АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/624/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 39 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
секретарОСОБА_5, ОСОБА_6

за участю:

позивача ОСОБА_7

відповідача ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_8, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Уманська міська рада Черкаської області, Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності на спадкове майно, -

в с т а н о в и л а :

02 вересня 2016 року ОСОБА_7 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що його бабі ОСОБА_12 на підставі державного акту на право приватної власності на землю № 1073 від 23.04.1998 року належала земельна площею 0,1 га, розташована по пров. Західному, 27, в м. Умань, Черкаської області.

22 липня 2003 року ОСОБА_12 померла. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складалась із вказаної земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку.

23 червня 2004 року спадкоємці померлої ОСОБА_12 ОСОБА_13, ОСОБА_9 та ОСОБА_14 отримали свідоцтва про право на спадщину за законом в рівних частинах на житловий будинок з надвірними спорудами по пров. Західному, 27, в м. Умань, а також земельну ділянку площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку за вказаною адресою.

26 травня 2010 року помер ОСОБА_13, спадкоємцями після його смерті є позивач ОСОБА_7 та відповідачка ОСОБА_8, які звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини.

Постановою державного нотаріуса Десятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_15 від 12.07.2016 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку з тим, що право власності на 1/3 частину земельної ділянки по пров. Західному, 27 в м. Умань, після померлого 26.05.2010 року ОСОБА_13 не зареєстроване.

На час подання позову ОСОБА_8 відмовилась від своєї частини спадкового майна на користь ОСОБА_7

Враховуючи наведене, позивач просив суд визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,1000 га, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку по пров. Західному, 27, в м. Умань, Черкаської області.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213,214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Відповідно до вимог ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого було заявлено стороною у справі.

Проте, вказаний висновок суду першої інстанції суперечить нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Застосовуючи наслідки спливу позовної давності у даній справі, суд першої інстанції вважав, що про його застосування було заявлено стороною у справі Головним територіальним управлінням юстиції у м. Києві.

Однак, Головне територіальне управління юстиції у м. Києві приймало участь у справі в якості третьої особи, тому не є стороною у справі.

Відповідачі у справі не заперечували проти задоволення позовних вимог та не заявляли будь-яких вимог про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності.

Крім того, у поясненні представника третьої особи у справі Головного територіального управління юстиції у м. Києві, вказано, що у вирішенні справи він покладається на розсуд суду.

Колегія суддів вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення свого права він дізнався після отримання Постанови державного нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом 12 липня 2016 року, а із позовом звернувся до суду 02 вересня 2016 року.

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування").

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до необґрунтованого висновку щодо відмови в задоволенні позову у звязку із пропуском позивачем строку позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що бабі позивача ОСОБА_12 на підставі державного акту на право приватної власності на землю № 1073 від 23.04.1998 року належала земельна площею 0,1000 га, розташована по пров. Західному, 27, в м. Умань, Черкаської області (а.с. 7).

22 липня 2003 року ОСОБА_12 померла. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складалась із вказаної земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку.

23 червня 2004 року спадкоємці померлої ОСОБА_12 ОСОБА_13, ОСОБА_9 та ОСОБА_14 отримали свідоцтва про право на спадщину за законом в рівних частинах на житловий будинок з надвірними спорудами по пров. Західному, 27, в м. Умань, а також земельну ділянку площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку за вказаною адресою (а.с. 8, 10).

26 травня 2010 року помер ОСОБА_13 (а.с. 11), спадкоємцями після його смерті є позивач ОСОБА_7 та відповідачка ОСОБА_8, які 20 жовтня 2010 року звернулись до 10 Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини.

Постановою державного нотаріуса Десятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_15 від 12.07.2016 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку з тим, що право власності на 1/3 частину земельної ділянки по пров. Західному, 27 в м. Умань, після померлого 26.05.2010 року ОСОБА_13 не зареєстроване (а.с. 14).

Згідно листа Управління Держгеокадастру в Уманському районі Черкаської області № 97-28-99.2-704/15-16 від 01.02.2016 року відомості про земельну ділянку ОСОБА_12 площею 0,1000 га, яка розташована по пров. Західному, 27, в м. Умань, Черкаської області, відсутні у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

У разі, якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). Провести державну реєстрацію спірної земельної ділянки неможливо, оскільки власник ОСОБА_12 померла і не може звернутись з відповідною заявою (а.с. 13).

Статтею 39 Закону України "Про нотаріат" визначено, що порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 34 Закону України "Про нотаріат" зазначено, що нотаріуси вчиняють нотаріальні дії, зокрема видають свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Стаття 1261 ЦК України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За правилами ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Виходячи зі змісту ст. ст. 1296 - 1299 ЦК України питання про право на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у ч. 2 ст. 23 його постанови від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

З матеріалів спадкової справи № 1207/2010, заведеної у Десятій Київській державній нотаріальній конторі після смерті 26 травня 2010 року ОСОБА_13, 20 жовтня 2010 року із заявами про прийняття його спадщини звернулись позивач ОСОБА_7 та відповідачка ОСОБА_8

Однак, державним нотаріусом 12.07.2016 року їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку з тим, що право власності на земельну ділянку по пров. Західному, 27 в м. Умань, не зареєстроване.

З наведеного вбачається, що позивачем виконано всі необхідні дії для визнання за ним права власності на частину земельної ділянки по пров. Західному, 27, в м. Умань, в порядку спадкування після ОСОБА_13.

Враховуючи наведене, право власності позивача на частину вказаної земельної ділянки підлягає захисту у судовому порядку.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.06.2004 року померлому ОСОБА_13 належала 1/3 частина земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої по пров. Західному, 27, в м. Умань, Черкаської області. Спадкоємцями за законом є позивач ОСОБА_7 та відповідач ОСОБА_8 та вони мають право на спадкування 1/3 частини вказаної земельної ділянки, яка належала померлому 26.05.2010 року ОСОБА_13

Позивач зазначає, що відповідач ОСОБА_8 відмовилась від прийняття спадщини на користь позивача, а тому він (позивач ОСОБА_7А.) є єдиним спадкоємцем та має право на спадкування 1/3 частини земельної ділянки, але дане твердження є помилковим.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що відповідач ОСОБА_8 не відмовилась від прийняття спадщини на користь позивача, а тому позивач ОСОБА_7 має лише право на спадкування 1/6 частини земельної ділянки.

З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції винесено рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольняє частково, рішення Уманського міськрайонного суду від 22 грудня 2016 року скасовує та ухвалює нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Визнає за ОСОБА_7 в порядку спадкування за законом після померлого 26.05.2010 року його батька ОСОБА_13, право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої по провулку Західному,27, в м. Умань, Черкаської області, для обслуговування житлового будинку та в решті позовних вимог відмовляє.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_8, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Уманська міська рада Черкаської області, Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності на спадкове майно скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_7 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_7 в порядку спадкування за законом після померлого 26.05.2010 року його батька ОСОБА_13, право власності на 1/6 частину земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої по провулку Західному,27, в м. Умань, Черкаської області, для обслуговування житлового будинку.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :