Ухвала

іменем україни

19 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Шахта № 1 «Нововолинська» про визнання звільнення незаконним, зобов'язання змінити формулювання причини розірвання трудового договору, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 15 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 29 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 02 червня 2015 року він перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Шахта №1 «Нововолинська» (далі - ДП «Шахта №1 «Нововолинська») на посаді виконуючого обов'язки заступника начальника підземної дільниці.

У зв'язку з тим, що відповідачем систематично порушувались вимоги чинного законодавства, зокрема в частині порушення строків виплати заробітної плати, 14 січня 2016 року ним було написано заяву про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі ч. 3

ст. 38 КЗпП Україниз виплатою вихідної допомоги у розмірі трьохмісячного середнього заробітку.

Вказана заява була зареєстрована на ДП «Шахта №1 «Нововолинська» 14 січня 2016 року, проте, відповідачем не було видано наказу про його звільнення, не внесено запису до трудової книжки та не повернуто її, а також не проведено з ним повного розрахунку.

Зазначав, що відповідач 15 січня 2016 року направив листа, за змістом якого заборгованість з виплати заробітної плати перед ним відсутня, а також містив вимогу відпрацювати двотижневий термін з дня подання заяви про звільнення, чим протиправно змінив підставу його звільнення.

Посилаючись на порушення відповідачем трудового законодавства, що полягає у неправомірній зміні підстави його звільнення та на те, що запис у трудовій книжці «звільнення за прогули» перешкоджатиме його подальшому працевлаштуванню та псує його репутацію як відповідального працівника, у зв'язку з чим ним понесені страждання, які полягали у відсутності необхідних засобів до існування, із урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати незаконним його звільнення з посади заступника начальника підземної залізниці № 2 з 15 січня 2016 року за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, зобов'язати ДП «Шахта №1 «Нововолинська» змінити формулювання причини розірвання трудового договору з п. 4 ст. 40 КЗпП України(звільнення за прогули) на ч. 3 ст. 38 КЗпП України (звільнення за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю), змінити дату його звільнення з 15 січня 2016 року на дату ухвалення судового рішення, а також стягнути з відповідача на свою користь 23 299 грн 92 коп. вихідної допомоги, 369 грн 84 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за кожен день по дату ухвалення судового рішення та 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 15 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 29 липня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді виконуючого обов'язки заступника начальника підземної дільниці ДП «Шахта №1 «Нововолинська» з 01 червня 2015 року на підставі наказу від 02 червня 2015 року №1/к.

Також, 14 січня 2016 року ОСОБА_3 подав на ім'я директора ДП «Шахта №1 «Нововолинська» заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП Україниз 14 січня 2016 року із проведенням з ним повного розрахунку та зі сплатою вихідної допомоги, у зв'язку із порушенням підприємством трудового договору та законодавства про працю, зокрема, щодо строку виплати заробітної плати.

Листом від 15 січня 2016 року № 70/09 за підписом виконуючого обов'язки директора ДП «Шахта №1 «Нововолинська» ОСОБА_4, ОСОБА_3 було повідомлено, що обставини, зазначені у його заяві, є безпідставними та не відповідають дійсності, а тому йому слід відпрацювати двотижневий строк з дня подання заяви про звільнення з роботи.

З 15 січня 2016 року ОСОБА_3 перестав виходити на роботу на ДП «Шахта №1 «Нововолинська».

01 лютого 2016 року адміністрація ДП «Шахта №1 «Нововолинська» надіслала на адресу ОСОБА_3 лист з проханням повідомити про причини відсутності на роботі, починаючи з 15 січня 2016 року.

09 лютого 2016 року комісією у складі: виконуючого обов'язки помічника директора з правових питань ДП «Шахта №1 «Нововолинська» ОСОБА_5, інспектора з трудової дисципліни ДП «Шахта №1 «Нововолинська» ОСОБА_6 та начальника відділу кадрів ДП «Шахта №1 «Нововолинська» ОСОБА_7 складено акт про відмову ОСОБА_3 надати письмові пояснення про причини його відсутності на роботі з 15 січня 2016 року.

На підставі наказу від 23 березня 2016 року № 32/к з 15 січня 2016 року ОСОБА_3 звільнено з посади заступника начальника підземної дільниці №2 ДП «Шахта №1 «Нововолинська» на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП Україниза скоєні прогули з 15 січня 2016 року по дату видачі наказу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що оскільки після непогодження адміністрацією підстави та дати звільнення позивача з 14 січня 2016 року він зобов'язаний був відпрацювати встановлений адміністрацією двохтижневий строк згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України, і тільки по його спливу залишати роботу, тоді як ОСОБА_3 з 15 січня 2016 року не з'являвся на робочому місті, у зв'язку з чим його було звільнено за прогули на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, судами зазначено, що на момент звільнення позивача з ним проведено повний розрахунок, що підтверджується випискою по картковому рахунку про отримання грошових коштів та довідкою від 05 квітня 2016 року №489/14, виданою ДП «Шахта №1 «Нововолинська».

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП Українипрацівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

За змістом ст. 38 КЗпП Українипрацівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП Українитрудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу без поважних причин.

При цьому, факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом за для того аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. З огляду на предмет позову, обов'язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження факту відсутності працівника на робочому місті відповідачем надано рапорт про порушення трудової дисципліни з 15 січня по 30 січня 2016 року, який датовано 31 січня 2016 року, а також відповідачем надано фотокопію графіка за січень 2016 року, де зазначено, що ОСОБА_3 з 15 січня 2016 року залишив виробництво.

Крім того, 09 лютого 2016 року було складено акт про відмову у наданні ОСОБА_3 пояснення про причини відсутності на роботі з 15 січня 2016 року.

За таких обставин, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи та зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 15 червня 2016 року та ухвали апеляційного суду Волинської області від 29 липня 2016 року, оскільки вони є законні та обґрунтуванні, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 15 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 29 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М.Фаловська