Провадження № 22-ц/773/588/17 Категорія: 22 Доповідач: Киця С. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі :

головуючого - судді Киці С.І.,

суддів Шевчук Л.Я., Данилюк В.А.,

секретар - Вергун Т.С.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання та скасування права власності на нерухоме майно за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 березня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 березня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання та скасування права власності на нерухоме майно - відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на це рішення, в якій покликаючись на неповне з'ясування обставин справи, невірну оцінку доказів, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити - розірвати договір довічного утримання, скасувати право власності ОСОБА_4. на частину спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1.

Апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які покликакається позивач та її представник, як на підставу для розірвання договору довічного утримання, не є істотними в розумінні статті 652 Цивільного кодексу (далі ЦК) України, доказів, які підтвердили б факт самоусунення відповідача від виконання зобов'язань по догляду та утриманню позивача та/або неналежного виконання відповідачем договірних зобов'язань, позивачем не надано.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як передбачено ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 12 серпня 1997 року між ОСОБА_1, її чоловіком ОСОБА_6 з однієї сторони та ОСОБА_4, з іншої було укладено договір пожиттєвого утримання, посвідчений державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори Волинської області Четверговою Е.О., реєстровий № 1-793, за умовами якого ОСОБА_1 та ОСОБА_6 передали належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_4, тоді як останній зобов'язувався довічно утримувати ОСОБА_1 та ОСОБА_6, забезпечувати їх харчуванням, одягом, доглядати, надавати необхідну допомогу з правом довічного проживання у даній квартирі. Вартість такого матеріального забезпечення визначена в розмірі одного неоподаткованого мінімуму, що діє на час сплати (а.с.12).

На підставі даного договору Волинським обласним бюро технічної інвентаризації 03 вересня 1997 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на вказану квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача - відчужувач ОСОБА_6, а отже з цього моменту вищезгаданий договір довічного утримання є припиненим в частині щодо зобов'язань ОСОБА_4 по утриманню ОСОБА_6

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 01.10.2012 року та рішенням Луцького міськрайонного суду від 03.09.2013 року, які набрали законної сили, в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання договору пожиттєвого утримання відмовлено, встановлено належне виконання набувачем своїх обов'язків та односторонню відмову ОСОБА_1 від договору довічного утримання, що в силу положень ст.775 ЦК України не є підставою для його розірвання.

Відповідно до ст. 425 ЦК Української РСР, який був чинний на час укладення спірного договору, за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. За положеннями п.9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ст.652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв'язку з виконанням цього договору.

Зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Судом першої інстанції не встановлено обставин, які підтверджували б наявність і сукупність усіх чотирьох умов, передбачених частиною другою статті 652 ЦК України для розірвання договору довічного утримання у зв'язку з істотною зміною обставин, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду, які зроблені на підставі повно з'ясованих обставин справи, відповідно до наданих сторонами доказів та згідно норм матеріального права.

Згідно п.п.5,6 укладеного між сторонами договору довічного утримання вартість матеріального забезпечення/харчування, одягу і необхідної допомоги визначається в розмірі одного неоподаткованого мінімуму, що діє на час оплати.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що з моменту укладення договору довічного утримання розмір матеріального забезпечення жодного разу не індексувався у відповідності до чинного законодавства з вини відповідача є безпідставними з огляду на те, що розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян не змінювався з 02 вересня 1996 року і становить 17 грн. До того ж, позивач вказує в апеляційній скарзі, що з травня 2016 року ОСОБА_4 почав перераховувати на її ім'я кошти у розмірі 500 грн. на місяць, які вона відмовляється отримувати, вважаючи розмір цього утримання неспівмірним із ? частки квартири, яку вона передала у власність відповідачу згідно укладеного між ними договору довічного утримання.

Сама по собі зміна обставин не є підставою для розірвання договору, така зміна має бути істотною. Тобто, якщо сторони могли це передбачити, вони взагалі б не уклали договір або уклали на інших умовах.Сторони договору довічного утримання передбачили можливу зміну вартості матеріального забезпечення і визначили її в розмірі, що діє саме на час оплати. Баланс майнових інтересів сторін не порушується. Позивач проживає у спірній квартирі, як це і передбачено умовами договору.

Згідно п. 1 ч. 1 ст.755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

В процесі розгляду справи відповідачем доведено, що він тривалий час виконував свої обов'язки, передбачені умовами договору довічного утримання - забезпечення харчуванням, одягом, доглядом в значно більшому грошовому розмірі, ніж це визначено договором. Не встановлено, що відповідач не може виконувати умови договору довічного утримання, про що зазначає позивач в апеляційній скарзі.

Неприязні відносини, які склались на даний між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не є підставою для розірвання договору довічного утримання, який був укладений ще в 1997р.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 березня 2017 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді