АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Перепелюк І.Б., Яремко В.В.

секретар: Тодоряк Г.Д.

за участю: представників позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними договорів, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Представники ОСОБА_3 в червні 2016 року звернулися до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому просили визнати недійсними договір №б/н від 14.10.2011 року, а також договір № SAMDN3871 від 25.11.2013 року, що укладені між позивачем та відповідачем, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі.

В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що згідно умов оскаржуваних договорів позивачу був наданий кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на відповідні платіжні картки, проте на момент укладення вказаних кредитних договорів ОСОБА_3 не міг усвідомлювати значення своїх дій, оскільки тривалий час страждає на психічне захворювання, неодноразово знаходився на лікуванні в Чернівецькій обласній психіатричній лікарні та з 2005 року перебуває на «Д» обліку з приводу хронічного психічного захворювання. На момент звернення до суду з даним позовом ОСОБА_3 встановлено діагноз «Шизофренія, параноїдна форма, безперервний перебіг».

Зазначали, що позивач тривалий час страждає психічним захворюванням та з 2010 року йому було встановлено діагноз «шизотиповий розлад», а з травня 2013 року по

_________________________________________________________________________________________________________________________________

№22-ц/794/193/16 Головуючий у 1 інстанції: Галичанський О.І.

Категорія:27 Доповідач: Литвинюк І.М.

теперішній час діагностовано «шизофренію, параноїдна форма, безперервний перебіг з вираженим апатоабулічним дефектом». Позивач у встановленому законом порядку недієздатним не визнаний, проте у зв'язку з захворюванням перебуває під наглядом батька, якому нічого не відомо про обставини укладення оспорюваних договорів, при цьому паспорт сина станом на жовтень 2014 року знаходився у нього.

Про факт існування вказаних правочинів та обставини їх укладення нічого не може пояснити і сам позивач, а про існування оскаржуваних договорів стало відомо у 2015 році з рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15 липня 2015 року та з повідомлення відповідача від 23 січня 2015 року, яке було отримано 25 березня 2015 року за адресою місця проживання ОСОБА_3

Вважають, що договори №б/н від 14 жовтня 2011 року, а також № SAMDN3871 від 25 листопада 2013 року, укладені між позивачем та відповідачем, слід визнати недійсними з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України у зв'язку з тим, що в момент їх вчинення ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними через психічне захворювання.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05 грудня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір №б/н від 14 жовтня 2011 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканцем АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1.

Визнано недійсним договір № SAMDN3871 від 25 листопада 2013 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканцем АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На дане рішення ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апелянт вважає, що ухвалене судом першої інстанції рішення є незаконним і ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначав, що укладаючи кредитний договір, сторони за власним волевиявленням досягли істотних умов по ньому і власноручно його підписали, чим взяли на себе зобов'язання виконувати його належним чином. На момент укладення кредитного договору позивач мав повну цивільну дієздатність та усвідомлював значення своїх дій, не був визнаний в судовому порядку недієздатним. Крім того, позивач звернувся до суду із пропуском загальної позовної давності.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення представників позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні оспорюваних договорів позичальник ОСОБА_3 не визнаний у встановленому законом порядку недієздатним, проте в момент укладення правочину він перебував у такому стані, що не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 14 жовтня 2011 року укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 5 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

25 листопада 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № SAMDN3871, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 5 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

За змістом ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтересі порушені.

Відповідно до п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 7 «Про судову практику розгляду цивільних справах про визнання правочинів недійсними» правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст.145 ЦПК України зобов'язаний призначити судову-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК.

З висновку судово-психіатричної експертизи №512 від 02 листопада 2016 року вбачається, що позивач хронічним психічним захворюванням страждав з 2010 року та з цього часу по травень 2013 року таке захворювання за діючою МКХ-10 трактуються як шизотиповий розлад, характеризувалось стійкими змінами мислення з порушенням мотиваційного та прогностичного компонентів діяльності та його хворобливими змінами у вигляді характерної галюцинаторно-маячної симптоматики, порушенням емоційно-вольової сфери при відсутності критики до свого стану. Станом на жовтень 2011 року підекспертний ОСОБА_3 виявляв ознаки хронічного психічного захворювання у формі шизотипового розладу, за своїм психічним станом не міг усвідомлювати характер та значення своїх дій та відповідно, не міг розуміти ціленаправленості своїх дій та наслідків своєї поведінки під час укладання і підписання правочину. У жовтні-листопаді 2013 року ОСОБА_3 виявляв ознаки хронічного психічного захворювання у формі шизофренії, параноїдна форма, безперервний перебіг з вираженим апато-абулічним дефектом.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що зазначеним вище висновком експертизи підтверджено, що на момент укладення оспорюваних правочинів, а саме у жовтні 2011 року та в листопаді 2013 року, позивач не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Крім того, вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з інших досліджених в судовому засіданні доказів про стан ОСОБА_3 на момент укладення правочину, а саме, з довідок Чернівецької обласної психіатричної лікарні від 22 липня 2014 року, 08 червня 2015 року, 04 серпня 2015 року, 20 листопада 2015 року, з яких вбачається, що позивач неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні в психіатричній лікарні, зокрема, в період часу з 20 січня 2011 року по 13 жовтня 2011 року та з 31 травня 2013 року по 11 липень 2013 року. Крім того, з 2005 року він перебуває на «Д» обліку з приводу хронічного психічного захворювання (а.с. 17-20, 39).

Як вбачається з постанови Кіцманського районного суду Чернівецької області від 27 грудня 2010 року, ОСОБА_3 у вересні-жовтні вчинив злочин передбачений ч. 2 ст. 307 КК України, проте відповідно до висновку психолого-психіатричної експертизи він був визнаний неосудним, а тому до нього було застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом за місцем проживання (а.с. 21).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність визнання недійсним правочинів з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України та обґрунтовано задовольнив позов.

Колегія суддів вважає також безпідставними доводи апелянта щодо звернення позивача до суду із пропуском загальної позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з правилами користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. Перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо повернення кредиту в повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, який, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Строк дії картки згідно умов та правил надання банківських послуг - два роки, що підтверджується матеріалами справи (а.с.10) і не заперечувалось сторонами в судовому засіданні.

З огляду на викладене, строк дії картки за договором від 14 жовтня 2011 року визначено до 25 жовтня 2013 року, а до суду з вимогами про визнання кредитного договору недійсним позивач звернувся у червні 2016 року, тобто, в межах трьохрічного строку позовної давності.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 липня 2016 року, яке набрало законної сили, відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 14 жовтня 2011 року за недоведеністю.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Із змісту апеляційної скарги, матеріалів справи оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: