АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження 22-ц/2090/1235/17 Головуючий 1 інстанції - Полєхін А.Ю.
Справа № 635/5758/14-ц Доповідач: Кругова С.С.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 травня 2017 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Колтунової А.І.,

Пилипчук Н.П.,

секретаря Прологаєвої А.Д.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 листопада 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

У червні 2016 року ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» звернулося до Харківського районного суду Харківської області з позовом, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 1969 від 18 липня 2007 року станом на 15 січня 2015 року у загальному розмірі 29 580,98 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 15 січня 2015 року складає 466 672,35 грн., а також судові витрати у розмірі 3654,00 грн.

В обґрунтування позову посилалось на те, що 18 липня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії - Харківське обласне управління ВАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 1969 та 16 листопада 2010 року укладено додатковий договір №1 до нього, згідно з яким остання отримала грошові кошти у розмірі 41500,00 доларів США з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 16 листопада 2010 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,5%.

Станом на 15 січня 2015 року в неї перед позивачем виникла заборгованість за кредитом, яка складається з 28 540,47 доларів США - прострочена заборгованість по кредиту, 1040,51 доларів США - нарахована сума 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту, а всього - 29580,98 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 15 січня 2015 року складає 466 672,35 грн.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21 листопада 2016 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обгрунтування скарги посилається на неповне з"ясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Всупереч постанови ВССУ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суд прийняв як доказ посилання позивача на те, що право вибору способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя.

Вказує, що ніякого дострокового погашення кредиту за кредитним договором від 22.08.2006 року не було та фактично нею за кредитним договором № 1969 від 18.07.2007 року отримано тільки біля 16 500 доларів США.

Банк не надав суду як доказ банківську виписку з відображенням руху коштів по кредитному рахунку у період з 18.07.2007 по 2014 рік.

Наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 30.04.2014 року складений без урахування умов додаткової угоди № 1 до кредитного договору № 1969 від 18.07.2007 р. в частині зміни терміну дії кредитного договору.

Перебіг строку позовної давності починається зі спливом строку виконання кредитного зобов'язання в повному обсязі внаслідок застосування передбаченого кредитним договором механізму дострокового повернення кредитних грошових коштів.

Також, відмовляючи у застосуванні строків позовної давності суд першої інстанції не проаналізував сплив строків позовної давності за кожним простроченим платежем.

Судом необґрунтовано стягнуто з відповідача 3 % річних, так як на правовідносини з укладання кредитного договору у доларах США нарахування індексу інфляції не поширюється.

Вказує на порушення судом ст. ст. 119, 121, 214 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 взятих на себе кредитних зобов'язань в строки, передбачені кредитним договором, не виконала, не надала доказів про погашення заборгованості та про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку. Останній платіж перед зверненням позивача до суду, відповідачем був здійснений 26 лютого 2014 року, тому сплив строку позовної давності буде мати місце лише 27 лютого 2017 року.

З таким висновком суду, колегія суддів погоджується, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судовим розглядом встановлено, що 18 липня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії - Харківське обласне управління ВАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №1969, за умовами якого банк зобов'язався надати кредит на споживчі цілі у розмірі 41500,00 доларів США, а ОСОБА_2 зобов'язалася прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит в сумі 41500,00 доларів США, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 14,5% річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Кредитний договір складається з двох частин, які нероздільно пов'язані між собою.

Відповідно до п. 1.3. кредитного договору надання кредиту здійснюється одноразово з кредитного рахунку відкритого у філії - Харківське обласне управління відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» готівкою протягом 1 (одного) робочого дня з моменту виконання позичальником умов, що зазначені в п. 1.4. цього договору.

На підставі заяви ОСОБА_2 на видачу кредиту відповідач отримала кредит в розмірі 41500,00 доларів США /а.с. 8/.

