АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 675/2385/16-ц
Провадження № 22-ц/792/689/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області у складі:

головуючого судді Купельського А.В.,

суддів: Спірідонової Т.В., Янчук Т.О.,

за участю секретаря: Кошельника В.М.

сторін: представника апелянта ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат I-II ступенів на рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 20 лютого 2017 року, по справі за позовом ОСОБА_3 до Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат I-II ступенів про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2016 року ОСОБА_3, звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначала, що працювала у Плужнянській загальноосвітній санаторній школі-інтернат I-II ступенів (далі - школа-інтернат) з 26 червня 2006 року, а з 21 травня 2009 року - на посаді кастелянки.

Відповідно до наказу по школі-інтернату „Про звільнення ОСОБА_3." її було звільнено з посади кастелянки з 4 жовтня 2014 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з скороченням чисельності працівників. З цим наказом її було ознайомлено 6 жовтня 2014 року особою, яка веде кадри школи-інтернат.

Звільнення з роботи вважає незаконним, тому звернулась до суду.

У судовому засіданні 7 листопада 2016 року представник школи-інтернат надав суду завірену копію наказу №297-о директора школи-інтернат про звільнення ОСОБА_3 за прогул та пояснив, що цей наказ було видано 15 жовтня 2014 року і ОСОБА_3 з ним не ознайомлювали, так як вона не вийшла на роботу і звільнена за прогул. Всупереч вимогам законодавства за доводами позивача від неї ніхто не вимагав надати письмові пояснення по факту, який є підставою її звільнення згідно наказу №297-о.

У зв'язку з цим позивач просила суд поновити її на посаді кастелянки Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат I-II ступенів з 15 жовтня 2014 року; стягнути на її користь з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 15 жовтня 2014 року по день можливого поновлення її на роботі; стягнути на її користь з відповідача судові витрати за надання правової допомоги у сумі 1500 грн.

Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 20 лютого 2017 року позов задоволено повністю. Поновлено ОСОБА_3 на посаді кастелянки Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат I-II ступенів з 15 жовтня 2014 року. Стягнуто з Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат I-II ступенів на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 15606,36 грн. без урахування обов'язкових податків та платежів та судові витрати у сумі 2500 грн. З Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат I-II ступенів стягнуто на користь держави судовий збір у сумі 551,20 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді кастелянки Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат I-II ступенів з 15 жовтня 2014 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Вважає рішення незаконним, необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Посилається на те, що суд першої інстанції не в повній мірі з'ясував обставини, якими обґрунтовані позовні вимоги та заперечення сторін.

В обґрунтуванні доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд не врахував, що після поновлення на роботі 14 жовтня 2014 року позивач в період з 14 жовтня 2014 року по 20 лютого 2017 року жодного разу не з'явилась на роботу для працевлаштування, що свідчить про її небажання працювати у школі-інтернаті.

Також, апелянт не погоджується з висновком суду про те, що директором школи-інтернату як роботодавцем не було з'ясовано причин відсутності працівника на роботі та поважності причин такої відсутності. ОСОБА_3 відмовилась від ознайомлення із запрошенням та наказом про її поновлення, вказавши, щоб до неї звернувся з таким проханням сам директор, та повернеться на попереднє місце роботи лише через суд. Внаслідок відмови ОСОБА_3 було складено Акт комісії від 14 жовтня 2014 року.

Крім того, апелянт зазначає, що на адресу позивача по пошті було надіслано наказ про її поновлення та запрошення на роботу. Усе це свідчить про те, що будучи повідомленою належним чином про поновлення на посаді кастелянки, ОСОБА_3 свідомо не з'являлась на роботу, що стало передумовою її звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Відносно з'ясування причин відсутності працівника на роботі, яке повинно відбуватись шляхом витребування письмового пояснення від працівника, апелянт посилається на правову позицію ВСУ, яка висловлена у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі 6-2801цс15, та зазначає, що не відібрання письмових пояснень від ОСОБА_3 та неодержання такого пояснення не є підставою для її поновлення на роботі, оскільки вона свідомо порушувала трудову дисципліну, що стверджується дослідженими в судовому засіданні доказами.

Задовольнивши позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, на думку апелянта, суд не перевірив порушення відповідачем прав позивача щодо організації її життя та життя її сім'ї, оскільки позивач повністю була забезпечена та перебувала на обліку в Ізяславському районному центрі зайнятості з 14 жовтня 2014 року по 19 листопада 2015 року. За цей період їй була нарахована та виплачена допомога по безробіттю.

Не погоджуючись та заперечуючи проти стягнення за оскаржуваним рішенням судових витрат у сумі 2500 грн., понесених за правову допомогу, апелянт зазначає, що ОСОБА_2 у судовому засіданні користувався усіма правами представника позивача, судом не було допущеного його в якості адвоката, а відтак, послуги адвоката за договором про надання правової допомоги з відповідача стягнуті зайво.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено, відповідно до ст. 43 того ж кодексу лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

В силу ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що 4 серпня 2014 року ОСОБА_3 отримала попередження про те, що у зв'язку з недобросовісним виконанням посадово-функціональних обов'язків з 4 жовтня 2014 року термін дії контракту з нею на посаді кастелянки буде припинено (а.с. 43).

4 жовтня 2014 року наказом директора Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат I-II ступенів №281 ОСОБА_3 звільнено з посади кастелянки за п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення чисельності працівників) з 4 жовтня 2014 року (а.с. 46).

14 жовтня 2014 року наказом №295 ОСОБА_3 поновлено на попередній посаді кастелянки з 14 жовтня 2014 року (а.с. 48).

Того ж дня школа звернулась до ОСОБА_3 з листом-запрошенням про подальше працевлаштування у школу (а.с. 49).

Зі складеного того ж дня акту, вбачається, що комісія у складі трьох осіб відвідали будинок ОСОБА_3 з метою вручення запрошення для подальшого працевлаштування та наказу про її відновлення на цій посаді (а.с. 50).

15 жовтня 2014 року комісією, утвореною з працівників школи, складено акт про те, що кастелянка ОСОБА_3 15 жовтня 2014 року була відсутня на робочому місці (а.с. 51). В подальшому складено акт про те, що кастелянка не з'явилась на роботу, не дивлячись на те, що 14 жовтня 2014 року було видано наказ школи-інтернату „Про поновлення на посаді кастелянки ОСОБА_3В." (а.с. 52).

15 жовтня 2014 року наказом директора Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат I-II ступенів №297-о ОСОБА_3 звільнено з посади кастелянки згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул (в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин з 15 жовтня 2014 року (а.с. 4).

23 січня 2017 року на засіданні профспілкового комітету первинної профспілкової організації Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат I-II ступенів надано згоду дирекції школи-інтернату на розірвання трудового договору з ОСОБА_3 згідно наказу №297-о від 15 жовтня 2014 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України, протокол №1 (а.с. 136-142).

Як вбачається з записів трудової книжки ОСОБА_3 до школи-інтернат вона прийнята 26 червня 2006 року на посаду сторожа з виконанням обов'язків завскладом на умовах контракту. 21 травня 2009 року вона переведена на посаду кастелянки на умовах контракту. 4 жовтня 2014 року вказаний працівник звільнена з посади кастелянки на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення чисельності працівників). 5 листопада 2014 року розпочата виплата допомоги по безробіттю, а 30 жовтня 2015 року виплата вказаної допомоги припинена. (а.с. 5-7).

