Справа № 202/2611/16-ц
Провадження № 2/202/154/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2017 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді: Волошина Є.В.

за участю секретаря Величко А.А.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м.Дніпропетровська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним, зобовязання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ПАТ«Акцент-Банк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним, зобовязання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що 15 червня 2015 року вона, виходячи з викликаної у неї довіри до банку та розяснень його працівника про вигідність кредиту «Про всяк випадок», прийняла пропозицію відповідача та підписала анкету-заяву про приєднання до договору надання банківських послуг, з умовами якого працівником банку її було ознайомлено лише в усній формі. Після підписання вищезазначеної анкети-заяви, позивачу була видана банківська картка №5211 5272 0007 6541 з позначкою «Кредит про всяк випадок», з грошовою сумою 15000 грн. Інформації у письмовій формі про умови та правила користування кредитом позивачу надано не було. Крім того позивачу також не було надано письмової інформації про строк чинності та підстав припинення договору, графіку погашення кредиту та сукупної вартості, наданої позивачу банківської продукції, що є порушенням ст.1055 ЦК та ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». В подальшому банк змінив умови кредитування, почавши нараховувати комісію та збільшивши щомісячний розмір погашення заборгованості. Неодноразові звернення позивача до банку щодо надання вищезазначеного кредитного договору та розяснень умов цього договору були залишені без задоволення. Позивачем в рахунок повернення кредиту сплачено 15050 грн. Посилаючись на ст.18 та ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.230 ЦК України просить суд визнати порушеним права позивача на фінансові послуги та надання їх відповідачем споживачеві належним чином; встановити факт ненадання ПАТ «Акцент-Банк» ОСОБА_3, як споживачеві банківських послуг належної інформації про умови та правила надання кредиту у письмовій формі; визнати кредитний договір від 15 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «Акцент-Банк» недійсним, у звязку з укладанням його у неналежній формі та під впливом обману з боку банку; зобовязати ПАТ «Акцент-Банк» зарахувати перераховані позивачем у період з липня 2015 року по квітень 2016 року на банківську картку №5211 5272 0007 6541 в рахунок повернення кредиту у повному обсязі. Крім того зазначає, що вищезазначеним діями відповідач завдав позивачу моральної шкоди, яку остання оцінює у розмірі 10000 грн. та яку на підставі ч.2 ст.230 ЦК України та ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів» просить стягнути з відповідача на її користь.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначив, що з правилами та умовами надання кредиту позивач був ознайомлений належним чином. Дійсно, через помилку позивачу була нарахована неіснуюча заборгованість у розмірі 32925,06 грн., яка після її виявлення була списана. Станом на день розгляду справи заборгованість за кредитним договором відсутня, а сам кредитний договір є припиненим через його фактичне виконання.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 суду пояснила, що 15 червня 2015 року вона разом із позивачем прийшла до відділення ПАТ «Акцент-банк» для зясування інформації щодо умов кредитування «Про всяк випадок». Представник банку пояснив, що щомісячний платіж складає 500 грн. на 5 років. Договір ОСОБА_3 не надали, оскільки не змогли роздрукувати. Через 2 місяці, зі слів позивача, їй стало відомо, що банк вимагає з ОСОБА_3 сплачувати щомісячно 1400 грн.

Суд, вислухавши сторін, допитавши свідка, повно та всебічно дослідивши докази приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

В судовому засіданні встановлено, що 15 червня 2015 року ОСОБА_3 звернулась до ПАТ «Акцент-Банк» за отриманням кредиту на умовах «Кредит про всяк випадок».

Цього ж дня, 15 червня 2015 року, між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, шляхом підписання ОСОБА_3 анкети-заяви про приєднання, де вказано, що заява разом з памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг.

Вся інформація по вищезазначеному кредитному договору зазначена в п.2.7.5 Умов та Правил надання банківських послуг, з якими позивач була ознайомлена, що підтверджується підписом позивача в анкеті-заяви від 15 червня 2015 року.

На підставі вищезазначеної анкети-заяви ОСОБА_3 була видана банківська картка №5211 5272 0007 6541 з позначкою «Кредит про всяк випадок», з грошовою сумою в розмірі 15000 грн.

Цього ж дня позивач скористалась виданою їй банківською карткою та зняла з неї грошову суму у розмірі 15000 грн.

В судовому засіданні також встановлено, що у період з липня 2015 року по квітень 2016 року позивачем за вищезазначеним кредитним договором повернуто грошову суму в розмірі 15050 грн., що неоспорюється сторонами.

Згідно виписки по картковому рахунку №5211 5272 0007 6541, станом на 16 лютого 2017 року заборгованість за вищезазначеним договором відсутня, що на підставі ст.599 ЦК України свідчить про те, що зобовязання сторін по вищезазначеному договору припинились.

Посилання позивача на той факт, що вищезазначений договір укладений у неналежній формі є помилковим, оскільки останній був укладений на підставі ч.1 ст.634 ЦК України (договір приєднання).

Крім того, підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку, позивач надала згоду про те, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами складає договір про надання банківських послуг.

