати про порушене її право, крім того остання не довела, що не була обізнана про невідповідність умов оспорюваних договорів чинному законодавству, і заяву про поновлення строку позовної давності для звернення до суду, не надала.

Крім того, позивач зверталася раніше до суду при визнання частково недійсним кредитних договорів щодо підвищення в односторонньому порядку відсоткової ставки та визнання іпотечного договору недійсним (рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13.04.2010 року, рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 20.11.2012 року), тобто на той час була проінформована про невідповідність частин умов оспорюваних договорів чинному законодавству.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки, оспорювані договори укладено 17.07.2007 року і саме з цього моменту у позивача виникло право визнання їх недійсними, останній день, коли позивач мала право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав 17.07.2010 року, а фактично звернулася 06.03.2017 року, тому у задоволенні позову необхідно відмовити у зв?язку з пропуском строку позовної давності звернення до суду, яка є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати понесені позивачем не підлягають стягненню з відповідача, оскільки позов залишено без задоволення, що відповідає вимогам ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 267 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214-215, 218, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитних договорів та договору іпотеки - відмовити.

На рішення суду, протягом 10 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Кіровоградської області, через Олександрівський районний суд Кіровоградської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: /підпис/:

Копія вірна:

Рішення набуло законної сили "___"_________________ року та підлягає виконанню.

Оригінал рішення зберігається у справі № 397/310/17.

Суддя Олександрівського районного суду

Кіровоградської області ОСОБА_4