8 лютого 2017 року Ізяславський районий суд задовільнив позов ОСОБА_3 про поновлення її на посаді костелянтки Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернату I-II ступенів, та стягнув на користь позивача кошти за вимушений прогул.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що хоч представником позивача у судовому засіданні не заперечувалось, що запрошення на роботу мало місце, і такий факт підтвердила свідок ОСОБА_5, між тим, доказів, які свідчили б про оголошення самого змісту наказу про поновлення на роботі суду надано не було. У рішенні зазначено, що крім виходу за місцем проживання позивача для вручення запрошення на роботу, жодних дій зі сторони відповідача щодо вручення (надсилання) 14 жовтня 2014 року ОСОБА_3 наказу про її поновлення на роботі, перевірці причин відсутності на роботі, вчинено не було. Крім того, у рішенні зазначено, що трудова книжка позивача не містить жодних записів ні про поновлення останньої на роботі з 14 жовтня 2014 року, ні про її звільнення з 15 жовтня того ж року. Також, суд не знайшов підстав вважати, що позивач у повній мірі володіла необхідною інформацією про її поновлення на посаді згідно наказу №295 від 14 жовтня 2014 року та в подальшому про звільнення.

При обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд застосував норми Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року „Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати".

Керуючись договором про надання правової допомоги від 11 листопада 2016 року, актом прийому-передачі виконаних робіт від 18.02.2017 року, квитанцією до прибуткового касового ордеру від 11 листопада 2016 року, суд стягнув з відповідача на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати у сумі 2500 грн.

З таким висновком погоджується колегія суддів Апеляційного суду. Посилання апелянта, що суд не врахував, що після поновлення на роботі 14 жовтня 2014 року позивач в період з 14 жовтня 2014 року по 20 лютого 2017 року жодного разу не з'явилась на роботу для працевлаштування, що свідчить про її небажання працювати у школі-інтернаті, не може бути підставою для скасування рішення суду.

Позивач звернулась з позовом про скасування наказу №281 від 4 жовтня 2014 року про її звільнення. Під час слухання цієї справи до неї 7 листопада 2016 року був доведений зміст наказу №297-о від 15 жовтня 2014 року про її звільнення за прогул. Належних доказів доведення до позивача наказу про її поновлення 14 жовтня 2014 року відповідач суду не надав, тому, зазначене посилання є необґрунтованим.

Необґрунтованими є посилання апелянта про невірний висновок суду про те, що директором школи-інтернату як роботодавцем не було з'ясовано причин відсутності працівника на роботі та поважності причин такої відсутності. Відповідачем не надано доказів повідомлення ОСОБА_3 про її поновлення на роботі, а тому твердження апелянта про перевірку причин відсутності, є надуманим.

Не може бути підставою для скасування рішення суду посилання апелянт, що на адресу позивача по пошті було надіслано наказ про її поновлення та запрошення на роботу. Зазначені обставини відбувались вже після звернення позивача до суду, 24 листопада 2014 року.

Посилання апелянта на правову позицію ВСУ, висловлена у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі 6-2801цс15 є необґрунтованим і не може бути застосована при вирішені конкретного позову.

Лист директора Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат I-II ступенів від 22 квітня 2015 року вих. №255 спростовує пояснення представників відповідача в судовому засіданні про те, що 14 - 15 жовтня 2014 року проводилось з'ясування причин відсутності ОСОБА_3 і 15 жовтня 2014 року було видано наказ №297-о про звільнення ОСОБА_3 за п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул). В листі зазначається, що наказ про звільнення не видавався, з роботи ОСОБА_3 не звільняли.

Не може бути підставою для скасування рішення суду незгода апелянта з розміром стягненої суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.

Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Посилання апелянта на необхідність зменшення розміру стягнення на суму виплаченої допомоги по безробіттю, отриманої позивачем в Ізяславському районному центрі зайнятості за період з 14 жовтня 2014 року по 19 листопада 2015 року, є необгрунтованим.

Всупереч заперечення апелянта проти стягнення за оскаржуваним рішенням судових витрат у сумі 2500 грн., понесених за правову допомогу, суд послався на наявні в матеріалах справи договір про надання правової допомоги, квитанцій про оплату послуг (а.с. 10-12, 7а, 174.

Інші доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки рішення суду правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат I-II ступенів відхилити.

Рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 20 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: /підпис/ А.В. Купельський

Суддя: /підпис/ Т.В. Спірідонова

Суддя: /підпис/ Т.О. Янчук

суддя Апеляційного суду

Хмельницької області А.В. Купельський

_________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Король О.В. Категорія: 54, 55

Доповідач - Купельський А.В.