Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"10" травня 2017 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Литвиненко Н. В., при секретарі Сініловій Г.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовмаш» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позову зазначила, що перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Азовмаш». Після цього позивачка була звільнена за п.1 ст. 40 КЗпП України. За період роботи позивачки їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата. У звязку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України позивачка просила стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 квітня 2016 року по день фактичного розрахунку 08 серпня 2016 року у розмірі 29 576,40 грн., що розраховано з дня звільнення по день остаточного розрахунку.

Позивачка в судове засідання не з'явилась з невідомих суду причин. Про час та дату розгляду справи була повідомлена належним чином.

Представник відповідача в судове засідання не з'явилась, надавши клопотання про застосування строку позовної давності, зазначивши, що остаточний розрахунок з позивачкою був проведений 08 серпня 2016 року, на теперішній час заборгованість перед нею відсутня. Проте позивачка звернулася до суду з позовними вимогами лише 23 лютого 2017 року, тобто після спливу тримісячного строку з моменту виплати заборгованості по заробітній платі. Представник відповідача просила застосувати позовну давність щодо позовних вимог та відмовити ОСОБА_1 в задоволені позову.

У звязку із неявкою представника відповідача в судове засідання судом прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи у порядку ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Ця ж норма пролонгована змістом частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці».

Судом встановлено, що позивачка у період з 04 травня 2011 року по 06 квітня 2016 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Після цього її було звільнено у звязку зі скорочення штату працівників, відповідно до п.1 ст.40 КЗпП, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивачки.

У день звільнення 06 квітня 2016 року позивачці не була здійснена виплата всіх сум, що належали їй від підприємства.

Судовим наказом Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 07.07.2016 року з відповідача на користь позивачки стягнута заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 13195,33 грн. Судовий наказ набрав законної сили 25.07.2016 року.

Відповідно до даних, наданих представником відповідача остаточний розрахунок з позивачкою був проведений 08 серпня 2016 року, що не заперечує і сама позивачка.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Крім того, нормами ст. 10, 11 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При цьому, ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового сопору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13.

Суд вважає, що при звернені з позовною заявою про стягнення з ПАТ «Азовмаш» середнього заробітку за час затримки розрахунку позивачка порушила встановлений ст.233 Кодексу законів про працю України тримісячний строк, і підстав для його поновлення немає, оскільки фактичний розрахунок з нею відповідач здійснив 08 серпня 2016 року, а з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до суду позивачка звернулась лише 23 лютого 2017 року.

Із урахуванням того, що позивачка не надала суду доказів на підтвердження обставин щодо звернення нею із позовною заявою про стягнення середнього заробітку з ПАТ «Азовмаш» у межах строку, визначеного ст. 233 Кодексу законів про працю України, у задоволенні її позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 174, 209, 212-215, 218, 224-228 ЦПК України, ст.ст. 115, 117, 233, 237-1 КЗпП України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Азовмаш» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто Іллічівським районним судом м. Маріуполя за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Н. В. Литвиненко