Справа № 175/948/17
Провадження № 2/175/354/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2017 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Шабанова А.М.,

за участю:

секретаря Ратушної Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом,

встановив:

В березні 2017 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок №38 по вулиці Дніпровській в с.Новоолександрівка Дніпровського району, Дніпропетровської області, розташований та земельній ділянці площею 0,15 га порядку спадкування за законом після смерті чоловіка, ОСОБА_2, померлого 08 травня 2003 року.

Представник позивача надав суду заяву в якій просила розглядати справу без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі.

Представник Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області надав суду заяву про розгляд справи без участі їх представника.

Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 29 березня 1955 року позивач ОСОБА_1, уклала шлюб з ОСОБА_2. В 1967 році батько позивача ОСОБА_3 від своєї земельної ділянки виділив ОСОБА_2 15 соток, на якій вони разом за власний кошт побудували будинок та інші господарські споруди. Згідно з погосподарських книг (1967-2017 року) Новоолександрівської сільської ради за гр. ОСОБА_2 значиться земельна ділянка площею 0,15 га, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с.Новоолександрівка, вул.Дніпровська, 38. В 1987 році було повністю завершено будівництво.

08 травня 2003 року помер ОСОБА_2, на день смерті ОСОБА_2 разом проживали та були зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (дружина); ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (син).

Відповідно до положень от. 540 ЦК України (в редакції 1963 р.), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо вій фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. 13 травня 2007 року помер син позивача ОСОБА_4.

Частиною 3 ст. 1268 ЦК України (2004 р.) теж зазначено, що, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

З дня відкриття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_2 позивач не зверталася до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але й від прийняття спадщини теж не відмовлялася, бо фактично прийняла спадкове майно, у вигляді домоволодіння №38 по вулиці Дніпровській в с.Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, яке розташоване на земельній ділянці площею 0,15 га. В жовтні 2016 році позивач вирішила скласти заповіт на ім'я своєї племінниці ОСОБА_5.

В грудні 2016 року позивач звернулася до Дніпровської районної державної нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка, ОСОБА_2, померлого 08 травня 2003 року, бо прийняла спадщину шляхом проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. На теперішній час позивач є єдиним спадкоємцем після смерті чоловіка та сина, нотаріусу необхідно було відкрити ще й спадкову справу після смерті сина ОСОБА_4

23 лютого 2017 року ОСОБА_6 державним нотаріусом Дніпровської районної державної нотаріальної контори винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (спадкова справа №642/2016), бо як з'ясувалося спадкодавцем (ОСОБА_4М.) за життя не було оформлено документу, що встановлює право власності на житловий будинок в с.Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області по вулиці Дніпровська, буд. №38.

У відповідності до ч.2 ст. 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Позивач проживаю та зареєстрована в вищевказаному житловому будинку з моменту його побудови та до теперішнього часу.

Відповідно до ст. ст. 1217, 1222 ЦК України, спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або законність набуття права власності не встановлена судом.

В судовому засіданні встановлено, що за життя спадкодавець не зареєстрував належне йому право власності на спадкове майно, у звязку з чим позивач не має можливості скористатися належним їй правом на отримання спадщини. Не зважаючи на те, що ніхто не оспорює спадкове право позивача, вона не має можливості оформити свої спадкові права, оскільки чоловіком за життя не оформлено правовстановлюючий документ на спадкове майно.

Згідно ст. 47 Закону України «Про нотаріат», та відповідно з пунктами 4.14, 4.15 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (№ 296/5 від 22.02.2012 року), нотаріус перевіряє склад спадкового майна та видає на нього свідоцтво про право на спадщину. Для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам ст. 47 Закону України «Про нотаріат».

Відповідно до пунктів 4.14, 4.15, 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, яке підлягає реєстрації, нотаріус перевіряє належність цього майна спадкодавцеві на підставі правовстановлюючих документів.

Зібрані по справі докази вказують, що фактично померлому 08 травня 2003 року ОСОБА_2 належав садибний (індивідуальний) житловий будинок. За життя спадкодавець не зареєстрував належне йому право власності на майно, у звязку з чим позивач не має можливості скористатися належним їй правом на отримання спадщини.

Згідно з п.п. 212, 216 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 р. за N 20/5, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов'язково вимагаються відповідні документи. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальної конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Судом встановлено, що спадщина не перейшла до держави, не визнана відумерлою, позивач вступила в управління та володіння спадковим майном і є спадкоємцем за законом, право власності спадкодавця ОСОБА_2 не припинено відповідно до ст. 346 ЦК України, а відповідно до ст.1296 ЦК України, згідно із ст. 16 ЦК України, способом захисту свого права є визнання права.

Таким чином, встановлено неможливість оформлення позивачем спадкових прав на садибний (індивідуальний) житловий будинок у позасудовому порядку, оформлення яких не порушує законних прав чи інтересів інших осіб, тому суд вважає за необхідне визнати за ОСОБА_1, право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок №38 по вулиці Дніпровській в с.Новоолександрівка Дніпровського району, Дніпропетровської області, розташований та земельній ділянці площею 0,15 га в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка, ОСОБА_2, померлого 08 травня 2003 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. 1217, 1218, 1222 ЦК України, ст.ст.10, 57-61, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок №38 по вулиці Дніпровській в с.Новоолександрівка Дніпровського району, Дніпропетровської області, розташований та земельній ділянці площею 0,15 га та складається з наступних споруд: літ. «А» - індивідуальний житловий будинок загальною площею 65,2 кв.м., житловою - 34,2 кв.м., прибудова під літ. «а», літня кухня під літ. «Б», сарай під літ. «В», погріб з шийкою під літ. «Г», вбиральня під літ. «Д», колодязь під літ. «К», огорожа №1 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка, ОСОБА_2, померлого 08.05.2003 року.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя А.М. Шабанов