АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4421/17 Головуючий 1 інст. - Савченко Г.М.
Справа № 2-3114/2006 Доповідач - Бурлака І.В.
Р ІШ Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«17» жовтня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 липня 2006 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Лизогубівської сільської ради Харківського району Харківської області про визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

У липні 2006 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеним позовом до Лизогубівської сільської ради Харківського району Харківської області. В обґрунтування свого позову посилалася на те, що на підставі дозволу на будівництво житлового будинку в с. Лизогубівка Харківського району Харківської області № 58 від 01 вересня 1960 року, який надано виконкомом Харківської районної ради ОСОБА_3, він з дружиною ОСОБА_4 за власні кошти та своєю працею побудували житловий будинок АДРЕСА_1, але не оформили права власності на будинок.

Зазначила, що згідно державного акта на право приватної власності на землю ОСОБА_3 в приватну власність надано земельну ділянку площею 2,24 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Вказала, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

За життя ОСОБА_4 залишила заповіт від 15 лютого 2002 року, за яким все своє майно заповідала їй.

Зазначила, що після смерті ОСОБА_4 вона прийняла спадщину шляхом фактичного вступу до управління і володіння спадковим майном, оскільки постійно проживала спільно із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Просила визнати за ОСОБА_4 право власності на створене нерухоме майно, ? частину житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 та ? частину земельної ділянки площею 2,24 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 та ? частину земельної ділянки площею 2,24 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 19 липня 2006 року визнано за ОСОБА_4 право власності на новостворене нерухоме майно, на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 та ? частину земельної ділянки площею 2,24 га на території Лизогубівської сільської ради Харківського району Харківської області для ведення сільськогосподарського виробництва; визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 та ? частину земельної ділянки площею 2,24 га на території Лизогубвської сільської ради Харківського району Харківської області для ведення сільськогосподарського виробництва в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року; зобов'язано Комунальне підприємство «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» зареєструвати за ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1

Не погоджуючись з заочним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила заочне рішення суду - скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову.

При цьому посилалася на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, є тіткою ОСОБА_2 та дружиною ОСОБА_3, а спірне майно належало на праві власності та було зареєстровано за ОСОБА_3

Зазначила, що її дядька ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, тобто на час розгляду справи ОСОБА_3 вже помер, після нього відкрилася спадщина та після його смерті є спадкоємці за законом його рідна сестра ОСОБА_5, її мати, яка відмовилась від спадщини на її користь.

Вказала, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 06 листопада 2006 року за нею визнано право власності на ? частину житлового будинку по АДРЕСА_1 та на ? частину земельної ділянки площею 2,24 га на території Лизогубівської сільської ради Харківського району Харківської області в порядку спадкування за законом після смерті дядька ОСОБА_3

Згідно державного акта на право власності приватної власності на землю серія НОМЕР_1, реєстраційний № 89 від 06 грудня 2002 року ОСОБА_6 безоплатно було надано в приватну власність земельну ділянку площею 2,24 га на території Лизогубівської сільської ради Харківського району Харківської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Вказала, що земельна ділянка не є майном, набутим подружжям за час шлюбу і не підлягає поділу між ними, якщо один з подружжя безоплатно отримав її в приватну власність, використавши своє право громадянина на приватизацію.

Вважала, що суд першої інстанції вирішив питання про її права та незаконно визнав за ОСОБА_2 право власності на майно на ? частину земельної ділянки, яка належала на праві власності спадкодавцю ОСОБА_4 на час її смерті та не входила до спадкової маси після померлої, а належала на праві особистої власності ОСОБА_3

Зазначила, що суд першої інстанції незаконно визнав за померлою ОСОБА_4 право власності на ? частину житлового будинку, як на новостворене майно та необґрунтовано визнав за ОСОБА_2 право власності на ? частину цього житлового будинку в порядку спадкування за заповітом, оскільки, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво, до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, заочне рішення суду - скасувати.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що новостворене нерухоме майно та приватизована земельна ділянка є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3, тому за померлою ОСОБА_4 можливо визнати права власності на ? частку цього майна, а ОСОБА_2, як спадкоємець за заповітом, має право власності на ? частку цього майна після померлої.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Визнаючи право власності на ? частку новоствореного нерухомого майна та ? частку приватизованої земельної ділянки за померлою, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина 4 стаття 25 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 вересня 1954 року по день смерті ОСОБА_4, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Під час шлюбу 01 вересня 1960 року виконкомом Харківської районної ради народних депутатів Харківської області ОСОБА_3 надано дозвіл на будівництво житлового будинку на три кімнати з надвірними будівлями, а саме сараєм та вбиральнею. Із технічного паспорту від 27 липня 1989 року вбачається, що житловий будинок на дві кімнати з кухнею, верандою, ганком, сараєм, гаражем, льохом, вбиральнею, огорожею та колонкою побудовано, однак матеріали справи не містять доказів того, що житловий будинок з надвірними будівлями введено в експлуатацію та подружжя за життя набуло право власності на нього.

Розпорядженням Харківської райдержадміністрації Ради народних депутатів від 02 грудня 2002 року № 462 ОСОБА_3 надано в порядку приватизації Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 2, 24 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Лизогубівської сільської ради Харківського району Харківської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, про що зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю НОМЕР_2 від 06 грудня 2002 року.

За час життя ОСОБА_4 склала заповіт на ім'я ОСОБА_2, в якому заповідала все своє майно ОСОБА_2, яке буде належити їй на час смерті.

Відповідно до положень статей 6, 17 Земельного Кодексу України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і ст. 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації ОСОБА_3 спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Статтями 12, 14, 16 Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року передбачено, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладання інших угод, не заборонених законом. Громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для ведення фермерського господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Аналогічна норма міститься в статті 60 СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Статтею 61 СК України (у редакції, чинній до внесення змін Законом № 2913-VI) було встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

09 лютого 2011 року набрав чинності Закон № 2913-VI , яким ст. 61 СК України доповнено частиною п'ятою такого змісту: об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Відповідно до частини 2 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-388цс15, від 27 травня 2015 року №6-159цс15.

Визнаючи житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку об'єктом спадкування, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що спірна земельна ділянка передана органом місцевого самоврядування в приватну власність ОСОБА_3 в порядку приватизації не для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), а для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, спірний будинок хоча і побудовано в період шлюбу, але не введено в експлуатацію та не зареєстровано належним чином, тому підстав для задоволення позову ОСОБА_2, а саме визнання за нею права власності на ? частину житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 та ? частину земельної ділянки площею 2,24 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року не має.

Таким чином, суд першої інстанції, не встановив в необхідному обсязі тих обставин справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не надав встановленим обставинам належної правової оцінки та дійшов помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_2

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Оскільки ухвалене судом першої інстанції у справі заочне рішення не відповідає зазначеним вимогам матеріального та процесуального права, що є підставою відповідно до пункту 4 частини 1 статті 309 ЦПК України для скасування заочного рішення, воно підлягає скасуванню з відмовою в задоволенні позову ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2.ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України судова колегія

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 липня 2006 року - скасувати і в задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії