Єдиний унікальний номер 242/5086/16-ц Номер провадження 22-ц/775/638/2017
Головуючий у 1 інстанції Владимирська І.М.
Доповідач Санікова О.С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

Головуючого судді Санікової О.С.

суддів Будулуци М.С., Канурної О.Д.

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про позбавлення батьківських прав

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 24 січня 2017 року,-

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Селидівського міського суду Донецької області від 24 січня 2017 року, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про позбавлення батьківських прав про позбавлення батьківських прав відмовлено, - та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги позивачка посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права та неврахування всіх обставин справи; висновок суду про те, що нею не було доведено умислу щодо ухилення від виконання батьківських обов'язків не відповідає вимогам ст. 164 СК України, в якій не зазначено, що підставою для позбавлення батьківських прав повинні бути умисні дії відповідача; відповідач мав та має можливість спілкуватися з донькою як через засоби зв'язку так і безпосередньо, йому відомі місце їхнього проживання, відомий контактний телефон, проте відповідач не бажає брати участі у житті та вихованні дитини, це ж саме відповідач заявив по телефону секретарю судового засідання, проте суд жодним чином не зафіксував відмову відповідача від виконання батьківських обов'язків і згоду на позбавлення батьківських прав; просить суд врахувати, що відповідач жодним чином не заперечував проти задоволення позову, не надав суду доказів, які б підтверджували його бажання бачити та спілкуватися з дитиною; нею були подані докази, які свідчать про те, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; окрім того, після винесення рішення суду відповідач сказав їй, що напише заяву про те, що він не заперечує проти позбавлення батьківських прав, проте суд першої інстанції не обґрунтував належним чином, чому він, незважаючи на висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав приймає протилежне рішення; судом також не враховані пояснення дитини.

У судове засідання апеляційного суду сторони не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином - позивачка телефонограмою, яка зареєстрована у журналі телефонограм за № 1440 від 11 квітня 2017 року (а.с. 74); відповідач - шляхом SMS-повідомлення (а.с.73).

Від органу опіки та піклування в особі Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради надійшов лист про розгляд справи у відсутності представника.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Дитина проживає разом з матір'ю.

Згідно висновку Служби у справах дітей Залізничної районної адміністрації від 24.102016 року визнано доцільним позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини.

Судом також встановлено, що позивачка до органу опіки та піклування, поліції тощо з приводу невиконання або неналежного виконання відповідачем батьківських прав для реагування, притягнення до адміністративної відповідальності за це не зверталась; сам орган опіки та піклування не контролював це питання, не вживав заходів реагування, попередження, профілактики до відповідача з метою корегування його ставлення до виконання обов'язку по вихованню та розвитку дитини; відповідач до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов'язків не притягувався.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги і дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи позивачці у задоволенні її позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав у відношенні його дочки ОСОБА_3, 2009 року народження, суд з посиланням на ст. 150, частину 2 ст. 164 СК України, а також на положення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», виходив з того, що позивач не довела винну поведінку відповідача в ухиленні від виконання батьківських обов'язків.

Зокрема, свій висновок суд першої інстанції обґрунтував тим, що відповідач на даний час зареєстрований та мешкає в зоні АТО, поштовий зв'язок з даною територією відсутній, тому суд позбавлений можливості беззаперечно прийти до висновку, що відповідач не виявляє інтересу до дитини без поважних причин.

Суд не прийняв до уваги лише висновок органу опіки та піклування без підтвердження викладених в ньому обставин іншими належними та допустимими доказами. При цьому суд зазначив, що характеристики, які надані позивачем, характеризують лише дитину та її матір і не містять інформації щодо умисного ухилення батька від виконання батьківських обов'язків. Пояснення свідків, оформлені у якості характеристик, не відповідають вимогам, які застосовуються для письмових доказів, тому судом до уваги не прийняті з урахуванням ч.1 ст. 159 ЦПК України. Посилання позивача на самоусунення відповідача від матеріального забезпечення дитини належним чином не підтверджено.

Зазначені висновки суду в основному є правильними.

Як вбачається з аналізу статті 164 СК України зазначена норма не вимагає попереднього застосування до винуватих матері, батька заходів попереднього, досудового впливу (накладення адміністративної відповідальності, розгляд їхньої поведінки органом опіки та піклування, виховний вплив з боку дільничного уповноваженого міліції тощо).

Водночас невжиття до батьків таких заходів може бути підставою для відмови в позові у разі каяття матері чи батька. При цьому судова практика не виключає застосування судових попереджень.

Разом з тим, як роз'яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (п.п.15, 16,18) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і грунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і покладення на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме позовної заяви ОСОБА_1 сторони перебували у незареєстрованому шлюбі з 2006 року; ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_3; батьком дитини у свідоцтві про народження записаний ОСОБА_2.

