Справа № 369/8878/16-ц Головуючий у І інстанції Ковальчук Л. М.
Провадження № 22-ц/780/1539/17 Доповідач у 2 інстанції Суханова Є. М.
Категорія 38 19.04.2017
УХВАЛА

Іменем України

19 квітня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Суханової Є.М.,

суддів: Данілова О.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря: Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, посилаючись на те, що 20 січня 1959 року між ОСОБА_5 та на той час ОСОБА_6 був укладений шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Шахтарську Шахтарського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, про що зроблено актовий запис № 42. Після одруження ними обрані прізвища ОСОБА_5 таОСОБА_6 що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 25 травня 2016 року № 2. Він, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином ОСОБА_5 і ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження від 25 травня 2016 року. Також у батьків народився ще один син (його брат) ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

За час перебування у шлюбі батьки отримали земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходилась за адресою: АДРЕСА_1

В 1970 році батьками був збудований жилий будинок за вищевказаною адресою загальною площею 93 кв.м., житловою площею 56 кв.м..

З 30 серпня 1988 року він проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, а з 1993 року почав там проживати разом з дружиною і сином. Це не заважало проживати разом з батьками, так як будинок технічно поділено на дві частини і є окремі виходи. Його ж брат також був зареєстрований за цією адресою, а з 1990 року зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про смерть від 25 травня 2016 року. За життя заповіту батьком складено не було.

Позивач ОСОБА_2 зазначав, що оскільки жилий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, був збудований батьками у шлюбі, то після смерті його батька відкрилась спадщина, що складалась із ? частини вищевказаного нерухомого майна.

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_2 з посиланням на вимоги закону, просив визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 право власності на ? частину об»єкту нерухомого майна-житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2016 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із висновком суду апелянт подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задовольнити його вимоги в повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

За приписами ст. 1 Цивільного процесуального Кодексу України (далі ЦПК України) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку.

Судом першої інстанції достовірно встановлено, що згідно свідоцтва про смерть 10 квітня 1998 року помер ОСОБА_5.

Так, 23 грудня 2003 року ОСОБА_3 звернулась до Першої київської обласної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на її ім»я на грошові внески з належними по них відсотками і компенсаційними виплатами.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 19 грудня 2003 року № 2640 ОСОБА_5 дійсно проживав та був прописаний в АДРЕСА_1 з 1970 року до дня смерті-ІНФОРМАЦІЯ_4 року. 23 грудня 2003 року Сподіним І.Л., державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори було видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого ним було посвідчено, що на підставі ст. 529 ЦК України спадкоємицею майна ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року, є його дружина ОСОБА_3, і спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з грошових внесків з належними по них відсотками і компенсаційними виплатами, що знаходяться у відділенні ощадного банку № 5399/082 с. П.П.Борщагівка, Києво-Святошинського району, Київської області, на рахунку № НОМЕР_1, у відділенні Ощадбанку № 8069 м. Києва на рахунку № НОМЕР_2, належних померлому ОСОБА_5 на підставі ощадної книжки серії НОМЕР_3 виданої відділенням Ощадбанку № 5399/082 с. П.Борщагівка, та ощадної книжки, виданої відділенням Ощадного банку № 8069 м. Києва. Дані обставини підтверджуються копією спадкової справи № 722 за 2003 рік до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_5, наданої Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою.

Також судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 просив визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 право власності на ? частину об»єкту нерухомого майна-житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до вимог ч. 1 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22. 02. 2012 № 296/5 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; та в інших випадках, передбачених Законом.

Згідно вимог ч. 2 глави 13 вказаного Порядку нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов»язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз»яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. У постанові про відмову зазначаються: дата винесення постанови; прізвище, ініціали нотаріуса, який виніс постанову, найменування та місцезнаходження державної нотаріальної контори або найменування нотаріального округу та адреса розташування робочого місця приватного нотаріуса; прізвище, ім»я, по батькові фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, місце її проживання або найменування і місцезнаходження юридичної особи; про вчинення якої нотаріальної дії просила особа, що звернулася до нотаріуса (короткий зміст прохання); причини відмови у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на чинне законодавство; порядок і строки оскарження відмови з посиланням на норми цивільного процесуального законодавства.

Відповідно до вимог глави 14 даного Порядку нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Згідно вимог п. 4.15. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Таким чином, главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування».

Так, згідно роз"яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. п. 23, 24 постанови „Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року № 7, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обгрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином колегія суддів враховуючи вище викладене, не бере до уваги доводи апелянта про те, що визнання за ним права власності на ? частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, як спадкоємця першої черги в порядку спадкування за законом є підставою для задоволення його вимог, оскільки апелянтом було надано письмову відповідь від 10 вересня 2016 року завідуючої завідувача Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Грисюк О.В., в якій повідомлено, що заява ОСОБА_2 про видачу свідоцтва про право на спадщину залишена Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою без виконання.

Крім того, було встановлено, що апелянтом не надано належних і допустимих доказів, які б давали можливість колегії суддів перевірити фактичні та правові підстави виникнення і набуття права власності на спірний жилий будинок за померлим ОСОБА_5.

Згідно з вимогами ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 58 ЦПК України. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість. Достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції проте, що апелянтом ОСОБА_2 і його представником не доведено належним чином позовні вимоги про визнання за позивачем ОСОБА_2 в судовому порядку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 право власності на ? частину жилого будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, і не надали суду першої інстації належних та допустимих доказів, які б підтверджували заявлені позовні вимоги в поданій до суду позовній заяві про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

А тому, колегія суддів погоджується з тим, що судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Нових доказів або обставин, які б могли призвести до скасування рішення суду, яке обґрунтоване, апелянт не навів, а колегія суддів їх не встановила.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: