Справа № 128/4146/16-ц Провадження № 22-ц/772/1060/2017Головуючий в суді першої інстанції Ганкіна І. А.
Категорія 27Доповідач Войтко Ю. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Войтка Ю.Б.,

Суддів: Стадника І.М., Іващука В.А.,

При секретарі: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 17 лютого 2017 року в справі за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності, -

в с т а н о в и л а :

В грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 01 грудня 2014 року він позичив відповідачу ОСОБА_3 кошти в сумі 50 000,00 грн. Строк повернення коштів до 01 грудня 2016 року. На підтвердження укладеного договору позики відповідач ОСОБА_3 надав позивачу власноручно написану письмову розписку, де вказана сума боргу, строк повернення, а також позичальником ОСОБА_3 було передано мені ОСОБА_2 у заставу належне йому майно, а саме, автомобіль марки AUDI 100, 1993 року випуску, сірого кольору № кузова НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1, як забезпечення повернення позики. Майно належить позичальнику ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 08.12.2005 року.

У разі невиконання позичальником ОСОБА_3 умов договору позики від 01.12.0014 року позикодавець ОСОБА_2 має право звернутись до відповідного суду про визнання права власності на автомобіль марки AUDI 100, 1993 року випуску, сірого кольору номер кузова НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1 за собою. Час повернення коштів минає 01 грудня 2016 року, але відповідач гроші повертати не збирається. Позивач неодноразово звертався до ОСОБА_3 з проханням повернути йому гроші, але постійно чув тільки відмовки. Через деякий час, коли позивач повідомив ОСОБА_3, що маю наметі звернутись до відповідного суду про визнання права власності на автомобіль марки AUDI 100, 1993 року випуску, сірого кольору № кузова НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1, за собою, на що ОСОБА_3 не погодився, став заперечувати та просити переписати розписку з новими датами її виконання, а також пояснив що у нього на даний час дуже скрутне матеріальне становище, і коштів для розрахунку з позивачем в нього не має.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 17 лютого 2017 року в задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 17 лютого 2017 року скасувати, оскільки позивач вважає його таким, що не відповідає нормам матеріального права, а також фактичним обставинам справи. Суд першої інстанції невірно витлумачив та застосував норми матеріального права, які не розповсюджуються на правовідносини, що склались між сторонами. Крім того, невірно судом першої інстанції оцінені наявні у справі докази, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення. Просить ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в письмовій заяві просить позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити.

Судом першої інстанції встановлено, що в тексті «Договору позики від 01.12.2014 року» вчиненого в простій письмовій формі, зазначено, що позикодавець ОСОБА_2 передав у власність позичальника ОСОБА_3 кошти в сумі 50 000,00 грн., а позичальник ОСОБА_3 в свою чергу, передав у заставу ОСОБА_2 належне йому майно, а саме - автомобіль марки AUDI 100, 1993 року випуску, сірого кольору № кузова НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1, як забезпечення повернення позики. Суму боргу відповідач, згідно тексту договору зобов'язувався повернути ОСОБА_2 в строк до 01.12.2016 року. У разі невиконання умов договору ОСОБА_3 позикодавець ОСОБА_2, згідно тексту договору має право на звернення до суду із позовом про визнання права власності на автомобіль марки AUDI 100, 1993 року випуску, сірого кольору № кузова НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1 (а.с.5).

Власником автомобіля марки AUDI 100, 1993 року випуску, сірого кольору, № кузова НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1, є ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 08.12.2005 року (а.с.10).

Відповідно до звіту про незалежну вартість автомобіля марки AUDI 100, 1993 року випуску, сірого кольору, № кузова НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1, від 31.10.2016 року, вартість автомобіля складає 49 010,00 грн (а.с.11-14).

Суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини з приводу боргового зобов'язання. Відмовляючи в позові, суд першої інстанції вірно врахував, що позивачем не обрано належний спосіб захисту своїх прав в судовому порядку, а визнання права власності на майно, що не було предметом договору позики не може бути визнано судом, оскільки у відповідності ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

В силу застави згідно зі статтею 572 ЦК України кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Частинами першою та сьомою статті 20 Закону України "Про заставу" передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

Звернення стягнення на предмет застави відповідно до статті 590 ЦК України здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 25 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону.

Так, як зазначено позивачем, причиною виникнення спору в даній справі стало невиконання відповідачем умов договору позики, наявністю договору застави, за яким ОСОБА_3 було передано позивачу у заставу належне відповідачу майно, та положеннями ст. 392 ЦК України, у зв'язку з чим у позивача постало питання щодо наявності правових підстав для визнання права власності на заставлене майно.

Проте, основним правом кредитора у такому випадку є право отримати задоволення з вартості заставленого майна. Так, враховуючи вимоги ст. ст. 572, 589, 590, 591 Цивільного кодексу України порушення зобов'язання за кредитним договором (яке повинно бути доведено певними засобами доказування) тягне за собою наслідки, передбачені статтею 589 Цивільного кодексу України (звернення стягнення на заявлене майно), а не визнання права власності, яке регулюються іншими нормами Цивільного кодексу України.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

За правилами статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Такими правочинами є в тому числі договори, які передбачають передачу до набувача майна права власності (наприклад, договір купівлі-продажу, договір дарування тощо). З наведеної норми законодавства вбачається, що укладення договору застави не є безумовною підставою для набуття права власності.

Згідно статті 392 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, звернутися з позовом про захист права власності шляхом його визнання може саме власник цього майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою і це право повинно підтверджуватися відповідними правовстановлювальними документами, на підставі яких у встановлених законом випадках здійснюється реєстрація права власності.

Крім того, в п. 5 договору від 01.12.2014 року сторони встановили, що у разі не виконання позичальником ОСОБА_3 умов договору позики позикодавець ОСОБА_2 має право звернутися до відповідного суду про визнання право власності на автомобіль. Тобто, вимагати в судовому порядку переводу на себе заставленого майнового права, а не визнання права власності на ці майнові права. Дане положення договору кореспондується з вимогами ст. ст. 20, 23 Закону України "Про заставу".

За наведених обставин, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 17 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: (підпис) Войтко Ю.Б.

Судді: (підпис) Стадник І.М.

(підпис) Іващук В.А.

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду Войтко Ю.Б.