Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа №377/75/17

Провадження №2/377/75/17

28 квітня 2017 року Славутицький міський суд Київської області у складі: головуючої - судді Теремецької Н.Ф., при секретарі - Щуковській А.М.,

за участі сторін:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача - адвоката Роговець В.Д.,

представника відповідача - адвоката Балики М.А.,

представників третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Славутичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_6, до ОСОБА_7, третя особа орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області, про вселення, -

УСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року до суду з позовними вимогами звернулася позивач, які до початку розгляду справи по суті збільшила та просила вселити її та її малолітнього сина ОСОБА_6 до квартири за адресою: АДРЕСА_1 і зобов'язати відповідача надати їй ключі від квартири за адресою: АДРЕСА_1. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивач та відповідач перебували у шлюбі, зареєстрованому 15 жовтня 2005 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції Київської області, який був розірваний 13 січня 2017 року. Під час шлюбу в них народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. У 2014 році позивач разом з відповідачем придбали квартиру за спільні кошти та кошти їхніх батьків, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Але за проханням чоловіка вищевказана квартира була оформлена на його матір ОСОБА_8, яка в подальшому подарувала відповідачу 1/2 частку вказаної квартири та 1/2 частку цієї квартири їх сину ОСОБА_6. Під час спільного проживання відповідач зловживав спиртними напоями і вчиняв сварки, виганяв позивача з сином з квартири, внаслідок чого між сторонами були припинені шлюбні відносини. Відповідач не допускає позивача з сином до квартири, змінив замки на вхідних дверях, чим позбавив їх можливості користуватися житлом, і вона вимушена була поселитися у своїх батьків. Посилаючись на ч.1 ст.405 ЖК України та ч.4 ст.156 ЖК України позивач просить вселити її та її малолітнього сина ОСОБА_6 до квартири за адресою: АДРЕСА_1 і зобов'язати відповідача надати їй ключі від квартири.

Відповідач подав заперечення на позовну заяву, в яких просив відмовити у задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог, посилаючись на те, що позивач не має права користуватися квартирою за адресою: АДРЕСА_1, оскільки перебуваючи у шлюбі з ним, вона ніколи не була зареєстрована за вказаною адресою і ніколи за цією адресою постійно не проживала. Позивач зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2. В спірній квартирі позивач з сином з'являлась періодично, в зв'язку з чим посилання позивача як на підставу вселення в квартиру - ч.4 ст.156 ЖК України, є необгрунтованими. Квартира, в яку позивач хоче вселитися, є однокімнатною, і її вселення суперечитиме фактичним обставинам, встановленим судом у справі про розірвання шлюбу щодо неможливості спільного проживання та законним інтересам відповідача, оскільки він збирається найближчим часом одружитися та проживати в квартирі з дружиною. Для вселення в спірну квартиру їхнього сина ОСОБА_6 підстави відсутні, оскільки будь-яких перешкод у користуванні житловим приміщенням він йому не чинить. Враховуючи, що син є неповнолітнім і потребує постійного догляду батьків та не може проживати самостійно, він на даний час може проживати з позивачем або з ним. Самостійно він зможе проживати у квартирі, яка належить йому на праві спільної часткової власності, як передбачено ч.3 ст.160 СК України, по досягненню 14 років(а.с. 39-41).

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Суду пояснила, що під час перебування у шлюбі з відповідачем відповідачу та їх малолітньому сину ОСОБА_6 в 2015 році матір'ю відповідача була подарована квартира за адресою: АДРЕСА_1. Вона вселилася в цю квартиру як член сім'ї власника. За їх спільні кошти було здійснено ремонт та облаштовано її меблями. Оскільки протягом 2016 року між нею та відповідачем постійно виникали конфлікти, то відповідач подав позовну заяву до суду про розірвання шлюбу. Після подачі до суду позовної заяви про розірвання шлюбу конфліктні відносини в них загострилися, і вони з відповідачем вирішили, що до розірвання шлюбу вона з дитиною повернеться жити до квартири своїх батьків, в якій вона зареєстрована. В кінці грудня 2016 року вона з дитиною повернулася до квартири своїх батьків. Після розірвання шлюбу вони з відповідачем домовилися, що дитина залишається проживати разом з нею. Проте, її мати має намір продати квартиру, і їм з сином ніде буде жити, тому вона хоче вселитися з сином в спірну квартиру та проживати там на його частці. Відповідач змінив замки на вхідних дверях в квартиру і не дозволяє їй повернутися до квартири. Дитина має вільний доступ до цієї квартири тільки тоді, коли відповідач перебуває в м.Славутичі. Оскільки його робота носить вахтовий метод, то відповідач перебуває в м.Славутичі два тижні, а два тижні перебуває на вахті. Протягом двох тижнів, коли відповідач перебуває в м.Славутичі, син проживає разом з ним, потім повертається проживати до неї.

Представник позивача підтримала позовні вимоги та просила задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України та ч.4 ст.156 ЖК УРСР позивач має право на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1, як колишній член сім'ї власника, оскільки припинення сімейних відносин не позбавило право позивача на користування цією квартирою, так і як член сім'ї малолітнього сина, який є співвласником вказаної квартири. Відповідач змінив замки на вхідних дверях і не допускає позивача разом із сином до квартири, тим самим чинить перешкоди своєму сину у користуванні своєю власністю.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що позивач не має права на користування спірною квартирою відповідно до вимог ч.4 ст.156 ЖК УРСР, оскільки перебуваючи у шлюбі, позивач ніколи не була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 і ніколи за цією адресою постійно не проживала. Вона постійно зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_2. В квартирі відповідача вона з'являлась періодично. Питання поділу майна та місця проживання сина сторін ОСОБА_6 в судовому порядку не вирішувалось, оскільки спору з цього приводу між сторонами не було. Після розірвання шлюбу була домовленість між позивачем та відповідачем про те, що син проживає з матір'ю. Відповідач не заперечує, щоб син постійно проживав з позивачем, оскільки за характером роботи він перебуває за межами міста Славутича по два тижні в місяці. Також він не проти того, щоб син проживав з ним в ті періоди, коли він знаходиться не на вахті, а вдома. Для вселення в квартиру сина ОСОБА_6 підстави відсутні, оскільки будь-яких перешкод у користуванні квартирою відповідач не чинить. Оскільки він є малолітнім, то він повинен проживати або з позивачем, або з відповідачем.

Представники третьої особи ОСОБА_5 та ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали частково в частині вселення малолітньої дитини ОСОБА_6 до квартири за адресою: АДРЕСА_1. Суду пояснили, що на час розгляду справи в суді житлові права малолітньої дитини ОСОБА_6 не порушені, оскільки у присутності батька хлопчик має вільний доступ до житлового приміщення, співвласником якого він є, та має право на користування цією квартирою. Враховуючи, що між батьками дитини часто виникають непорозуміння та конфліктні ситуації через зневажливе ставлення один до одного, то з метою застереження в майбутньому обставин, які б могли негативно вплинути на морально-психічний стан дитини, з'ясування дорослими відносин у його присутності, спільне проживання батьків в квартирі виключається. Тому орган опіки та піклування заперечує проти вселення позивача до вищевказаної квартири. Але, якщо позивач хоче, щоб її малолітній син проживав з відповідачем у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, то орган опіки та піклування не заперечує проти цього.

Свідок ОСОБА_10 суду показала, що вона є матір' ю позивача. З часу придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 її дочка ОСОБА_1 проживала разом із сім'єю в цій квартирі. В 2016 році між її дочкою та зятем виникали часто сварки, під час яких він наносив їй тілесні ушкодження. Під час деяких сварок і вона була присутньою, викликала поліцію на прохання дочки та онука. У грудні 2016 року її дочка разом з сином повернулася проживати до неї в квартиру за адресою: АДРЕСА_2. На даний час вона дала об 'яву про продаж цієї квартири і має намір після продажу квартири виїхати з м.Славутича. А оскільки дочці та її сину ніде буде жити, то вони вирішили, що вона повинна повернутися проживати в квартиру свого колишнього чоловіка, співвласником якої є також син дочки.

Свідок ОСОБА_8 суду показала, що вона є матір' ю відповідача. В сім'ї позивача та відповідача постійно виникали сварки з будь-яких причин. Протягом 2016 року конфліктні відносини між ними загострилися. Тому, коли вона приїхала в листопаді 2016 року до сина, і подивилася, які між ними склалися непрпиязнені відносини, то запропонувала до вирішення питання про розірвання шлюбу пожити окремо. Слід зазначити, що протягом 2016 року позивач постійно не проживала в квартирі відповідача. Вона лише періодично з' являлася в квартирі, жила деякий час і поверталася проживати до квартирі матері. В кінці грудня 2016 року позивач за домовленістю з відповідачем повернулася проживати до квартири її матері. Її син дійсно поміняв замки на вхідних дверях до квартири після того, як позивач та її батько погрожували пошкодити квартиру. Відповідач не чинить перешкоди у користуванні квартирою своєму сину, так як коли він приїжджає з вахти, то син два тижні проживає разом з ним, а потім повертається до матері, оскільки дитині такої категорії не варто бути одною, бо потрібен постійний контроль.

Суд, заслухавши пояснення сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 жовтня 2015 року, який був розірваний згідно рішення Славутицького міського суду Київської області від 13 січня 2017 року(а.с. 12-14).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_6

( а.с.8).

Під час шлюбу відповідачем ОСОБА_7 та малолітнім сином сторін ОСОБА_6 було отримано у приватну спільну часткову власність по 1/2 частці кожному однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого 23 червня 2015 року приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджено Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 9-11).

Таким чином, на час розгляду справи в суді відповідачеві ОСОБА_7 та малолітньому сину сторін ОСОБА_6 належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частці кожному квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1.

З довідки КП «ЖКЦ» № 495 від 25.04.2017 року вбачається, що за адресою : АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (а.с. 87).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 30.12.2013 року виконавчим комітетом Славутицької міської ради Київської області на підставі розпорядження міського голови, та довідки КП «Агенство регіонального розвитку» Славутицької міської ради Київської області ОСОБА_10 та ОСОБА_1, позивачеві у справі, належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частці кожному квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2( а.с. 95 ).

Довідкою КП «ЖКЦ» № 459 від 11.04.2017 року підтверджено, що ОСОБА_1, позивач у справі, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 24 листопада 2003 року постійно (а.с. 71).

Як зазначено в Акті обстеження умов проживання № 12-05/11 від 06.03.2017 року, проведено обстеження умов проживання дитини ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1. Санітарно-гігієнічні умови проживання на час обстеження відповідають загальноприйнятим нормам. У результаті обстеження на момент перевірки встановлено, що у житловому приміщенні перебували батько ОСОБА_7, син ОСОБА_6 та бабуся ОСОБА_8, яка мешкає у Вінницькій області. У квартирі залишилися речі особистого вжитку ОСОБА_6 та колишньої дружини ОСОБА_1. Зі слів ОСОБА_7, який є співвласником 1/2 частини житла, він відмовляється надавати ключі від квартири ОСОБА_1. Під час бесіди з малолітньою дитиною було зясовано, що хлопчик любить батька, почуває себе комфортно поруч з ним. Періодично ОСОБА_6 залишається на ночівлю у ОСОБА_7. У вихідні дні ОСОБА_7 із задоволенням спілкується з сином. Дитина має вільний доступ до помешкання у присутності батька. Отже, житлові права малолітньої дитини не порушені. З метою недопущення погіршення емоційного стану ОСОБА_6 батькам рекомендовано уникати конфліктних ситуацій у присутності дитини та знаходити компромісні рішення у вирішенні сімейних проблем (а.с. 52).

