Справа №766/7964/16-ц
Пров. №2/766/2227/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.08.2017

Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючий суддя Гаврилов Д.В.,

секретар Підгрушко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Херсоні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 30.12.2012 року між ним та відповідачем укладено договір позики у формі письмової розписки, відповідно до якого, останній позичив у позивача 70000 грн., з щомісячною сплатою 3 % від суми позики. В зв'язку з тим, що відповідач відмовився виконувати свої обов'язки згідно умов укладеного договору, ухиляючись від повернення боргу, позивач з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 18.05.2017 року, просив стягнути з відповідача 392027,41 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач та його представник позовні вимоги визнали частково, зокрема відповідач визнав вимоги в частині стягнення заборгованості в розмірі 143900 грн., з яких 70000 грн. - це сума основного боргу та 73900 грн. - сума відсотків. В іншій частині проти позову заперечували з тих підстав, що позивачем не доведено факт направлення письмової вимоги про повернення коштів, тому, на їх думку, інфляційні витрати не підлягають стягненню.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов є таким, що підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони 30.12.2012 року фактично уклали договір позики, відповідно до якого відповідач взяв у борг у позивача 70000 грн. з щомісячною сплатою трьох відсотків від суми позики, на підтвердження чого видав позивачу письмову розписку.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями статті 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

У розписці від 30.12.2012 року сторонами не було встановлено строку повернення грошових коштів. В судовому засіданні позивач не надав суду доказів, які б надавали суду можливість визначити час направлення відповідачу вимоги про повернення коштів. Тому вважає, що відповідності до положень ст. 1049 ЦК України строк повернення грошових коштів настав 02.08.2016 року, тобто з дня звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості, що по суті є письмовою вимогою про повернення коштів.

Доказів повернення грошових коштів, що були отримані відповідачем за розпискою, суду не надано, в зв'язку з чим сума боргу відповідача перед позивачем становить 70000 грн.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У розписці сторони погодили, що відповідач зобов'язався сплачувати щомісячно 3% від суми позики.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок процентів, суд дійшов висновку, що за період з січня 2013 року по квітень 2017 року, сума відсотків за становить 109200 грн., які підлягають стягненню з відповідача ((70000 грн.*3%/100%)*54 місяці). При цьому в судовому засіданні було встановлено, що відповідачем було сплачено 2100 грн., що визнав і сам позивач. Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 107100 грн. відсотків.

Крім того, ч. 1 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що оскільки вимога про повернення боргу позивачем не пред'являлася, а датою вимоги є звернення до суду з позовом, то зазначені нарахування мають здійснюватись за період з серпня 2016 року по квітень 2017 року, за який сума інфляційних втрат складає 19637,8 грн.

Розраховані вони були наступним чином.

На серпень 2016 року (день звернення до суду з позовом) заборгованість відповідача перед позивачем складала 160300 грн., з яких 70000 грн. - сума основного боргу, а 90300 грн. ((70000 грн.*3%/100%)*43 місяці) - сума відсотків. Від цієї суми слід відняти 2100 грн. - суму відсотків, яку повернув відповідач. Отже, грошове зобов'язання відповідача перед позивачем станом на серпень 2016 року склало 158200 грн., в подальшому це грошове зобов'язання щомісяця збільшувалось на розмір відсотків 2100 грн. (70000*3%/100%).

Таким чином, розмір інфляційних витрат за період з 02.08.2016 року (день звернення з позовом) по 30.04.2017 року (період визначений позивачем в розрахунках) складає 19637,8 грн. (заборгованість за серпень 2016 року 158200 грн. * індекс інфляції 99.7% + заборгованість за вересень 2016 року 160300 грн. * індекс інфляції 101,8% + заборгованість за жовтень 2016 року * індекс інфляції 102,8% + заборгованість за листопад 2106 року 164500 грн. * індекс інфляції 101,8% + заборгованість за грудень 2016 року 166600 грн. * індекс інфляції 100,9% + заборгованість за січень 2017 року 168700 грн. * індекс інфляції 101,8% + заборгованість за лютий 2017 року 170800 грн. * індекс інфляції 101,1% + заборгованість за березень 2017 року 172900 грн. * індекс інфляції 101% + заборгованість за квітень 2017 року 17500 * індекс інфляції 100,9%).

Щодо вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 10000 грн., суд зазначає наступне.

Правовідносини між сторонами виникли на підставі у кладеного договору позики, отже за своєю природою вони є зобов'язальними. У випадку порушення зобов'язання моральна шкода може бути відшкодована лише тоді, коли це встановлено договором або законом (ст. 611 ЦК України). Ані договором позики, укладеному сторонами, ані законодавством, що регулює спірні правовідносини, не передбачено стягнення моральної шкоди у випадку порушення зобов'язання за договором позики. Отже, підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики в сумі 196737,8 грн., яка складається з основного боргу в розмірі 70000 грн., суми відсотків 107100 грн. та суми інфляційних збитків 19637,8 грн.

Відповідно до 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1967,37 грн.

Керуючись ст.ст.526, 530, 625, 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст.10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 213, 215, 224 - 226, 295 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 196737,8 грн. У задоволенні позову в частині вимог про стягнення моральної шкоди та в іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНН НОМЕР_1, в дохід держави судовий збір в розмірі 1967,37 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Херсонської області через суд першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів з дня проголошення рішення до Херсонського міського суду Херсонської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СуддяД. В. Гаврилов