Справа № 740/5025/16-ц Провадження № 22-ц/795/935/2017 Головуючий у I інстанції -Олійник В. П. Доповідач - Шитченко Н. В.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

із секретарем - Шкарупою Ю.В.,

за участю ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ніжинського міськрайонного суду від 30 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

Рішенням від 30 березня 2017 року Ніжинський міськрайонний суд позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив. Визнав ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1. Вирішив питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, вважаючи вказане рішення необ'єктивним та посилаючись на його ухвалення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане рішення суду та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції своїм рішенням порушив передбачене ст. 9 ЖК УРСР та ст. 310 ЦК України право відповідача на місце проживання. Так, ОСОБА_2 вказує, що районний суд не визнав поважними причинами його не проживання за спірною адресою навчання з 2012 року у ВНЗ м. Києва та неправильно визначив правовою підставою для задоволення позову його фактичне проживання та наявність постійної роботи в цьому місці. На думку заявника, його непроживання за адресою АДРЕСА_1, є тимчасовим і обумовлено неможливістю працевлаштування за місцем реєстрації, а отже вказані причини є поважними і не встановлюють наявність підстав для визнання його таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням.

Зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що договір найму від 30 жовтня 2012 року ним особисто не підписувався і про його наявність йому відомо не було. Крім того, вказаний договір укладений без нотаріального посвідчення, що є обов'язковим в контексті вимог ст. 793 ЦК України, отже, і належним доказом у справі бути не може.

Вказує також, що довідка ОСББ «Молодіжне», на яку послався суд в своєму рішенні, видана 21 лютого 2013 року, тобто 4 роки назад, отже, до викладеної в ній інформації слід відноситись критично.

Крім того, відповідач посилається на те, що іншого житла він не має, інтересу до своїх житлових прав він не втратив і в майбутньому, після закінчення навчання, має намір повернутися до постійного місця проживання своєї сім'ї.

В письмових запереченнях ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду - залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач з 2012 року не проживає у спірній квартирі за відсутності перешкод для цього з боку власника приміщення, а навчання ОСОБА_2 на заочній формі у ВНЗ та його працевлаштування в м. Києві не свідчить про поважність причин непроживання за місцем реєстрації тривалий час, що, на думку суду, є правовими підставами для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до даних домової книги для реєстрації громадян, що проживають в квартирі АДРЕСА_1, за зазначеною адресою зареєстровані: ОСОБА_1 - з 12 липня 2003 року, чоловік її дочки, ОСОБА_2 - з 30 жовтня 2012 року та її дочка ОСОБА_3 разом з неповнолітніми дітьми - також з 30 жовтня 2012 року (а.с. 9-11).

Згідно витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 31 січня 2007 року та 19 лютого 2007 року ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Довідкою Голови правління ОЖБК «Молодіжний» від 21 лютого 2013 року № 18 (а.с. 12) засвідчено, що ОСОБА_2 з дня реєстрації - 30 жовтня 2012 року до квартири АДРЕСА_1 не вселявся та з дня реєстрації жодного дня не проживав.

Позивач, посилаючись на приписи ст. 405 ЦК України, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням у зв'язку з непроживанням в спірній квартирі з 30 жовтня 2012 року.

Приписами ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Законодавець роз'яснює, що до поважних причин можна віднести строкову службу в армії, навчання, роботу за кордоном, лікування, тривалі відрядження, тощо. Власник житла і член його сім'ї можуть домовитись про інші умови припинення права користування житлом.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Виходячи з наведених норм, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, пославшись на тривалу, понад встановлені строки, відсутність відповідача за місцем реєстрації без поважних на то причин.

Так, на підтвердження тривалого непроживання за місцем реєстрації відповідач зазначає про те, що з 01 серпня 2012 року він вступив до Академії праці, соціальних відносин і туризму, яка знаходиться в м. Києві, заочної форми навчання, про що надав відповідну довідку навчального закладу (а.с. 24). З даної довідки вбачається, що 30 червня 2015 року ОСОБА_2 отримав диплом бакалавра, а в подальшому, 28 лютого 2017 року - диплом магістра.

Проте, на думку колегії суддів, зазначені обставини не можуть бути і правильно не були взяті до уваги судом першої інстанції, оскільки навчання особи у вищому навчальному закладі за заочною формою навчання не передбачає її постійного проживання у відповідному населеному пункті, окрім навчальних днів та екзаменаційних сесій, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Як встановлено у справі під час слухання справи в суді першої інстанції, про що зазначав і сам відповідач в обґрунтування апеляційної скарги, останній фактично проживає в м. Києві та офіційно працевлаштувався. Матеріали справи не містять також доказів про те, що заявник сплачує комунальні послуги на утримання спірної квартири, отримує кореспонденцію за адресою місця реєстрації, що також, на думку колегії суддів, свідчить про відсутність у ОСОБА_2 інтересу до спірного помешкання. Крім того, в матеріалах справи також відсутні докази щодо можливого чинення відповідачу власником квартири перешкод у користуванні помешканням.

Посилання апеляційної скарги щодо справжності змісту довідки голови правління ОСББ «Молодіжне» від 21 лютого 2013 року не заслуговують на увагу апеляційного суду, оскільки в матеріалах справи наявна інша довідка даного об'єднання, датована 15 грудня 2016 року, з якої також вбачається, що ОСОБА_2 з дати реєстрації - 30 жовтня 2012 року за адресою АДРЕСА_1 не проживає (а.с. 13 зворот). Зазначена інформація підтверджується і актом обстеження проживання особи від 15 грудня 2016 року, в якому зазначено про відсутність особистих речей ОСОБА_2 за місцем реєстрації та його фактичне місце проживання у м. Києві (а.с. 13).

Не можуть бути підставою для скасування вірного по суті рішення твердження апелянта про невідповідність оформлення договору найму від 30 жовтня 2012 року встановленим цивільним законодавством вимогам, оскільки на правильність висновків суду вони не впливають.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини між сторонами і їм надана вірна юридична оцінка. Оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, оцінка яких проведена у відповідності до положень ст.ст. 57-66 ЦПК України і доводи апеляційної скарги їх не спростовують та не містять передбачених законом підстав для скасування вірного по суті рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 315-317, 319, 324 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду від 30 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: