У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2017 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ДемяносовМ.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 09 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Форум-Інвест» про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що між нею, як споживачем, та TOB «Форум-Інвест», як виконавцем, 16 січня 2008 року був укладений договір № В31/1-2/2/1 резервування квартири, за умовами якого відповідач зобов'язався побудувати та здати в експлуатацію будинок, побудувати та передати у власність позивачу квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 73,42 кв. м, житловою площею 39,82 кв. м, не пізніше ІІІ кварталу 2010 року.

Згідно п. 1.2 договору виконавець резервує за власником облігацій квартиру для подальшої передачі її у власність власнику облігацій шляхом погашення облігацій згідно інформації та умов цього договору: видачею свідоцтва про право власності або укладення договору купівлі-продажу квартири; п. 1.3 договору з метою придбання у власність конкретної квартири, визначеної у додатку № 1 до договору, власник повинен придбати облігації за договором купівлі-продажу цінних паперів (1.3 договору); п. 1.5 - запланований термін введення будинку в експлуатацію - III квартал 2010 року.

Відповідно до п. 3.6 договору виконавець приймає від власника облігацій обумовлену додатком № 1 загальну кількість облігацій в якості плати за квадратні метри загальної площі квартир протягом терміну їх погашення.

Відповідно до умов договору позивач, для придбання у власність квартири, придбала облігації в кількості 7 342 шт.

Загальна сума вартості квартири за договором, яку сплатила позивач, складає 780 690 грн, що підтверджується ордерами від 30 січня 2008 року № 28 на суму 666 120 грн, від 07 травня 2008 року № 10 та квитанцією від 17 жовтня 2014 року № 575/з14 на суму 19 760 грн.

Крім того, позивач посилається на те, що вона уклала договір оренди квартири з СПД ОСОБА_3 від 24 серпня 2010 року терміном на п'ять років із щомісячною орендною платою 5 600 грн.

Орендна плата, яку не отримала позивач, у зв'язку з порушенням зобов'язань з боку відповідача, становить 574 700 грн, що в розумінні ст. 22 ЦК України є упущеною вигодою.

У зв'язку з тим, що відповідач не виконав належним чином умови договору і не передав квартиру позивачу, на підставі положень ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач просить стягнути з відповідача штраф у розмірі 780 690 грн до Державного бюджету України, та стягнути з відповідача на її користь упущену вигоду у розмірі 574 700 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 09 березня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб'єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування несуть відповідальність за порушення умов договору між споживачем і виконавцем про виконання роботи, надання послуги - у розмірі ста відсотків вартості виконаної роботи (наданої послуги), а за ті самі дії, вчинені щодо групи споживачів - у розмірі від одного до десяти відсотків вартості виконаних робіт (наданих послуг) за попередній календарний місяць, але не менше п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В силу положень ч. 2 ст. 23 зазначеного Закону суми штрафів зараховуються до державного бюджету.

Однак, відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про захист прав споживачів» право накладати на суб'єктів господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, стягнення, передбачені статтею 23 цього Закону, в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, має відповідний центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, а не споживач.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача штрафу до державного бюджету України на підставі ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів».

Накладення на суб'єктів господарювання штрафних санкцій за порушення вимог законодавства та звернення їх в дохід держави є заходом відповідальності за порушення відповідних норм та не може розглядатися як спосіб захисту цивільного права чи інтересу позивачки.

Суди попередніх інстанцій також дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача упущеної вигоди в розумінні ст. 22 ЦК України.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 22 ЦК України упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Згідно зі ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Тобто, закон визначає, що право на передачу житла в оренду і право отримання плати належить лише власнику цього житла.

Отже, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача упущеної вигоди, суди дійшли обґрунтованого висновку, що на момент укладення договору оренди від 24 серпня 2010 року ОСОБА_2 не була власником квартири АДРЕСА_1, а тому не мала права на отримання відповідної плати.

Судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи скарги висновки судів не спростовують та не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, крім того, зводяться до оцінки доказів, їх належності та допустимості, проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 09 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Форум-Інвест» про стягнення коштів.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ М.В. Демяносов