Провадження № 2/742/714/17
Єдиний унікальний № 742/1159/17
04 травня 2017 року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області у складі: головуючого - судді Зарічної Л.А.,
при секретарі Геєць О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Прилуках цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на житло, а саме квартиру АДРЕСА_1 вказуючи на те, що являється власником такої, де постійно проживає з часу її придбання. У даній квартирі також зареєстрована відповідачка по справі, яка січня 2012 року не проживає за даною адресою, не сплачує комунальні послуги, не цікавиться житлом. Реєстрація відповідача у даному житлі створює перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому майном. За таких обставин позивач позбавлений можливості вільно на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю, а тому просить суд винести рішення про визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням.
В судовому засіданні ОСОБА_1 повністю підтримав заявлені вимоги із наведених вище підстав та надав відповідні пояснення з цього приводу.
Відповідач в судове засідання не з»явився та не повідомив про причини своєї неявки, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно, у звязку з чим, відповідно до вимог ст.224 ЦПК України та зважаючи на позицію позивача суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення.
Суд, вислухавши пояснення сторони та дослідивши матеріали справи приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, з наступних підстав :
Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їх вимог або заперечень .
Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.
Належність позивачу на праві приватної власності житла за адресою: АДРЕСА_2 підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 22.01.1996 року ( а.с.3).
Згідно з актом про не проживання від 06 квітня 2017 року вбачається, що в результаті обстеження житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 виявлено, що ОСОБА_2, яка зареєстрована за даною адресою, не проживає в ньому з 2012 року .
Вказані обставини підтвердили також допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_3, ОСОБА_4
17 липня 1997 року Україна ратифікувала римську Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенцію), а також Перший протокол та протоколи №№ 2, 4, 7 та 11 до цієї Конвенції. Певна увага приділена у Конвенції правам людини, що пов'язані з житлом. Так, п. 1 ст. 8 Конвенції встановлює, що кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканність житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. Зокрема глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інший правочин, не заборонений законом. Але, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині й суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Право на житло є одним з найбільш природних і невідємних прав людини. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло, але це право, як і кожне інше, має преюдиційне значення, якщо може бути реалізоване.
А право кожного захищати свої права і свободи, права і свободи інших осіб від посягань найчастіше реалізується шляхом звернення до компетентних органів. І серед різноманітних національних механізмів і засобів забезпечення прав і свобод людини найбільш поширеним є судовий захист.
Правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств та установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації та збереження.
Як зазначено у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи булла письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.
Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних й кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім»ї власника житла,
які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.
Зважаючи на ті обставини, що відповідачка вже не відноситься до кола членів сім»ї власника житла, залишила житло за власною ініціативою, не проживає в ньому більше 1 року без поважних причин, оплату за нього не проводить, чим взагалі втратила до житла будь-який інтерес, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Задовольняючи позовні вимоги , суд вважає за необхідне стягнути на користь держави із відповідача судовий збір по справі, оскільки при зверненні до суду позивач був звільнений від сплати такого.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст.317,391,405 ЦК України , ст.ст. 10, 11, 60, 88, 208, 209, 213-215, 224, 226, 294 ЦПК України, суд ,-
В И Р І Ш И В :
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнати такою, що втратила право на житло за адресою АДРЕСА_4.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір по справі в розмірі 640 грн..
Заочне рішення може бути переглянуте судом, який постановив його, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом 10 днів з дня отримання копії заочного рішення до суду першої інстанції.
Позивачем рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області в загальному порядку на протязі десяти днів.
В разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, рішення може бути оскаржене сторонами до Апеляційного суду Чернігівської області шляхом подання апеляційної скарги на протязі десяти днів.
Суддя