Згідно Акту обстеження умов проживання № 12-05/12 від 06.03.2017 року проведено обстеження умов проживання дитини ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2. Умови проживання дитини ОСОБА_6 належні. Провівши бесіду з хлопчиком з'ясовано, що дитина бажає спілкуватися з батьком за місцем свого попереднього проживання за адресою: АДРЕСА_1. Зі слів ОСОБА_1 у житловому приміщенні залишилися речі особистого вжитку, її власні та сина. ОСОБА_6 був свідком сімейних скандалів та дебошів, які вчиняв батько ОСОБА_7. Періодично ОСОБА_6 залишається на ночівлю у батька ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1. У вихідні дні ОСОБА_7 із задоволенням спілкується із сином. Дитина має вільний доступ до помешкання. Отож, житлові права малолітньої дитини не порушені(а.с. 53).

Згідно інформації з Славутицького ВП Броварського ВП ГУ НП в Київській області ОСОБА_10 та ОСОБА_1 звертались до Славутицького ВП щодо неправомірних дій ОСОБА_7. Дані звернення були зареєстровані в журналі єдиного обліку, а саме:

- ЖЕО № 668 від 17.03.2016 року, внесеного до ЄРДР для проведення досудового розслідування по КП № 0000070 від 17.03.2016 року;

- ЖЕО № 1397 від 04.06.2016 року, внесеного до ЄРДР для проведення досудового розслідування по КП №0000148 від 04.06.2016 року;

- ЖЕО № 266 від 05.10.2016 року(а.с. 48).

Як вбачається із змісту висновку старшого інспектора-чергового СРПП Славутицького ВП Пузанова В.П. від 05.10.2016 року, затвердженого начальником Славутицького ВП Броварського ВП ГУ НП в Київській області Скидана М.В., за результатами перевірки повідомлення ОСОБА_10 про те, що за адресою: АДРЕСА_1 виникла сварка між її дочкою та чоловіком, було встановлено, що дочка заявниці від написання заяви відмовилась, оскільки вона наряд поліції не викликала та конфлікт з чоловіком вичерпався до приїзду наряду поліції( а.с. 49).

Згідно постанови старшого слідчого СВ Славутицького ВП Броварського ВП ГУ НП в Київській області від 23 березня 2016 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000070 від 17.03.2016 року видно, що 17 березня 2016 року до Славутицького ВП надійшла заява від ОСОБА_1 про

те, що 17.03.2016 року близько 5 години, знаходячись за адресою: АДРЕСА_1, її чоловік ОСОБА_7 вчинив з нею сварку, в ході якої наніс один удар кулаком в обличчя, чим спричинив тілесні ушкодження. 22 березня 2016 року ОСОБА_1 подала до Славутицького ВП заяву, в якій відмовилась від проходження судово-медичної експертизи та просила закрити кримінальне провадження в зв'язку з примиренням зі своїм чоловіком ОСОБА_7, тому вказане кримінальне провадження було закрито у зв'язку з встановленням відсутності складу кримінального правопорушення(а.с. 73).

Відповідно до постанови старшого слідчого СВ Славутицького ВП Броварського ВП ГУ НП в Київській області від 08 червня 2016 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000148 від 05.06. 2016 року видно, що 03.06.2016 року о 22 годині ОСОБА_7, перебуваючи за місцем проживання в квартирі АДРЕСА_1, на грунті неприязнених відносин, в ході сварки спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_10. Проте, 08.06.2016 року ОСОБА_10 подала до Славутицького ВП заяву, в якій відмовилась від проходження судово-медичної експертизи та просила закрити кримінальне провадження в зв'язку з відсутністю будь-яких претензій до ОСОБА_7, тому вказане кримінальне провадження було закрито у зв'язку з встановленням відсутності складу кримінального правопорушення(а.с. 74).

Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради, погодженого рішенням виконавчого комітету Славутицької міської ради № 121 від 15.03.2017 року, вселення ОСОБА_1 до квартири за адресою: АДРЕСА_1, не є доцільним(а.с. 50-51).

Відповідно до висновку органу опіки та піклуваня виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області, погодженого рішенням виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області № 169 від 12.04.2017 року, з метою недопущення порушень діючого законодавства України з питань охорони дитинства, погіршення психологічного мікроклімату, застереження в майбутньому на обставини, які б могли вплинути на морально-психологічний стан малолітньої дитини ОСОБА_6, з'ясування дорослими відносин у присутності дитини, недопущення вчинення насильства над дитиною, орган опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради підтримує позов частково: в частині вселення малолітньої дитини ОСОБА_6 до квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 76-77).

Враховуючи положення ст. ст. 8-11 ЦПК України, при вирішенні спору в межах заявлених вимог та відповідно до встановлених обставин справи на підставі доказів сторін суд застосовує закони України, міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Як зазначено у ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-12 від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок(частину будинку), квартиру, користуються ним(нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ст.ст. 10, 57, 59, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Як вбачається з пояснень позивача, вона вселилася в квартиру за адресою: АДРЕСА_1, як член сімї власника, та проживала в цій квартирі з часу придбання квартири і до грудня 2016 року. Протягом 2016 року у неї з відповідачем, з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, відбувалися постійні сварки на очах у їх сина. Тому після звернення відповідача до суду із заявою про розірвання шлюбу в грудні 2016 року вони домовилися з відповідачем, що вона разом з сином повернеться до квартири за адресою: АДРЕСА_2, в якій вона зареєстрована та співвласником якої вона є. Після розірвання шлюбу сторони домовилися, що син залишається проживати з позивачем.

Зазначені обставини підтверджені також і свідками ОСОБА_8 та ОСОБА_10.

Виходячи з наведеного, суд вважає встановленим, що позивач з грудня 2016 року і по даний час постійно проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_2, яка належить їй на праві спільної часткової власності, і в якій вона зареєстрована з 24.11.2003 року.

Доводи позивача про те, що її матір має намір продати квартиру, співвласником якої вона є, і вона залишиться без житла, суд до уваги не приймає, оскільки вони не мають правового значення для вирішення даної справи.

Твердження представника позивача про те, що позивач, як колишній член сім'ї власника ОСОБА_7 та член сім'ї власника - малолітнього сина ОСОБА_6, має право на користування спірною квартирою за адресою: АДРЕСА_1, не грунтуються на положеннях закону.

Так, згідно ч.1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що член сім'ї власника житла має право на користування цим житлом, якщо проживає разом з власником.

В судовому засіданні встановлено, що позивач не проживала з власником квартири ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 з грудня 2016 року і по даний час. При цьому, як пояснила в судовому засіданні позивач, рішення покинути спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та повернутися проживати в квартиру, яка належить їй на праві спільної часткової власності, було прийнято нею за домовленістю з відповідачем в зв'язку з конфліктними відносинами, які склалися між ними та неможливістю подальшого спільного проживання.

Встановлені в судовому засіданні обставини спростовують доводи позивача, викладені в позовній заяві, які зводяться до того, що відповідач не допускає позивача з сином до квартири, змінив замки, таким чином відповідач позбавив можливості користуватися житлом позивача, і вона вимушена була повернутися жити до своїх батьків.Заміна замків відповідачем на вхідних дверях квартири за адресою: АДРЕСА_1 є правом відповідача, як співвласника квартири, відповідно до вимог ст.383 ЦК України, і ніяким чином не порушує житлові права позивача, яка не проживає в цій квартирі.

З урахуванням наведеного, суд не вбачає підстав для вселення позивача до квартири за адресою: АДРЕСА_1, оскільки порушення житлових прав позивача в судовому засіданні не встановлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо вселення в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, суд виходить з такого.

Згідно ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

В судовому засіданні з пояснень позивача та представника відповідача встановлено, що після розірвання шлюбу сторони домовились про те, що дитина залишається проживати разом з позивачем.

За змістом ч.3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров за адресою: АДРЕСА_2, тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Враховуючи, що місцем проживання позивача є квартира за адресою: АДРЕСА_2, то і місцем проживання дитини ОСОБА_6, якому виповнилося 10 років, відповідно до вимог ч.3 ст.29 ЦК України є також квартира за адресою: АДРЕСА_2.

Проте, з досліджених в судовому засіданні актів обстеження умов проживання дитини ОСОБА_6 та пояснень позивача і показань свідків ОСОБА_8, ОСОБА_10 вбачається, що малолітній син сторін ОСОБА_6 проживає два тижні в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 разом з батьком, а два тижні з матір'ю в квартирі за адресою: АДРЕСА_2. Це пояснюється тим, що відповідач працює вахтовим методом в ПрАТ «Укренергомонтаж», тобто два тижні він перебуває на роботі в м.Чорнобилі, а два тижні перебуває в м.Славутичі. В той період, коли відповідач знаходиться в м.Славутичі, то дитина має вільний доступ до квартири і проживає разом з батьком. Позивач також не оспорює факт проживання свого малолітнього сина з батьком в той час, коли він знаходиться в м.Славутичі.

Зазначені обставини свідчать про те, що житлові права малолітнього ОСОБА_6 не порушені, тому що обставин, які б свідчили про те, що відповідач чинить перешкоди своєму сину, який є співвласником спірної квартири, у користуванні квартирою, судом не встановлено. Оскільки за своїм віком дитина не може проживати одна в квартирі, тому протягом тих двох тижнів, коли батько відсутній в м.Славутичі, дитина проживає з матір'ю.

Про відсутність порушення житлових прав ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, зазначено і у висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області, погодженого рішенням виконавчого комітету Славутицької міської ради № 121 від 15.03.2017 року.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що між сторонами існують конфліктні відносини, що призводять до сварок, а також бійок, які відбуваються на очах у малолітньої дитини, про що зазначили в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 і ОСОБА_8, а також свідчать досліджені копії заяв звернень до Славутицького ВП ОСОБА_1 та ОСОБА_10, копії постанов про закриття кримінальних проваджень.

Вказані обставини виключають спільне проживання позивача та відповідача в однокімнатній квартирі, оскільки сварки і бійки, які виникають між сторонами, негативно впливають на їх малолтівнього сина ОСОБА_6, про що зазначено і у виновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області, погодженого рішенням виконавчого комітету Славутицької міської ради № 169 від 12.04.2017 року.

Як передбачено у ч. 4, ч. 5 та ч. 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, що стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Враховуючи, що наданий суду висновок органу опіки та піклування, погоджений рішенням виконавчого комітету Славутицької міської ради № 169 від 12.04.2017 року, є недостатньо обгрунтованим, суперечливим і не в повній мірі відповідає інтресам малолітньої дитини, то суд не погоджується з ним в частині вселення ОСОБА_6 до квартири за адресою: АДРЕСА_1, і до уваги його в цій частині не приймає, оскільки самостійне проживання малолітнього ОСОБА_6 в спірній квартирі є неможливим в силу його віку.

Таким чином, позовні вимоги в частині вселення малолітнього сина сторін ОСОБА_6 до квартири за адресою: АДРЕСА_1 не підлягають задоволенню, так як відсутній спір про порушення його житлових прав і не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач чинить перешкоди своєму малолітньому сину у користуванні спірною квартирою.

За встановлених обставин справи позов є безпідставним, недоведеним і задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 209, 213-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області через Славутицький міський суд. Апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення у справі, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне рішення виготовлено 3 травня 2017 року.

Суддя Н. Ф. Теремецька