Справа № 681/1122/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2017 року

Полонський районний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді - Горщара А.Г.

за участю секретаря судового засідання - Калінка А.А.

позивача, його представника ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третьої особи на стороні відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» про визнання недійсними договорів про надання споживчого кредиту і іпотеки, та за позовом третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_3, діючої в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_4, ОСОБА_6, третіх осіб без самостійних вимог: служби у справах дітей виконавчого комітету Шепетівської міської ради Хмельницької області, товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» про визнання недійсним договору іпотеки,

встановив:

ОСОБА_4 22.06.2015 року звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням доповнень, просив: визнати порушеним його право як споживача фінансових послуг; визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 0, укладений 27.03.2008 року між ним та акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (з 21.12.2009 року - Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк", далі Банк); визнати недійсним договір іпотеки № 81082 від 27.03.2008 року, укладеного між Банком та ним і ОСОБА_6, ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу Мартиненко А.М.; стягнути з відповідача понесені ним судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідно до укладеного договору про надання споживчого кредиту №0 від 27.03.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", (з 21.12.2009 року - Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк", далі Банк) та ОСОБА_4 останній отримав кредит у розмірі 352000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,40 % річних і зобов'язувався повернути кредит не пізніше 26 березня 2015 року. В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 81082 від 27.03.2008 року. Відповідно до даного договору іпотеки Банку в іпотеку було передано нерухоме майно - чотирьохкімнатну квартиру загальною площею 142,2 кв.м. і житловою площею 70,4 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 і належить відповідачам на праві спільної часткової власності. Цього ж дня між Банком і ОСОБА_3 було укладено і договір поруки.

ОСОБА_4 вважаючи, що його права як споживача фінансових послуг під час укладання кредитного договору та договору іпотеки були порушенні, оскільки договори були укладенні під впливом омани та з використанням нечесної підприємницької практики, а саме, не досягнуто усіх істотних умов договору: не визначено сукупної вартості кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості послуг, не встановлено в умовах надання кредиту застереження про настання валютних ризиків, річна відсоткова ставка за кредитом визначена неналежним чином та не відповідає дійсності.

Третя особа ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5 також звернулась з позовом про визнання вищезгаданого договору іпотеки недійсним, посилаючись на порушення норм законодавства при укладенні оспорюваного договору іпотеки, оскільки в переданій ОСОБА_4, ОСОБА_6,ОСОБА_3 квартирі в іпотеку, з ними проживав їх неповнолітній син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилаючись на наведені обставини, а також на те, що при укладенні ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_3 договору іпотеки не було отримано згоди органу опіки та піклування, чим порушено право малолітнього, позивачка просила визнати укладений договір іпотеки недійсним.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_1 просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Позов ОСОБА_3 визнали.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги заперечував, просив у позові відмовити. Одночасно подав заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності до виниклих між сторонами правовідносин.

Представник третьої особи на стороні відповідача ТзОВ «Українська факторингова компанія» до суду не прибув, подав до суду заяву про розгляд справи у їхню відсутність, де вказав про заперечення позовних вимог.

Третя особа із самостійними вимогами не заперечила проти позову ОСОБА_3 просила його задовольнити, заявлений нею позов підтримала.

ОСОБА_6, будучи повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, до суду не прибув, про причини неявки суду не повідомив.

Представник третьої особи без самостійних вимог служби у справах дітей виконавчого комітету Шепетівської міської ради Хмельницької області до суду не з'явився, подав заяву про розгляд справи у їхню відсутність.

Заслухавши пояснення та доводи сторін, перевіривши матеріали та дослідивши обставини справи, суд зазначає про таке.

За положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст.ст.626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15).

