У Х В А Л А

21 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,Сімоненко В.М.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року, ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 листопада 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а:

Подільський районний суд м. Києва заочним рішенням від 11 червня 2015 року в задоволенні позову відмовив.

Апеляційний суд м. Києва 15 червня 2016 року заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року скасував та ухвалив нове рішення про часткове задоволення позову: стягнув з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») заборгованість за кредитним договором за період з 7 жовтня 2011 року по 31 липня 2014 року в розмірі 16 тис. 195 грн 15 коп., з яких 6 тис. 255 грн 89 коп. - тіло кредиту, 7 тис. 845 грн 26 коп. - проценти, 2 тис. 94 грн - комісія; вирішив питання про розподіл судових витрат.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 7 листопада 2016 року рішення суду апеляційної інстанції залишила без змін.

У заяві ОСОБА_4 порушується питання про скасування рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року, ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 листопада 2016 року та залишення в силі заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав:

неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, зокрема, статей 253, 257, 261 та 267 Цивільного кодексу України;

невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах указаних норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підстави подання заяви про перегляд судових рішень, ОСОБА_4 посилається на ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року та 15 лютого 2017 року, постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року та 23 листопада 2016 року.

Перевіривши доводи заявника, викладені в заяві про перегляд судових рішень, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився і суд касаційної інстанції, виходив з того, що оскільки платіжна картка діяла до листопада 2014 року, то на момент звернення банку із позовом до суду строк повернення кредиту в повному обсязі не сплив, тому позовна давність була застосована судом за заявою позивача лише до щомісячних платежів.

Ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року, що надана заявником для порівняння, якою рішення судів попередніх інстанцій скасовані, а справу передано на новий розгляд, не містить правової позиції щодо спірних правовідносин та застосування норм матеріального права, а вказуює на допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права та необхідність їх усунення для правильного вирішення спору, а також нез'ясування судами належним чином фактичних обставин справи.

У наданій для порівняння ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року зазначено, що відповідач здійснила останній платіж 30 серпня 2012 року, а банк звернувся до суду з позовом 4 листопада 2015 року, тобто поза межами позовної давності, про застосування якої просив відповідач. Таким чином, правові висновки суду касаційної інстанції в цій ухвалі та в ухвалі, про перегляд якої подано заяву, ґрунтуються на різних фактичних обставинах справ, установлених судами.

Порівняння змісту вказаних судових рішень зі змістом судових рішень, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову, аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

З огляду на викладене підстава для перегляду судових рішень у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, передбачена пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, відсутня.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року, що надана заявником для порівняння, установлено, що останній щомісячний платіж відповідачу слід було внести до 25 лютого 2009 року, а банк звернувся до суду з позовом 22 березня 2012 року, тобто поза межами позовної давності, про застосування якої просив відповідач. Таким чином, висновки зроблені касаційним судом про застосування положень ЦК України щодо строку позовної давності, в ухвалі, про перегляд якої подано заяву, відповідають висновкам зробленим Верховним Судом України в цій постанові.

У наданій для порівняння постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року вказано, що суд не застосував наслідків спливу позовної давності, оскільки переривання її перебігу було зумовлене внесенням відповідачем платежу за кредитом. При цьому суди не дослідили графік погашення кредитної заборгованості та не встановили, чи передбачається виконання зобов'язання частинами або у вигляді періодичних платежів, у разі вчинення боржником оплати саме чергового платежу, чи свідчить це про визнання лише певної частини боргу. З огляду на викладене правові висновки Верховного Суду України в указаній постанові та в ухвалі, про перегляд якої подано заяву, ґрунтуються на різних фактичних обставинах справ, установлених судами.

Таким чином, підстава для перегляду судового рішення у зв'язку з його невідповідністю викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, передбачена пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, теж відсутня.

Ураховуючи наведене, вважати зазначену заяву обґрунтованою немає підстав.

ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із клопотанням про зупинення виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 листопада 2016 року.

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного суду України вважає, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити, у зв'язку з чим зазначене клопотання підлягає залишенню без розгляду.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року, ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 листопада 2016 року відмовити.

Клопотання ОСОБА_4 про зупинення виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року, ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 листопада 2016 року залишити без розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк
Н.П. Лященко В.М. Сімоненко