Головуючий суду 1 інстанції - Певна О.С.
Доповідач - Коновалова В.А.
Справа № 433/547/17
Провадження № 22ц/782/295/17
УХВАЛА

Іменем України

10 травня 2017 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Коротенка Є.В., Яреська А.В.,

за участю секретаря Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на ухвалу Троїцького районного суду Луганської області від 23 березня 2017 року

за позовною заявою ОСОБА_2 до Троїцької філії № 10012/064 Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк», Троїцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області про захист прав споживачів,

в с т а н о в и л а:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до Троїцької філії № 10012/064 Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк», Троїцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області про захист прав споживачів.

Ухвалою Троїцького районного суду Луганської області від 23 березня 2017 року відмовлено у відкритті провадження у зазначеній цивільній справі з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України, у зв'язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалу Троїцького районного суду Луганської області від 23 березня 2017 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, оскільки вважає, що ухвала винесена із порушенням норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Відмовляючи позивачу у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що суть спору полягає в тому, що у позивача виникла заборгованість за кредитним договором № LGB0АК06381260 від 03.07.2007року, укладеним з ПАТ КБ «Приватбанк», яке є правонаступником ЗАТ КБ «Приватбанк», у сумі 650065,03 грн., про стягнення якої приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис № 3266 від 15.08.2016 року. На підставі вказаного виконавчого напису № 3266 від 15.08.2016 року в межах виконавчого провадження № 52700537 державним виконавцем Троїцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області винесено постанову про арешт коштів боржника ОСОБА_2, а саме: грошові кошти, що містяться на рахунках № НОМЕР_1, МФО у ПАТ КБ «Приватбанк», та всіх інших відкритих рахунках, у зв'язку з чим банківські рахунки № НОМЕР_2 і № НОМЕР_3, відкриті у Троїцькій філії № 10012/064 Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» заблоковані. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що предметом оскарження є рішення, дії (бездіяльність) державного виконавця державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час виконання виконавчого напису нотаріуса № 3266 від 15.08.2016 року, а тому позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Проте, до такого висновку суд дійшов передчасно з порушенням норм процесуального права.

Статтею 15 ЦПК України передбачено, що у порядку цивільного судочинства розглядаються справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових правовідносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» №3 від 01.03.2013 року та п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) (далі - КАС), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12; далі - ГПК), Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК) або Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Оскільки згідно зі статтею 16 ЦПК не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства. Разом із тим суд також має врахувати, що в порядку цивільного судочинства підлягають розгляду справи у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов'язані між собою і окремий їх розгляд неможливий.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня

2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Стаття 2 КАС України завданням адміністративного судочинства визначає захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (далі - суб'єкт владних повноважень), шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Стаття 3 КАС України в пункті 1 дає визначення терміну «справа адміністративної юрисдикції», якою визнається публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є суб'єкт владних повноважень.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленуму ВССУ від 23 квітня 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), зокрема й під час виконання виконавчих написів нотаріуса. Такі скарги подаються до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що ОСОБА_2 просив визнати незаконними дії або бездіяльність посадових осіб Троїцької філії № 10012/064 Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» та Троїцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області щодо арешту його коштів і блокування його банківських рахунків на отримання пенсії, заробітної плати, сплати аліментів та інших витрат; скасувати постанову державного виконавця Троїцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 09.02.2017 року за № 406 та інші постанови і документи, зобов'язати Троїцьку філію Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» розблокувати його банківські рахунки № НОМЕР_2 і № НОМЕР_3; стягнути з відповідачів майнову та моральну шкоду.

Отже, правовідносини, які виникли між позивачем та банком з приводу порушення банком цивільного права позивача, а саме: визнання незаконними дій або бездіяльності посадових осіб Троїцької філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» щодо блокування рахунків на отримання пенсії, заробітної плати та інших виплат; зобов'язання Троїцьку філію Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» розблокувати банківські рахунки, стягнення майнової та моральної шкоди, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а на спір з приводу оскарження дії (бездіяльність) державного виконавця державної виконавчої служби, скасування постанов державного виконавця, прийнятих під час виконання виконавчого напису нотаріуса № 3266 від 15.08.2016 року, поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Суд першої інстанції при постановлені ухвали про відмову у відкритті провадження у справі не звернув уваги на те, що позивач звернувся із позовом, в якому об'єднав в одне провадження, як вимоги які підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, так і вимоги, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Таким чином, достатніх підстав для відмови в цілому у відкритті провадження у справі у суду першої інстанції не було.

Що стосується вимоги апелянта про направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, то вона не підлягає задоволенню, оскільки справа направляється для продовження розгляду у разі скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі у відповідності до положень ст. 311 ЦПК України.

Як вбачається із матеріалів справи судом постановлена ухвала про відмову у відкритті провадження у справі, отже провадження у справі не відкривалося. Тому відсутні підстави для направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Оскільки при вирішенні питання про відкриття провадження у справі суд першої інстанції порушив порядок, встановлений для його вирішення, тому відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, ухвалу суду слід скасувати, а справу передати до суду першої інстанції для вирішення питання у встановленому законом порядку.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 312, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Троїцького районного суду Луганської області від 23 березня 2017 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання у встановленому законом порядку.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: