Справа № 712/813/17-ц
Провадження № 2/712/794/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2017 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого/судді - Троян Т.Є.

при секретарі - Шмагайло Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Черкаської міжрайонної торговельної оптової бази облспоживспілки про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористані відпустки,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач 24.01.2017 року звернувся до суду з позовом до Черкаської міжрайонної торговельної оптової бази облспоживспілки поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку за 2015-2016 р.р., недоотриману компенсацію за час вимушено прогулу 2015-2016 р. та моральної шкоди в розмірі 53 333,00 грн., свої позовні вимоги мотивував тим, що в січні 2014 року посаду начальнику відділу оренди, яку він обіймав було скорочено, а його переведено на посаду зав.складом з 03.02.2014 року із виконанням обовязків технічного працівника нагляд за дотриманням на базі санітарно-гігієнічних правил та протипожежних норм. Згідно наказу по базі №112 від 26.12.2014 року позивача було безпідставно звільнено з роботи.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 26.12.2016 року позивача було поновлено на роботі та зобовязано відповідача провести відповідні виплати.

Наказом №119 від 27.01.2017 року його поновлено на роботі. Але фактично ухиляючись від виконання рішення наказом №120 від 27.12.2016 року його було безпідставно звільнено з порушенням законодавства без попередження за два місяці до звільнення як того вимагає ч. 1 ст.40 КЗпП України.

Також вказував, що йому не була виплачена вихідна допомога при звільненні в розмірі 1240 грн., компенсація за невикористану відпустку за 2015-2016 р.р. 674 грн., компенсація за час вимушено прогулу 2015-2016 р. 683,51 грн.

Також вважає, що незаконними діями відповідача йому була завдана ще й моральна шкода, яку він оцінює в 53333 грн.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Вказував, що на виконання рішення апеляційного суду Черкаської області від 26.12.2016 року №22ц/793/13/16 позивача наказом №119 від 27 грудня 2016 року було поновлено на роботі. Наказом №120 від 27.12.2016 року його було звільнено за ч. 1 ст.40 КЗпП.

23 січня 2017 року відповідачем самостійно було встановлено що позивача звільнено з порушеннями ст.49-2 КЗпП у звязку із цим було видано наказ №32, яким було визнано таким, що втратили чинність накази №119,120, 121 від 27 грудня 2017 року.

Видано наказ №33 від 23.01.2017 року, яким позивача було поновлено на роботі з 27.12.2014 року на посаді завідуючого складом Черкаської міжрайонної торговельної оптової бази облспоживспілки, про що позивача повідомлено по телефону та поштою.

Проте, позивач ухиляється від отримання поштової кореспонденції, та фактично не приступив до виконання своїх обовязків.

Зазначив, що позивач з незрозумілих причин просить поновити його на посаді начальника відділу Черкаської міжрайонної торговельної оптової бази, посилаючись на незаконне звільнення с посади завідуючого складом.

Оскільки рішення апеляційного суду Черкаської області від 26 грудня 2016 року в справі №22ц/793/13/16 виконане відповідачем, проте позивач не приступив до виконання своїх службових обовязків та не отримує кореспонденцію від роботодавця, то відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про поновлення на посаді начальника відділу.

Позивач не погоджуючись із запереченнями відповідача вказував, що бажає поновитися саме на посаді начальника, так як відпали обставини у звязку із якими його було усунуто з цієї посади, а саме: скасований вирок, яким йому було заборонено обіймати керівні посади, а посада завідуючого складом не є предметом розгляду цієї справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача суд прийшов до наступного.

Згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне звільнення працівника персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як вбачається з трудової книжки, копія якої наявна в матеріалах справи, позивач ОСОБА_1 був переведений з 17.08.2007 року на посаду начальника відділу по оренді Черкаської універсальної торговельної бази відповідно до наказу №244 від 17.08.2007 року.

Наказом № 2 від 08.01.2014 року звільнено ОСОБА_1 із займаної посади з у зв'язку зі скороченням згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Після цього, наказом №3 від 03.02.2014 року позивач був прийнятий на посаду завідувача складом господарства бази.

Наказом №112 від 26.12.2004 року позивача було звільнено на підставі п.7 ст.36 КЗпП у звязку з набранням законної сили вироком суду, яким працівника засуджено до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 26.12.2016 року позивача було поновлено на роботі на посаді завідуючого складом Черкаської міжрайонної торговельної оптової бази облспоживспілки та зобовязано відповідача провести відповідні виплати.

При цьому, апеляційним судом встановлено, що вирок на підставі якого було звільнено позивача, не набрав законної сили, а тому у суду є законні підстави для поновлення на роботі ОСОБА_1, звільненого за п.7 ст.36 КЗпП України.

Наказом №119 від 27 грудня 2016 року ОСОБА_1 було поновлено на роботі. Наказом №120 від 27.12.2016 року його було звільнено за ч. 1 ст.40 КЗпП.

23 січня 2017 року відповідачем видано наказ №32, яким було визнано таким, що втратили чинність накази №119,120, 121 від 27 грудня 2017 року.

23 січня 2017 року Черкаською міжрайонною торговельною оптовою базою видано наказ №33, яким ОСОБА_1 було поновлено на роботі з 27.12.2014 року на посаді завідуючого складом Черкаської міжрайонної торговельної оптової бази облспоживспілки, доручено виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, стягнутих за рішенням апеляційного суду Черкаської області від 26.12.2016 року. Вказаний наказ направлений позивачу рекомендованим листом.

Таким чином, після звільнення у січні 2014 році ОСОБА_1М з посади начальника відділу, він наказом №3 від 03.02.2014 року був прийнятий на посаду завідувача складом господарства Черкаської міжрайонної торговельної оптової бази облспоживспілки та після прийняття на посаду приступив до виконання своїх обовязків завідуючого складом, що не заперечував у судовому засіданні.

В той же час наказ № 2 від 08.01.2014 року про звільнення його з посади начальника відділу за п.1 ст.40 КЗпП України позивачем в строк, передбачений ч.1 ст.233 КЗпП України не оскаржений.

Посилання на те, що станом на момент подання позову відпали причини, за якими позивача було звільнено з посади начальнику відділу оренди, а саме: скасований вирок суду, яким ОСОБА_1 було заборонено обіймати посади, повязані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, а тому він підлягає поновленню саме на посаді начальника відділу, суд оцінює критично, оскільки з вказаної посади він був звільнений за п.1 ст.40 КЗпП України (звільнення в звязку з скороченням штату).

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак позивачем в судовому засіданні не доведено та не надано доказів на обгрунтування позовних вимог, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову про поновлення на посаді начальника відділу Черкаської міжрайонної торговельної оптової бази облспоживспілки.

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення позивача на посаді, то підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України немає.

Також відсутні підстави для стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.10, 11, 15, 16, 57-60, 214-215, 224-226 ЦПК України,суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Черкаської міжрайонної торговельної оптової бази облспоживспілки про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористані відпустки відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області протягом десяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий: Т.Є. Троян