Після укладання договору, позивач скористався виданою їй банківською карткою та постійно здійснювала погашення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором.

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що підписання позивачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ «Акцент-Банк», яка містить посилання на ознайомлення позивача з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифів Банку є доказом ознайомлення позивача з предметом договору та усіма його умовами.

Щодо позовних вимог про визнання вищезазначеного кредитного договору недійсним у звязку з тим, що він був підписаний під впливом обману з боку банку, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Разом з цим, ані позивачем, ані його представником суду не надано доказів того, що ПАТ «Акцент-Банк» навмисно ввів ОСОБА_3 в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

В судовому засіданні представник відповідача пояснила, що кредит надавався позивачу саме на умовах які просила остання «Кредит про всяк випадок». Вся інформація по вищезазначеному кредитному договору зазначена в п.2.7.5 Умов та Правил надання банківських послуг, з якими позивач була ознайомлена, що підтверджується підписом позивача в анкеті-заяви від 15 червня 2015 року. Через технічну помилку позивачу була нарахована неіснуюча заборгованість у розмірі 32925,06 грн., яка після її виявлення самостійно була списана банком.

Як вже встановлено судом, позивачем за вищезазначеним кредитним договором повернуто грошову суму в розмірі 15050 грн., що неоспорюється сторонами.

Згідно виписки по картковому рахунку №5211 5272 0007 6541 станом на 16 лютого 2017 року заборгованість за вищезазначеним договором відсутня.

Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання кредитного договору недійсним є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки обставини того, що банком проводились дії щодо зміни умов та правил кредитного договору, в судовому засіданні свого підтвердження не знайшли.

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо зобовязання ПАТ «Акцент-Банк» зарахувати перераховані позивачем у період з липня 2015 року по квітень 2016 року на банківську картку №5211 5272 0007 6541 в рахунок повернення кредиту у повному обсязі, оскільки такі платежі вже зараховані банком на вищезазначену банківську картку, що підтверджується випискою банку від 17 лютого 2017 року.

Щодо позовних вимог про стягнення з банку на користь позивача моральної шкоди в розмірі 10000 грн., суд виходить з наступного.

Як на підставу стягнення моральної шкоди позивач посилається на ч.2 ст.230 ЦК України та ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів».

У звязку з тим, що у судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт застосування банком обману при укладанні кредитного договору від 15 червня 2015 року, підстави для застосування ч.2 ст.230 ЦК України відсутні.

Щодо посилання позивача на ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів» як на підставу стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Згідно ч.2 ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади АРК, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.4 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання продукції для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування шкоди /збитків/, завданих дефектною чи фальсифікованою продукцією або продукцією неналежної якості, а також майнової та моральної шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров'я продукцією у випадках, передбачених законодавством.

Згідно до ч.1 ст.5 вищезазначеного Закону, продукція є такою, що має дефект, у разі, коли вона не відповідає рівню безпеки, на яку споживач або користувач має право розраховувати, виходячи з усіх обставин, зокрема, пов'язаних з розробленням, виробництвом, обігом, транспортуванням, зберіганням, встановленням, технічним обслуговуванням, споживанням, використанням, знищенням /утилізацією, переробкою/ цієї продукції, а також наданням застережень та іншої інформації про таку продукцію, у тому числі: представлення продукції споживачеві або користувачеві, включаючи її вигляд, склад, упаковку, маркування та іншу інформацію про продукцію, її споживання, використання та знищення /утилізацію, переробку/; використання продукції, яке обґрунтовано можна передбачити; час, коли продукцію було введено в обіг.

17 вересня 2011 року набув чинності Закон від 19 травня 2011 р. №3390-VI «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції», яким установлено порядок відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, які є рухомим майном. Порядок відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, які є нерухомим майном, а також шкоди, завданої внаслідок недоліків робіт і послуг, регулюється нормами ЦК (статті 1209 - 1211).

У вказаному Законі надано визначення понять «шкода» (ст.1) і «дефектна продукція» (ст.5), чим усунуто раніше існуючу прогалину. Отже, відповідно до цього Закону шкода - це завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект.

Таким чином, згідно вимог чинного законодавства, які були детально узагальнені в Судовій практиці Верховного Суду України від 01.02.2013 року, моральна шкода відшкодовується лише у випадках, коли вона завдана внаслідок недоліків товарів, які є рухомим майном, а порядок відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, які є нерухомим майном, а також шкоди, завданої внаслідок недоліків робіт і послуг, регулюється нормами ЦК (статті 1209 - 1211).

З огляду на те, що право споживача на відшкодування моральної шкоди передбачено лише у випадках, коли така шкода заподіяна небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів заподіяння останній загрози для життя і здоров'я такою продукцією.

У звязку з тим, що позивач була звільнена від сплати судового збору на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», з урахування положень ст. 88 ЦПК України, судовий збір компенсується за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3,10,11,57-60,88,208,209,212-215,294 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволені позовної заяви заявою ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним, зобовязання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Є.В.Волошин