Звертаючись до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, позивачка посилалась на те, що батько дитини ОСОБА_2 з 2012 року вихованням, навчанням та утриманням своєї доньки не займається, її долею, життям, здоров'ям та потребами не цікавиться, матеріальної підтримки не надає. З вересня 2014 року вона з донькою вимушена була переїхати із міста Донецька до міста Львова, з того часу ОСОБА_2 не телефонував до доньки, жодного разу не надавав кошти на її утримання, не дзвонив ні на свята, ні на день народження.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що відповідач участі у розгляді справи судом першої інстанції не приймав і суд був позбавлений можливості з'ясувати його ставлення до дочки та його особистість.

Судом також встановлено, що відповідач зареєстрований та проживає в зоні АТО, а саме в місті Донецьку і не має фізичної можливості приймати участь у вихованні дитини, яка разом з матір'ю проживає у місті Львові.

З огляду на встановлені обставини суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказані обставини не є свідомим ухиленням відповідача ОСОБА_2 від виконання батьківського обов'язку щодо виховання дитини, тому відсутні правові підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно дочки ОСОБА_3.

Висновок суду відповідає вимогам ч.7 ст. 7 СК України, положенням Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, відповідно до яких при вирішенні будь-яких спорів, що стосуються дитини, державні органи, у тому числі суди, мають забезпечити пріоритет прав дитини, тобто спір має бути вирішений таким чином, щоб максимально гарантувати фізичний, розумовий, духовний розвиток дитини у соціально здоровому середовищі. При цьому особисті амбіції батьків або одного з них відносно дитини чи будь-які конфлікти між самими батьками стосовно питання утримання і виховання дитини не можуть прийматися до уваги.

З огляду на роз'яснення, надані у зазначеній постанові Пленуму Верховного Суду України, відповідно до якого ухилення від виховання дитини можливо вважати лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками, доводи апеляційної скарги про те, що умисел не є обов'язковою підставою при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги позивачки про те, що відповідач мав та має можливість спілкуватися з донькою, як через засоби зв'язку та і безпосередньо є безпідставними, оскільки належними та допустимими доказами позивачкою не доведено, що відповідач мав і має таку можливість. Посилання в апеляційній скарзі на те, що не бажання брати участь у житті та вихованні дитини відповідач висловив по телефону секретарю судового засіданні не є належним та допустимим доказом на обгрунтування таких доводів.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач жодним чином не заперечував проти задоволення позову також є безпідставними, оскільки ця обставина не підтверджена письмовим доказом та не зафіксована поясненнями відповідача, наданими ним в судовому засіданні.

На думку апеляційного суду не може вважатися належним доказом і надіслана до апеляційного суду електронною поштою заява ОСОБА_2, в якій повідомляється, що він не заперечує проти задоволення апеляційної скарги, так як він не приймає участі у вихованні дитини ОСОБА_3 протягом п'яти років (а.с.100), оскільки відповідно до Закону України «Про звернення громадян» письмові звернення можуть надсилатися лише звичайною поштою або передаватися громадянином до відповідного органу чи установи особисто або через уповноважену ним особу. Відтак інформація, яка передається через електронну пошту, не є письмовою в розумінні законодавства України, оскільки з передачею даних через мережу Інтернет не можна гарантувати, що кореспонденція була надіслана саме тією особою, про яку йдеться у листі. Крім того, на листі, доданому до заяви (а.с.99), зазначено: «пересылаемое сообщение от кого: ОСОБА_1». Отже, у апеляційного суду є сумнів в тому, що зазначена заява була надіслана саме ОСОБА_2

Посилаючись на те, що нею (позивачкою) були надані докази, які б свідчили про те, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, апелянтом, разом з тим, не зазначено, які ж саме докази про це свідчать.

При цьому посилання позивачки в позовній заяві на те, що при спілкуванні з відповідачем з вересня 2014 року вона просила його дати дозвіл на виїзд дитини за кордон, проти він відмовив їй в цьому, дає підстави сумніватися в дійсних причинах бажання позивачки позбавити відповідача батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги позивачки з посиланням на висновок органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача також не є підставою для скасування рішення, оскільки відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що і було дотримано судом першої інстанції з урахуванням відсутності висновку органу опіки та піклування за місцем проживання відповідача.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, пояснення свідків, оформлені у якості характеристик, не можуть бути належним доказом по справі, оскільки вони не були допитані з дотриманням вимог, передбачених ст. 180, 182 ЦПК України. З цих же підстав не може бути прийнятий як доказ і пояснення самої дитини, надані, як зазначає апелянт, органу опіки та піклування і не допитаної судом першої інстанції.

Отже, апеляційний суд вважає, що розглядаючи справу, суд першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав вірну правову оцінку і дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_3, 2009 року народження. Висновки суду ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи і висновків суду не спростовують.

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1, 308, 314 ч.1, 315 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 24 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Судді: