Справа № 307/577/17
У Х В А Л А

Іменем України

03 травня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Мацунича М.В.,

суддів - Куштана Б.П., Кондора Р.Ю.

за участю секретаря - Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою Тячівського дошкільного навчального закладу ясла-садок №5 на рішення Тячівського районного суду від 13 березня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до Тячівського дошкільного навчального закладу ясла-садок №5, третя особа - управління освіти, охорони здоров'я, культури, сім'ї, молоді та спорту Тячівської міської ради про поновлення на роботі, -

встановила:

ОСОБА_2 звернулась у суд з позовом в якому, після уточнення вимог, просила визнати незаконними і скасувати наказ в.о. завідуючої Тячівського ДНЗ ясла-садок № 5 від 27.12.2016 р. за № 105-К про звільнення з роботи ОСОБА_2 за власним бажанням, та наказ завідуючої Тячівського ДНЗ ясла-садок № 5 від 03.02.2017 р. за № 3-К про зміну формулювання причин звільнення ОСОБА_2 на звільнення з роботи за прогул. В обґрунтування позову посилається на те, що наказом завідуючої ДНЗ ясла-садка ОСОБА_3 № 26-К від 11.05.2010 р., її було призначено на посаду помічника кухаря ДНЗ ясла-садка, а наказом № 94-К від 01.11.2010 р. переведено на посаду кухаря ДНЗ. На початку грудня 2016 року вона домовилась з в.о. завідуючої ОСОБА_4 про відпустку за власний рахунок з 15.12. по 30.12.2016 р. та про щорічну відпустку з 03.01. по 20.01.2017 р., і 12.12.2016 р. вона написала відповідні заяви та поїхала за кордон. А 20.01.2017 р. вийшла на роботу та дізналася, що відповідно до наказу № 105-К від 27.12.2016 р. її звільнено з роботи за власним бажання. Вказаний наказ не відповідає дійсності, оскільки вона не писала заяви про звільнення за власним бажанням та перебувала в цей час за кордоном, і такий суперечить вимогам трудового законодавства. У подальшому між нею та завідуючою із цього приводу виник конфлікт, який вони не змогли врегулювати у позасудовому порядку і ОСОБА_3 видала наказ № 3-к від 03.02.2017 р. про зміну формулювання причини її звільнення з посади кухаря ясел-садка та зазначено причину звільнення - прогул, тобто відсутність її на роботі 27.12.2016 р., замість помилково зазначеної у наказі № 105-к від 27.12.2016 р. причини за власним бажанням. Такий наказ також є незаконним, оскільки ніякого прогулу вона не допускала.

Рішенням Тячівського районного суду від 13 березня 2017 року, зменшені позовні вимоги, задоволено. Визнано незаконними та скасовано наказ в.о. завідуючої Тячівського ДНЗ ясла-садок № 5 від 27.12.2016 р. № 105-К про звільнення з роботи ОСОБА_2 за власним бажанням та наказ завідуючої Тячівського ДНЗ ясла-садок № 5 від 03.02.2017 р. № 3-К про зміну формулювання причин звільнення ОСОБА_2. Поновлено ОСОБА_2 на посаді кухаря Тячівського ДНЗ ясла садок № 5.

На дане рішення Тячівський дошкільний навчальний заклад ясла-садочок №5 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що відпустка позивача без збереження заробітної плати закінчилась 26 грудня, однак суд помилково вважав, що датою закінчення відпустки є 30 грудня. Вважає, що суд помилково застосував до даних відносин приписи статей 147-149 КЗпП України. Суд неправильно застосував приписи ст. 38 КЗпП України, оскільки на момент відкриття провадження причина звільнення позивачки змінилась, натомість не застосувавши п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вважає помилковим висновок суду про те, що власник не вправі з власної ініціативи змінювати формулювання причини звільнення працівника без його згоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи і підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_2 працювала на посаді кухаря ДНЗ ясла-садок № 5, що підтверджується копіює трудової книжки (а.с.4, 5).

07.12.2016 р. позивачка написала заяву про надання їй відпустки за власний рахунок з 15.12. по 30.12.2016 року (а.с.19)

Відповідно до наказу №101-к від 13.12.2016 р. виданого в.о. завідуючої дитсадком ОСОБА_4 позивачці ОСОБА_2 надано відпустку без збереження заробітної плати з 13.12. по 26.12.2016 року (а.с.20).

27.12.2016 р. комісією у складі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 складено акт про відсутність кухаря ОСОБА_2 на роботі 27.12.2016 р. та в цей же день проведено зсідання ради трудового колективу, яким надано згоду на звільнення позивачки, та в.о. зав. ДНЗ ОСОБА_4 видала наказ № 105-к про звільнення ОСОБА_2 з посади кухаря днем 27.12.2016 р. за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (а.с.22, 23, 38).

У подальшому, завідуючою дитсадком було видано наказ № 3-к від 03.02.2017 р. про внесення зміни до формулювання причин звільнення ОСОБА_2, у якому зазначено, що замість помилкової причини звільнення за власним бажанням, її звільнено за прогул, відсутність на роботі 27.12.2016 р., на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.37).

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що звільнення позивача проведено з порушенням норм трудового законодавства. Зокрема, дійшов висновку щодо відсутності прогулу позивачки 27 грудня 2016 року, порушення роботодавцем приписів ст. 149 КЗпП України. Також на думку суду власник не вправі з власної ініціативи змінювати формулювання причини звільнення працівника без його згоди.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки такий ґрунтується на нормах матеріального права.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на наявність прогулу днем 27.12.2016 року, оскільки прогулом є невихід на роботу без поважних причин.

В даному випадку, позивачем подана роботодавцю заява про відпустку без збереження заробітної плати з 15 по 30 грудня. Тобто, волевиявлення працівника щодо кінцевої дати такої відпустки було чітко виражено. Стосовно наказу від 13.12.2016 року, яким надано позивачу відпустку без збереження заробітної плати з 13 по 26 грудня, то з даним наказом ОСОБА_2 не ознайомлювали, а відтак не можна стверджувати, що до її відома доведена інформація про необхідність виходу на роботу 27 грудня 2016 року. Тобто, невихід ОСОБА_2 на роботу 27.12.2016 року не може вважатися прогулом.

Також, суд правомірно послався на приписи ст. 149 КЗпП України, оскільки звільнення з підстав передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України, є видом накладення дисциплінарного стягнення, а відтак повинно відбуватися з дотриманням приписів ст.ст. 147-149 КЗпП України.

Так-як, жодного пояснення від ОСОБА_2 перед звільненням не відбиралося, то суд обґрунтовано констатував порушення даної норми. Доводи скарги щодо неможливості застосування приписів ст. 149 КЗпП України ґрунтуються на неправильному розумінні норм матеріального права.

Судом також правомірно зроблено посилання на ст. 38 КЗпП України, оскільки предметом даного спору є в тому числі й наказ від 27.12.2016 року про звільнення ОСОБА_2 за власним бажанням. Суд, встановивши, що ніякої заяви про звільнення ОСОБА_2 не писала, то обґрунтовано визнав такий наказ незаконним.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду першої інстанції щодо неможливості роботодавцю з власної ініціативи змінювати формулювання причини звільнення працівника без його згоди, оскільки такий відповідає правовому висновку ВСУ від 20.02.2013 року по справі №6-157цс12.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, у зв'язку із чим апеляційна скарга, згідно ст. 308 ЦПК України підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без мін.

Зважуючи на викладене та керуючись нормами статей 307, 308, 313, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу Тячівського дошкільного навчального закладу ясла-садок №5, відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від 13 березня 2017 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Суддя-доповідач

Судді