Відповідно до п. 2.2. кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому або у визначеній банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів, які належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов'язань за цим договором або за договором застави (іпотеки), в тому числі: затримання сплати частини кредиту та/або процентів за користування кредитом, інших платежів за цим договором на один календарний місяць.

Пунктом 3.2.2. даного договору передбачено, що при виникненні простроченої заборгованості за кредитом та/або процентами чи комісійними винагородами (у разі їх стягнення згідно з умовами цього договору), а також в інших випадках, передбачених цим Договором, банк має право вимагати дострокового повернення Кредиту, сплати нарахованих процентів та інших платежів за цим Договором, та стягнути заборгованість за цим Договором в примусовому порядку, в тому числі, шляхом звернення стягнення на заставлене майно.

16 листопада 2010 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії - Харківське обласне управління ВАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_2 укладено додатковий договір №1 до вищезазначеного кредитного договору, відповідно до якого сторони домовилися, що термін остаточного погашення кредиту встановлено не пізніше 16 листопада 2010 року і виключили п.5.2 Договору про стягнення пені за порушення зобов'язань за кредитним договором.

Оскільки, кінцевий строк виконання зобов»язання по погашенню кредиту сторонами було узгоджено і змінено з 17 липня 2017 року на 16 листопада 2010 року, то за умовами кредитного договору (п.п. 1.6.) обов»язок боржника щодо погашення кредиту рівними частинами в сумі 345,83 доларів США до 01 числа кожного місяця було скасовано з дня укладення додаткової угоди , а саме з 16 листопада 2010 року.

Тому, доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом спливу строку позовної давності по кожному щомісячному платежу є безпідставними.

У відповідача з 16 листопада 2010 року виник обов»язок достроково погасити всю суму кредиту одноразово, а не щомісячними платежами.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно визначився, що строк позовної давності перервався.

Відповідач здійснюючи погашення заборгованості протягом 2010-2014 року на думку судової колегії визнавала борг. Останній платіж було проведено нею 26 лютого 2014 року, тобто в силу ч.1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності перервався вчиненням відповідачем дії, що свідчить про визнання нею свого боргу і після переривання перебіг позовної давності почався заново.

Помилковим є твердження представника відповідача щодо подвійного стягнення заборгованості з посиланням на рішення суду про звернення стягнення на іпотеку.

За змістом ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки повинно привести сторони до задоволення вимог кредитора за забезпечувальним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання , що вважається виконаним згідно зі ст. 599 ЦК України.

Забезпечувальне зобов'язання має похідний характер, а не альтернативний основному. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не може мати наслідком подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Суд правильно констатував, що задоволення позову про стягнення заборгованості не є подвійним стягненням. ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання належним чином не виконувала, у зв'язку з чим допустила заборгованість за кредитним договором №1969 від 18 липня 2007 року, яка склаається із: простроченої заборгованості по кредиту в розмірі 28540,47 доларів США та 3% річних за несвоєчасну сплату кредиту - 1040,51 доларів США, що підтверджується наданим позивачем розрахунком.

Згідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В зв'язку з встановленим вище простроченням виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором суд прийшов до правильного висновку про наявність у позивача права на отримання від відповідача трьох центів річних від простроченої суми.

Доводи відповідача щодо безпідставності нарахування 3% та інфляційних втрат з посиланням в тому числі і на скасування п.5.2. кредитного договору, не приймаються оскільки в п.5.2. не йшла мова про нарахування 3% , а інфляційні втрати позивач взагалі не просив стягнути і суд з цього питання рішення не ухвалював.

Посилання в апеляційній скарзі на кредитний договір від 22.08.2006 року №923 також не спростовує висновків суду, оскільки позов пред»явлено про стягнення заборгованості на підставі кредитного договору від 18 липня 2007 року № 1969 і правовідносини, що існували між сторонами на підставі раніше укладеного кредитного договору не мають правового значення.

Отже, доводи апеляційної скарги не є суттєвими, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий С.С. Кругова

Судді А.І. Колтунова

Н.П. Пилипчук