Справа № 344/291/17
Провадження № 2/344/1547/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2017 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Татарінової О.А.,

секретаря Бухвак І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи - служби у справах дітей Тисменицької РДА про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_2, третя особа - служба у справах дітей Тисменицької РДА про позбавлення батьківських прав, мотивуючи тим, що 05.05.2009 року зареєструвала шлюб з відповідачем. В шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_3, яка перебуває на утриманні позивача та її теперішнього чоловіка ОСОБА_4 та проживає з ними. Відповідач не бере участі у вихованні дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не цікавиться життям своєї дочки. Позивач виховує дитину з своїм чоловіком, створює дочці належні умови виховання. За час навчання дитини батько жодного разу в школі не з`явився, навчанням та вихованням дитини не цікавився. Вважає, що ОСОБА_2 свідомо нехтує своїми обв`язками по вихованню дитини, тому просить суд позбавити його батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3. Також, позивач зазначила,що відповідач коштів на утримання дитини добровільно не надає, хоча зобов"язаний утримувати свою дитину,а тому просила стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої доньки у розмірі 10000 гривень, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття та стягнути з відповідача аліменти в розмірі 360000 гривень за три останні роки.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з мотивів наведених в позовній заяві, просили позов задовольнити в повному обсязі. Крім того, позивач суду пояснила, що наполягає на позбавленні відповідача батьківських прав, оскільки він не бере участі у матеріальному та духовному забезпеченні доньки, після розлучення вона самостійно утримувала та виховувала дочку, жодних грошей, речей та одягу для дитини від відповідача вона не отримувала. На прохання надати згоду на виїзд дитини за кордон на відпочинок, оскільки дитині це необхідно у зв'язку з частими захворюваннями на ГРВІ та грип, відповідач не реагує. Окрім цього позивач вказала, що за період перебування відповідача на Україні він жодного разу не поцікавився навчання та здоров'ям доньки.

В судовому засіданні відповідач та його представник просили відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач перешкоджала йому бачитися з дочкою та брати участь у її вихованні. Також, відповідач суду пояснив,що хоче приймати участь у вихованні доньки. Щоб забезпечити їй кращі умови проживання ще до розлучення в травні 2010 року він перевіз позивачку разом із донькою на проживання до Італії, де вони проживали разом до жовтня 2012 року. Після розлучення він надалі забезпечував доньку матеріально, однак позивачка постійно перешкоджала йому у спілкуванні з дитиною. На даний час він звернувся з позовом до Тисменицького районного суду про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

Представник третьої особи - служби у справах дітей Тисменицької РДА надав суду висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та заперечив проти задоволення позову з підстав наведених у висновку.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Вислухавши пояснення позивача та її представника, відповідача та його представника, представника третьої особи, свідків,всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, вважає,що заявлені позовні вимоги про позбавлення батьківських прав не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України сім'я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

За приписами ст.7 Сімейного кодексу України яка встановлює загальні засади регулювання сімейних відносин, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Проживання батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 05 серпня 2015 року (а.с.13) ОСОБА_2 є батьком, а ОСОБА_2 ОСОБА_1 матір`ю дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 05 листопада 2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 05 травня 2009 року у виконавчому комітеті Старолисецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, актовий запис № 8, розірвано. Малолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишено на проживанні з матір`ю ОСОБА_1. (а.с.18-19).

25.10.2014 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим відділом ДРАЦС реєстраційної служби Тисменицького РУЮ в Івано-Франківській області серії від 25.10.2014 року, актовий запис № 47 (а.с. 12).

05.08.2015 року ОСОБА_2 звернувся із заявою до Служби у справах дітей Тисменицької РДА про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 (а.с. 15-17).

Згідно розпорядження Тисменицької РДА № 373 від 16.09.2015 року ОСОБА_2 надано право спілкуватися та брати участь у вихованні доньки ОСОБА_3 (а.с. 35)

04.01.2017р. ОСОБА_2 звернувся до начальника відділу ювенальної превенції ГУ ПН в Івано-Франківській області з заявою про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною (а.с.42-43).

05.01.2017р. ОСОБА_1 звернулася з заявою до Тисменицького ВП ГУ НП України про те, що 03.01.2017р. за місцем її проживанння приїхав колишній чоловік - відповідач з трьома невідомимим чоловіками, чим налякали дитину ОСОБА_3 та її батьків( а.с.75).

13.01.2017р. ОСОБА_2 надійшов лист від начальника відділу ювенальної превенції управління превентивної діяльності ГУ НП України в Івано-Франківській області про те, що відповідачу необхідно звернутися з позовною заявою до суду про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. (а.с. 44). Аналогічний лист надійшов 13.02.2017р. (а.с. 61).

Згідно довідки № 18/152 від 11.01.2017р. з Обласної психоневрологічної лікарні № 3 ОСОБА_2 на обліку в ОПНКЛ № 3 не перебуває (а.с. 45).

Згідно довідки № 35 від 12.01.2017р. з Обласного наркологічного диспансеру в ОСОБА_2 ознак наркологічних захворювань не виявлено. (а.с.45).

В січні 2017 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні дитини з відшкодуванням моральної шкоди, що підтверджується копією ухвали Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 20.01.2017 року ( а.с.63).

Як вбачається з характеристики сільського голови с.Старий Лисець Тисменицького району Івано-Франківської області подружжя ОСОБА_13 виховує доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_1 порядна, доброзичлива, працелюбна особа, з народження дбала про дочку.ОСОБА_3 спокійна та врівноважена дівчинка ( а.с.79).

Згідно характеристики психолога від 16.01.2017 року ОСОБА_3 спокійна та врівноважена дівчинка, має багато друзів у школі.У навчанні наполеглива, цілеспрямована. Дуже полюбляє хвалитись своїми батьками,зокрема батьком-ОСОБА_4,який постійно бере участь у всіх шкільних організаціях,батьківських зборах, самостійно приводить та забирає дівчину зі школи, цікавиться її проблемами у навчанні. Мати- ОСОБА_1 порядна та доброзичлива особа ( а.с.80).

Відповідно до висновку завідувача ДНЗ "Малятко" від 20.02.2017р. ОСОБА_3 дівчинка ввічлива та доброзичлива. Майже постійно перебуває під опікою мами та бабусі. ОСОБА_2 у дитячому садку не бачили жодного разу та дівчинка ніколи про нього не розповідала. (а.с. 101).

Як вбачається з листа Пезенті Мікеле, власника фірми "Омоніма" відповідач ОСОБА_2, найнятий 15.01.2008 року мав бездоганний стаж роботи, працьовитий та завжди на місці,зі спокійним та врівноваженим характером ( а.с.220).

Згідно висновку психолога Тисменицької спеціалізонавої школи від 02.03.2017р. ОСОБА_3 дівчинка розумна, врівноважена, відкрита до людей, позитивно ставиться до оточуючих. На запитання щодо біологічного батька дівчинка переживає, називає його дядьком, натомість своїм батьком називає ОСОБА_4. Дитина має неприємні спогади з минулого спільного проживання з батьком ( а.с.100).

Згідно копій квитанцій ОСОБА_2 здійснював переказ коштів ОСОБА_1 (а.с.30-32).

Як передбачено ч.4 ст.19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини та відібрання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який надає письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, а також на підставі інших документі, які стосуються справи.

Відповідно до ч.5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Комісія з питань захисту прав дитини Тисменицької РДА у своєму висновку № 07-17/02-20 від 10.02.2017 року вказує на недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.91-92).

Суд вважає, що при розгляді питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав Комісія з питань захисту прав дитини Тисменицької РДА діяв в інтересах дитини та в межах своїх повноважень, передбачених СК України та Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, запросивши на засідання комісії сторони, повно дослідивши обставини, що мають істотне значення, а тому підстав не погодитися з даним висновком відповідно до ч.6 ст.19 СК України не вбачає.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що проживає з позивачкою з 2013 року. Дитина називає його батьком. Всі витрати по догляду за дитиною взяв на себе. Оплачував дитині операцію. Відповідача бачив 3 рази, коли останній приходив до позивачки на роботу. Також свідок зазначив, що зі слів дитини вона пам'ятає як батько бив маму.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що вона являється класним керівником дитини. Вона знає батька дитини ОСОБА_8, який приводить дитину до школи та забирає, приходить на класні збори. Дитина називає його батьком, про іншого батька дитина ніколи нічого не казала. Дитина гарно вчиться, малює, співає.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що позивачка є її донькою. Також вона працює в школі, де навчається дитина, психологом. Відповідач постійно конфліктував з позивачкою, неадекватно себе поводив. Коли відповідач з позивачкою були за кордоном, то остання дзвонила і казала, що боїться, що відповідач буде її бити. В січні 2017 року відповідач приїхав до дитини, в нього трусилися руки та було чути перегар. Свідок сказала, що боїться давати йому дитину. Відповідач дав подарунки, спитав дитину, що їй купити та зробив з нею фото. Свідок не пам'ятає, щоб відповідач коли ще проживав з її донькою проводив з дитиною час, натомість він піднімав на позивача руку. Коли сторони перебували за кордоном, то відповідач працював, а позивач також підробляла. Після розлучення вона допомагала доньці матеріально, також позивач отримувала декретні кошти. Відповідач ніяких грошей не пересилав та посилки від нього не отримували.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що вона являється сестрою позивача та хресною дитини. Чоловік позивача ОСОБА_11 приводить дитину до школи та забирає, приходить на класні збори. Дитина називає його батьком. Після розлучення відповідач 2-3 рази приїжджав до дитини, її життям не цікавився.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що він являється хресним татом дитини. Добре знає сторін, з відповідачем знайомий з дитинства. Знає, що сторони проживали разом в Італії. Свідок вказав, що зі слів відповідача знає, що останній після розлучення 2-3 рази приїжджав до дитини, привозив подарунки, давав гроші, але позивач відмовлялася брати. Також вказав, що відповідач працює в Італії, приїжджає 2 рази на рік. Літом 2016 року відповідач разом із ним приїзджали до дитини. Відповідач зайшов, побув пів години і вони поїхали до позивача в магазин, після чого, зі слів відповідача, позивач заборонила спілкуватися з дитиною.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що є матір'ю відповідача. Після розлучення відповідач передавав гроші та подарунки дитині, спілкування батька з дитиною було по скайпу. Коли дитина хворіла, відповідач висилав 200 євро.Також відповідач спілкувався з бабусею дитини ОСОБА_9, цікавився що потрібно купити дитині. В 2015 році вислав посилку, яку ніхто не забрав. Коли сім'я проживала в Італії, свідок приходила до них на квартиру. Вказала, що позивач вживала спиртні напої, не доглядала за дитиною, робила скандали, на що сусіди викликали поліцію. Через це сім'ю поставили на облік. Позивач ніколи не скаржилася, що відповідач її бив. Натомість вона була присутня, коли позивач кидалася з ножем а відповідача. Відповідач забезпечував дитину, він пересилав з Італії гроші на утримання дитини. Зі слів відповідача знає, що коли позивачка попросила дозвід на виїзд дитини, то відповідач не заперечував, сказав також що допоможе грошима.

Відповідно до ч.2 ст.171 СК України дитина може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її Майном.

В судовому засідані малолітня дитина ОСОБА_3 вказала, що відповідача не знає. Пам'ятає тільки, коли вона була ще маленька в колясці, як останній бив маму. Сказала, що її тато ОСОБА_8, якого вона дуже любить і часто проводить з ним час, бо мама зайнята. Любить також гратися з дідом. Сказала, що тато з мамою не сваряться. Тата дитина слухає більше. Пам'ятає, як якийсь дядько приходив до неї і приніс цукорки, але вона їх віддала бабусі. Баба з дідом не пустили його вхату, а вона дуже налякалася, бо думала що він її забере Також дитина сказала, що часто хворіє, бабуся її лікує. Сказала, що тато ОСОБА_8 найдобріша людина на світі, а відповідача вона взагалі не знає.

Враховуючи вік дитини, той факт, що дитина не спілкується з батьком через перешкоди, які створює мати, та постійне місце проживання відповідача за кордоном, беручи до уваги сформованість такої думки дитини дорослими членами сім'ї, які на даний час проживають з дитиною, суд, оцінивши такі обставини, не вважає думку дитини пріоритетною при вирішенні даного спору.

Відповідно до ст. 165 СК з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до вимог ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Пункт 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» закріплює, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Однак, як зазначається в п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.

Судом встановлено, що обставини неналежного виконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов'язків спростовуються відсутністю його вини у нехтуванні обов'язками по вихованню дочки та викликані тим,що відповідач з з 2008 року постійно проживає в Італії. Відповідач бажає брати участь у вихованні дочки та заперечує проти позбавлення його батьківських прав.

Згідно ст. 166 СК України, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини.

Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків.

Таким чином, враховуючи наведені вище норми чинного законодавства, а також усі обставини даної справи у їх сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для застосування крайнього заходу впливу на відповідача - позбавлення його батьківських прав, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Що стосується заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів суд вважає наступне.

Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку.

В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно.

За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України і роз'яснень, викладених в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.

Позивач ОСОБА_1 являється фізичною особою-підприємцем та за 2016 рік отримала дохід у розмірі 37485 гривень ( а.с.70-74).

Відповідач ОСОБА_2 з 2008 року працює на підставі трудового договору на фірмі "Омоніма" Італія ( а.с.220-225).

Дитина ОСОБА_3 часто хворіє, що підтверджується в долученій до справи медичній книжці ОСОБА_3 (а.с.122-213) та відповіді на запит Старолисецької лікарської амбулаторії від 22.02.2017 року ( а.с.104).

Як вбачається з гарантійного листа ОСОБА_3 приймає участь у конкурсі "Міні - Міс Версаль" та ОСОБА_1 було сплачено внесок 1000 гривень ( т.2 а.с.8,9)

Крім того, як вбачається з виписки із медичної карти ОСОБА_3перебувала на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні Івано-Франківської ОДКЛ у період з 21.06.2016 року по 23.06.2016 року та їй проведено оперативне лікування: видалення атероми ( а.с.103).

В поданих письмових запереченнях відповідач зазаначив, що має мінливий дохід, а тому може сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 507 гривень, що відповідає 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Зазначені відповідачем обставини належними доказами не спростовані.

З урахуванням наведених положень та того факту, що відповідач працює та має мінливий дохід, суд дійшов висновку, що аліменти, які підляють стягненню з відповідача на користь позивача на утримання дитини, слід визначити в твердій грошовій сумі.

За правилами ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про державний бюджет" на 2017 рік визначений прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2017 року - 1689 гривень, з 1 травня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1860 гривен.

При визначенні розміру аліментів суд відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України враховує, що відповідач працює, інших дітей на утриманні не має, і спроможний платити аліменти на утримання дитини.

Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Враховуючи,що обов»язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, розмір витрат на утриманні дитини, інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, виходячи з принципів розумності та справедливості, стану здоров»я сторін та дитини, яка часто хворіє, потреб дитини у розвитку та навчанні, суд дійшов висновку, що заявлений позов про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини слід задовольнити частково та стягувати з відповідача аліменти на користь позивача на утримання неповнолітньої доньки в розмірі 900 гривень, щомісячно, починаючи з 15.03.2017 року, відповідно до ст.191 СК України, та до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до ч.2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у звязку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більше як за три роки.

Разом з тим, жодних належних доказів на підтвердження того, що позивач вживала заходів щодо одержання аліментів від відповідача та факту ухилення відповідача від сплати аліментів позивачем не надано.

Тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення аліментів за минулий час.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у межах сплати платежу за один місяць.

Згідно із ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Тому з відповідача слід стягнути 640 гривень судового збору в дохід держави.

На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.ст. 180, 181, 182, 184, 191 Сімейного кодексу України, ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів»,ст. ст. 164, 165, 166 Сімейного кодексу України, п. 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст. 10,11,60, 88,212-215,367 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи - служби у справах дітей Тисменицької РДА про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 і/н НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 і/н НОМЕР_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 900 (дев"ятсот) гривень, щомісячно, починаючи з 15 березня 2017 року та до досягнення дитиною повноліття.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 і/н НОМЕР_1 на користь держави (в спеціальний фонд Державного бюджету України з зарахуванням на рахунок 0001, отримувач коштів ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106, код за , банк отримувача Головне управління Державного казначейства служби України у м. Києві, код банку отримувача (МФО) 820019, код класифікації доходів бюджету 22030106, код ЄДРПОУ суду 02891693) судовий збір в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Татарінова О.А.