Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/203/17

20 квітня 2017 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої-судді ОСОБА_1

з участю: секретаря Матлюк Л.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Богородчани цивільну cправу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 16 січня 2017 між ним та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» був укладений договір фінансового лізингу №004960, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати йому в користування автомобіль марки "Renault Duster", а він зобов'язався придбати транспортний засіб. Того ж дня оплатив 50 000 гривень авансового платежу. Коли підписував договір фінансового лізингу, представник відповідача запевнила, що даний договір необхідний як супровідний документ, щоб перевезти автомобіль і 20 січня 2017 року машину буде доставлено до місця його проживання. 20 січня 2017 року автомобіль не отримав. На телефонні дзвінки представник відповідача не відповідав.

Вважає, що спірний договір не відповідає вимогам чинного законодавства та порушує права лізингоодержувача як споживача, підписаний під впливом обману, є несправедливим, а також не додержано вимог про нотаріальне посвідчення вищевказаного договору. На вимогу повернути сплачені грошові кошти отримав відмову від відповідача. Зважаючи на викладене, просить суд визнати договір фінансового лізингу №004960 від 16 січня 2017 року недійсним та стягнути з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» кошти в розмірі 50000 грн.

В поданій заяві представник позивача позовні вимоги підтримав, просять визнати договір недійсним та стягнути кошти, справу слухати за його відсутності.

Представник відповідача в судові засідання не з'являється, в поданому запереченні позов не визнав, вважає його безпідставним, оскільки на час укладення договору дотримано вимоги закону.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 16 січня 2017 між ОСОБА_2 та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» був укладений договір фінансового лізингу №004960, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу позивачу в користування автомобіль марки "Renault Duster", а позивач зобов'язався прийняти предмет лізингу, сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами договору.

Того ж дня ОСОБА_2 оплатив 50000 грн.

Згідно ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до положень ч. 1, п. 4 ч. 3, ч. 5, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином Законом України «Про захист прав споживачів» встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введенні в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.

Згідно з ст. 21 Закону України «Про захист споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими, тобто якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язку на шкоду споживача. виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

ОСОБА_1 того, згідно п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч.2 ст.632 ЦК України, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Відповідно до додатку №2 до договору, вартість предмета лізингу становить 500000 гривень, авансовий платіж - 50%, сума лізингу - 250000 грн, викупна вартість 7500 грн., відсоткова ставка 12,5%, комісія 5%, щомісячний платіж 6280,55 грн., а також витрати, які підлягають сплаті позивачем за відвантаження предмета лізингу, комісією за передачу предмета лізингу в сумі 265000 грн. (а.с.15).

Згідно п.12.13 договору фінансового лізингу, у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу у зв'язку зі збільшенням вартості предмета лізингу, відповідно до п.5.4. цього договору, лізингодавець повертає 100% коштів від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається. При цьому в разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту його замовлення лізингодавцем, відповідно до п.1.3. цього договору, лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає (пункт 5.4 договору).

Як вбачається зі змісту п.п. 5.4., 8.3., 8.8. договору, розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися в залежності від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, які впливають на вартість предмету лізингу. Проте формули перерахунку не передбачено.

ОСОБА_1 того, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів.

Суд, аналізуючи вищезазначені положення договору, приходить до висновку про те, що навіть при сплаті лізингоодержувачем лізингових платежів, що перевищують більше ніж 50% вартості предмета лізингу, лізингодавець має право не повертати дані кошти, що фактично є компенсацією за невиконання.

В той же час за договором у позивача відсутні права на одержання будь-якої компенсації від відповідача у зв'язку із невиконанням умов договору.

Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмета лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору.

Суд констатує, що вищезазначені положення договору свідчать про несправедливість умов, які вказані у п.п. 4, 5, 7, 11, 13 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоотримувача, оскільки в п.12.1, 12.2, 12.3, 12.7, 12.10, 12.11, 12.12 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу.

Суд вважає, що договір між сторонами єзмішаний (ч.2 ст. 628 ЦК України), оскільки стосується транспортного засобу, який наймає фізична особа на умовах лізингу і вважає необхідним зазначити, що положення про лізинг відносяться до різновиду договорів найму, про що прямо вказано у ст. 806 ЦК України.

Форма договору про лізинг положеннями параграфу 6 глави 58 ЦК України не врегульована, зате вона прямо визначена нормами щодо найму транспортного засобу фізичною собою. У даному випадку є і спеціальний предмет (транспортний засіб), і спеціальні суб'єкти (юридична та фізична особи), і визначені нормативні умови (найм), щодо яких обов`язкова нотаріальна форма. Такі ж правові висновки висловлені в постановах ВСУ при розгляді справ №№ 6-1551цс16, 6-65цс16, 6-3020цс15, 6-2766цс15.

З врахуванням наведеного суд приходить до висновку, що значна частина умов договору фінансового лізингу є несправедливою відносно споживача та суперечать загальним принципам, зазначеним уч.1 ст. 808 ЦК України, а також положенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки фактично всю відповідальність та всі ризики покладено на споживача (лізингоодержувача) та виключено таку для лізингодавця. Договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін.

Таким чином договір фінансового лізингу №004960 від 16 січня 2017 року підлягає визнанню недійсним, з відповідача на користь позивача слід стягнути кошти у розмірі 50000 гривень.

На підставі викладеного, ст.ст. 203, 215, 509, 638, 640, 806 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», 2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів задоволити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу №004960, укладений 16 січня 2017 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_2 50000 (п'ятдесят тисяч) гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» 640 грн. судового збору в дохід держави.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Івано-Франківської області через Богородчанський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з часу отримання його копії.

Головуюча І.В. Круль