У справі встановлено, що відповідно до укладеного договору про надання споживчого кредиту № 0 від 27.03.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (з 21.12.2009 року - Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк") та ОСОБА_4, останній отримав кредит у розмірі 352000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,40 % річних і зобов'язувався повернути кредит не пізніше 26 березня 2015 року.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 81082 від 27.03.2008 року. Відповідно до даного договору іпотеки Банку в іпотеку було передано нерухоме майно - чотирьохкімнатну квартиру загальною площею 142,2 кв.м. і житловою площею 70,4 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 і належить відповідачам на праві спільної часткової власності. Цього ж дня між Банком і ОСОБА_3 було укладено і договір поруки.

Згідно кредитного договору (Розділу 1.3. Плата за кредит) проценти за користування кредитними коштами сплачуються Позичальником згідно з п.1.3.1 цього Договору. Несплата Позичальником процентів в терміни, встановлені в п.1.3.4 цього Договору дати, є підставою для вимоги Банку про дострокове повернення кредитних коштів, стягнення процентів за користування кредитними коштами, неустойки та є підставою для звернення Банком стягнення на заставлене майно.

Відповідно до п.6.1, 6.2 Договору (Розділу 3. Права та обов'язки Сторін) Банк має право вимагати дострокового повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами у випадку невиконання чи неналежного виконання Позичальником своїх зобов'язань за цим Договором, а також у випадку невиконання чи неналежного виконання Позичальником та/або Поручителем зобов'язань за договорами, які є забезпеченням виконання зобов'язань.

Як передбачено кредитним договором (Розділу 6. Порядок дострокового повернення кредиту за вимогою банку) позичальник зобов'язаний достроково повернути кредит та сплатити проценти за користування ним на письмову вимогу Банку у випадках, передбачених цим Договором.

Згідно п.7.13. Договору (Розділ 7. Інші умови) сторони фіксують свою згоду та факт з тим, що ними узгоджені усі істотні умови, підтверджують свої права та обов'язки за цим Договором і погоджуються з ними, підтверджують свою здатність виконувати умови цього Договору. Цей Договір відображає повне розуміння сторонами предмету та інших питань, зазначених у цьому Договорі. Умови кредитування, відповідно до п.2 ст.11 «Про захист прав споживачів» Позичальником отримано до укладення цього Договору.

Позивачем в даній справі не оспорюється факт укладення правочину на визначених вище умовах та факт отримання кредитних коштів у повному розмірі. ОСОБА_4 звернувся до суду за захистом свого порушеного права, посилаючись на недотримання відповідачем при укладенні з ним кредитного договору № 0 Закону України «Про захист прав споживачів» (надалі Закон).

В силу п.4 ч.1 ст.4 Закону, споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця).

Підпункт «д» п.2 ч.2 ст.11 Закону (в редакції чинній на час укладення договору) передбачав, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Як вбачається з встановлених судом обставин справи, Банком вказані вимоги Закону дотримані, перед укладенням оспорюваного кредитного договору із позивачем, останній отримав Умови кредитування, про що свідчить п.7.2. Договору (Розділ 7. Інші умови). ОСОБА_4 був повідомлений про орієнтовну сукупну вартість кредиту, валюту кредиту, строк на який надаються кредитні кошти, відсоткову ставку за наданим кредитом, порядком його повернення та сплатою процентів, тощо, про що також свідчить його підпис в Договорі та в додатках до нього.

Виходячи з наведених положень Закону та встановлених обставин справи, суд вважає, що посилання ОСОБА_4 на те, що оспорюваний ним кредитний договір вчинено під впливом омани з використанням нечесної підприємницької практики з боку Банку не заслуговують на увагу, оскільки позивач на власний розсуд погодився на запропоновану вартість споживчого кредиту в сумі 352000,00 грн. та суму щомісячного платежу, а також розмір процентної ставки і строк повернення отриманого кредиту, вважаючи їх прийнятними для себе. ОСОБА_4 був вільний у виборі фінансових установ для отримання кредиту, так і у виборі форми кредитування (у національній чи іншій валюті), а його особистий підпис на спірному договорі та визнання обставин отримання кредитних коштів на споживчі цілі свідчить про вільне волевиявлення учасників спірного правочину під час його укладення.

Відповідно до ст.147 ЦПК України, висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 14.12.2015 року № 1521 виявлені експертом недоліки при укладанні кредитного Договору з урахуванням їх характеру не є істотними і не були порушені його права та інтереси, тому вони не були перешкодою для укладання кредитного договору.

Таким чином, кредитний договір № 0 від 27 березня 2008 року про отримання споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного правочину та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, а тому правові підстави для визнання недійсним оспорюваного правочину відсутні. Судом не встановлено, що відповідачем порушено права ОСОБА_4, як споживача фінансової послуги в розрізі Закону України «Про захист прав споживачів».

Що стосується доводів ОСОБА_4 про те, що він не підписував Додатку № 2 «Графік платежів, визначення сукупності вартості кредиту» та Додатку № 3 «Тарифи Банку» суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (частина 1).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 4).

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_4 не наведено жодного належного доказу для доведення тих обставин, на які він посилається, а отже, не доведено порушення Банком вимог чинного законодавства, зокрема і Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що в даному випадку права позивача не порушені, а тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Банку про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, визнання порушеними прав ОСОБА_4 як споживача фінансової послуги за кредитним договором №0 від 27.03.2008 року слід відмовити.

Суд не знаходить також підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про визнання іпотечного договору недійсним виходячи з наступного.

Згідно пункту 1.4. оспорюваного іпотечного договору іпотекодавці ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_6 попередили іпотекодержателя Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк», що укладанням цього договору не порушені права та /або інтереси третіх осіб, в тому числі не порушені права дітей.

Укладаючи іпотечний договір від 27.03.2008 року ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_6 подали нотаріусу заяву від 27.03. 2008 року в якій зазначили, що переданій в іпотеку квартирі малолітні та неповнолітні діти не прописані і не проживають та при передачі в іпотеку зазначеної квартири,права і законні інтереси неповнолітніх та малолітніх дітей, не порушуються, а також подали довідку видану виконавчим комітетом Шепетівської міської ради Хмельницької області квартальним комітетом № 20 від28.02.2008року №72, згідно якої, в склад сім'ї ОСОБА_4, крім ОСОБА_3, входить їхній син ОСОБА_6 187року народження та які проживають в даній квартирі.

Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_6

27.03.2008року ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_6 укладаючи із АКіБ«УкрСиббанк» іпотечний договір, приховали той факт, що право користування житлом має їх малолітній син, а ОСОБА_6- брат ОСОБА_5,2003року народження і попереднього дозволу на вчинення оспорюваного правочину орган опіки та піклування не надавали.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, зміст правочину не моду суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3 та 6 ст.203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин можу бути визнаний судом недійсним.

За таких обставин вчинення певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі ст.9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

За положеннями частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

У справі встановлено, що ОСОБА_5 не мав і не має права власності на квартиру, яка передана в іпотеку. Він набув права користування житлом, - зазначеною квартирою, як член сім'ї наймача відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

З огляду на вищенаведене та аналізу правових норм правочин, що вчинений стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Крім того, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

З приводу цього суд приходить до висновку, що власник майна який укладає правочини, який впливає на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

З огляду на наведені обставини та правових висновків Верховного Суду України, зроблені за результатами розгляду справ № 6-384цс15 від 30.09.2015року, № 6-1055цс15 від 27.01.2016 року суд враховує також, що дії самої ОСОБА_3, її чоловіка ОСОБА_4 та сина ОСОБА_6 під час укладення іпотечного договору не можуть вважатися добросовісними. При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку, не встановлено.

За таких обставин суд не знаходить підстав для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору, оскільки їх укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітнього ОСОБА_5 на користування житлом - квартирою АДРЕСА_1.

Керуючись наведеним, ст.ст.3, 10, 11, 60, ч.3 ст. 209, ст.ст.212-215 ЦПК України суд,-

ухвалив:

В позовах ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Хмельницької області через Полонський районний суд Хмельницької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при проголошенні, протягом такого ж строку з дня отримання копії рішення.

Головуючий: