Ухвала

іменем україни

19 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа - Одеська міська рад, про визнання права користування жилим приміщенням, зобовʼязання укладення договору найму, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2016 року,

встановила:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи тим, що підставі ордеру від 15 січня 1991 року його батьку ОСОБА_4, у складі 3 чоловік: йому, дружині ОСОБА_5 та сину ОСОБА_3, була виділена квартира під АДРЕСА_1. ОСОБА_4 був її основним квартиронаймачем до смерті. Зазначав, що проживав однією родиною з батьком у спірній квартирі з моменту вселення, а в останні роки, коли батько захворів, доглядав його.

Ураховуючи наведене, просив визнати на ним право постійного користування квартирою АДРЕСА_1, зобов'язати відповідача переоформити на ім'я позивача ОСОБА_3 особистий рахунок на спірну квартиру та укласти договір найму.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 серпня

2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із недоведеності позивачем факту правомірності постійного проживання позивача з померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 року батьком ОСОБА_4 - наймачем, як члена однієї сім'ї тривалий час.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна з огляду на наступне.

Установлено, що на підставі ордеру від 15 січня 1991 року, виданого виконавчим комітетом Ленінської ради народних депутатів м. Одеси ОСОБА_4, у складі 3-х чоловіків: дружина ОСОБА_6, син

ОСОБА_3 була надана у користування двокімнатна квартира АДРЕСА_1.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 3 листопада

1994 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 розірвано, сина ОСОБА_7, 1979 року народження, залишено проживати з матір'ю.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер.

ОСОБА_3 має постійну реєстрацію в квартирі АДРЕСА_2, яку займала сім'я до отримання спірної квартири.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що проживав однією сім'єю з батьком у спірній квартирі з моменту вселення, а в останні роки, коли батько захворів, доглядав його.

Відповідно до ст. 106 ЖК України повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача.

У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім'ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Частиною 2 ст. 64 ЖК України встановлено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року роз'яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Судом установлено, що заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2014 оку задоволено позов Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_3, останнього виселено з квартири АДРЕСА_3 як такого, що зайняв це приміщення самоправно. Вказане рішення набрало законної сили.

Зазначеним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_3 не проживав постійно із померлим однією сім'єю та те, що він зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням.

Вказане судове рішення суд вважав таким, що має преюдиційне значення.

За змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів із яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Мотивуючи судові рішення, суд посилався на те, що основним місцем проживання позивача, в тому числі станом на момент смерті батька, була квартира АДРЕСА_4, до якої він переїхав після розлучення батьків разом з матір'ю. Також посилався на відсутність письмової згоди на проживання всіх членів сім'ї наймача, будь-яких належних доказів що це приміщення є постійним місцем проживання позивача та даних про ведення з наймачем спільного господарства.

За положеннями ст. 58 ЖК УРСР ордер є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Судом не надана належна оцінку тому факту, що позивач

ОСОБА_3, 1979 року народження, включений до ордеру від 15 січня

1991 року, виданого виконавчим комітетом Ленінської ради народних депутатів м. Одеси ОСОБА_4, згідно із яким останньому була надана у користування спірна квартира. На момент видачі ордеру позивач був неповнолітнім, і повноліття досяг у 1997 році. Даний ордер у встановленому законом порядку недійсним не визнано.

Суд не врахував, що у члена сім'ї наймача, включеного до ордера на заселення жилого приміщення, право користування останнім виникає у зв'язку із включенням до ордера, а не у зв'язку із вселенням у це приміщення. Тому в разі невселення в приміщення без поважних причин у строки, передбачені ст. 71 ЖК УРСР, ця особа визнається судом такою, що втратила, а не такою, що не набула право на користування наданим на сім'ю жилим приміщенням.

Судом не перевірялась, чи ухвалювалось таке рішення.

Крім того, у порушення вимог ст. 212 ЦПК України, суд не дав оцінки доводам позивача про те, що за життя його батька неодноразово звертався з відповідними заявами про зняття себе та сина - позивача у справі, з реєстраційного обліку в квартири АДРЕСА_5 в

м. Одесі та зареєструвати їх за фактичним місцем проживання у спірній квартирі, не зазначив, якими доказами спростовується той факт, що з моменту отримання батьком ордера позивач проживав у спірній квартирі.

За викладених обставин ухвалені у справі судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 серпня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня

2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька О.В. Кафідова О.В. Умнова І.М. Фаловська