У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 21 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 3 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 є власником квартири № 23 у цьому ж будинку, яка знаходиться поверхом вище. 15 травня 2015 року унаслідок дій мешканців квартири № 23 в її квартирі сталося залиття, що підтверджується актом про підтоплення квартири від 15 травня 2015 року. Відповідно до дефектного акту від 15 травня 2015 року вартість ремонтних робіт, які необхідно виконати на усунення наслідків затоплення, становить 3 050 грн.

Позивачка вказувала про те, що відповідачка не вперше затоплює її квартиру, отже, у зв'язку з протиправними діями ОСОБА_4 їй було спричинено майнову та моральну шкоду, яку відповідачка у добровільному порядку відмовляється відшкодувати.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просила суд стягнути з ОСОБА_4 майнову шкоду у розмірі 3 050 грн та моральну шкоду у розмірі 2 тис. грн.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 21 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 3 листопада 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3 050 грн майнової шкоди та 1 500 грн моральної шкоди. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із наявності вини відповідачки у залитті квартири позивачки, яка несе відповідальність за утримання, технічний стан своєї квартири у цілому та водопровідної арматури, у завданні позивачці майнової шкоди, яку ОСОБА_4 зобов'язана відшкодувати. Крім того, наявні підстави для відшкодування позивачці моральної шкоди, розмір якої було визначено з урахуванням вимог розумності та справедливості.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 є власником квартири № 23 у цьому ж будинку, що розташована поверхом вище.

15 травня 2015 року, за твердженням позивачки, унаслідок дій мешканців квартири № 23 в квартирі № 20 сталося залиття її квартири, що підтверджується актом про підтоплення квартири від 15 травня 2015 року.

Відповідно до дефектного акту від 15 травня 2015 року вартість ремонтних робіт, які необхідно виконати на усунення наслідків затоплення у квартирі № 20 становить 3 050 грн.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Аналіз ст. ст. 151, 177, 179 ЖК УРСР, ст. 322 ЦК України свідчить про те, що власник зобов'язаний утримувати жилі приміщення, підтримувати санітарно-технічне та інше обладнання у належному стані, дотримуватись Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК Україниналежними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК Україниобставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 212 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

Судом установлено, що у належній відповідачці квартирі у день затоплення комісія огляду квартири, у тому числі водопровідної арматури, не проводила. Акт про підтоплення квартири від 15 травня 2015 року не містить інформації про місце його складання, не завірений мокрою печаткою Шубківської сільської ради Рівненського району Рівненської області, а складений зі слів позивачки без виїзду на місце підтоплення. Дефектним актом від 15 травня 2015 року зафіксовано виключно перелік ремонтних робіт та необхідна кількість будівельно-оздоблювальних матеріалів.

Отже, ні акт про підтоплення квартири позивачки, ні дефектний акт не вказують на причини залиття квартири ОСОБА_3 Такі причини не встановили й суди, оскільки не вказали про це в судових рішеннях.

Предметом доказування у даних правовідносинах з огляду на вимоги ст. 179 ЦПК України, є саме факт залиття, наявність та розмір спричиненої шкоди, винність дій відповідачки, причинно-наслідковий зв'язок між шкодою та діями відповідачки.

Таким чином, суди у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не встановили, не дослідили, чи надано позивачкою належні та допустимі докази, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України), щодо причини залиття належної їй квартири, у разі якщо акт про підтоплення не завірений відповідною державною установою, складений зі слів позивачки та дефектний акт не містять відомостей щодо залиття та його причин, що є порушенням Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76.

Крім того, суди не перевірили на підставі яких даних Шубківською сільською радою видано довідку від 16 березня 2016 року про справність запірної водопровідної арматури у квартирі відповідачки на момент залиття квартири позивачки у разі, якщо комісією огляд вказаної водопровідної арматури не проводився.

Отже, судові рішення фактично ухвалені на припущеннях, що заборонено законом (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 21 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 3 листопада 2016 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик