Номер провадження: 22-ц/785/1748/17
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Сєвєрової Є.С., Цюри Т.В.,

при секретарі: Поліхрановій Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 18 жовтня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк», товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» про захист прав споживачів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з позовом, який вподальшому уточнив до ПАТ „Перший український міжнародний банк", ТОВ „АНСУ" про захист прав споживачів. Позивач просив визнати недійсною Додаткову угоду №8015194 до Кредитного договору №6172033 від 03.03.2008 року, яку було укладено між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» 10.09.2009 року, окрім: - розділу ІІІ в частині: «Строк кредиту: залишок заборгованості за першим траншем кредиту, наданим Позичальнику на строк до 2025-03-03, повертається позичальником частинами в розмірах, порядку і строки, визначені кредитним договором, згідно з Графіком повернення першого траншу кредиту та сплати процентів за користування ним»; - пункту « В» розділу V; - пункту «С» розділу V в частині графіку повернення першого траншу кредиту та сплати процентів за користування ним;- розділу VII в частині: « Всі інші умови Кредитного договору залишаються без змін; розділів VII та VIII. Визнати недійсною Додаткову угоду №7 від 25.07.2013 року, яка була укладена між Публічним акціонерним товариством «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «АНСУ», до Договору відступлення прав вимоги №1034/44 від 16.07.2013 року в частині відступлення права вимоги від Публічного акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» за Додатковою угодою №8015194 від 10.09.2009 року, що була укладена між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 на загальну суму 422656,99 грн., посилаючись на те, що умови кредитного договору порушують права позивача, оскільки в договорі не були зазначені усі його істотні умови - графік платежу, сукупна вартість кредиту тощо, а договір відступлення прав вимоги суперечить законодавству.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 18.10.2016 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м.Одеси від 18.10.2016 року та ухвалити нове, яким задовольнити позов ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:

- 03.03.2008 року між Закритим акціонерним товариством «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» та ОСОБА_2, як позичальником, було укладено Кредитний договір №6172033, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в розмірі 116964 доларів США на умовах цього договору, а позичальник зобов'язався використати його за цільовим призначенням (для придбання нерухомості), сплатити проценти за користування кредитом та повернути кредит Банку в порядку та у строки, обумовлені цим Договором;

- 10.09.2009 року між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 було укладено Додаткову

угоду №8015194 до Кредитного договору №6172033 від 03.03.2008 року, відповідно до якої сторони дійшли згоди про додаткове надання відповідно до умов Кредитного договору позичальнику 2-го (другого) траншу (частини) кредиту у розмірі 263872 грн., що еквівалентно частині заборгованості за кредитом і іноземній валюті (першим траншем кредиту) в розмірі 30400 доларів США за курсом 8,68 грн. за 1 долар США;

- 16.07.2013 року між ПАТ «ПУМБ», як первісним кредитором, та ТОВ «АНСУ», як новим кредитором, було укладено Договір відступлення права вимоги №1034/44. Відповідно до п.1.1. цього Договору, протягом строку його дії та у відповідності до Генерального Реєстру Боржників, Первісний кредитор зобов 'язався відступити Новому кредитору свої права грошової вимоги за кредитними договори, які укладені між Первісним кредитором та фізичними особами, а Новий кредитор зобов'язався сплатити Первісному кредитору грошові кошти за відступлені останнім права. Дані про кожний Основний договір, Права по якому відступаються, дані про фізичну особу, Права відносно якої відступаються, остаточний розмір Прав визначаються Сторонами в додаткових угодах, які за вільним волевиявленням Сторін укладаються та підписуються згідно з формою, яка затверджена сторонами, в зазначені п. 5.1. цього Договору строки, і є невід'ємною частиною цього Договору. Сторони домовились, що перехід Права від Первісного кредитора до Нового кредитора відбувається в зв 'язку з невиконанням Боржниками у повному обсязі або частково своїх зобов 'язань перед Первісним кредитором на підставі Основних Договорів щодо, зокрема, повернення кредиту, сплати процентів, комісій, неустойки, інших платежів, передбачених умовами Основних Договорів та законодавства України. Згідно ж до п. 1.2. цього Договору, Права вважаються відступленими Первісним кредитором Новому кредитору в дату Акта приймання-передачі Реєстру Боржників, який укладається одночасно з укладенням відповідної Додаткової угоди. Підписаний Сторонами та скріплений їх печатками Акт приймання-передачі Реєстру Боржників підтверджує факт переходу Прав від Первісного кредитора до Нового кредитора та є невід 'ємною частиною цього Договору. Датою Повного Відступлення Прав за цим договором є дата підписання останнього Акту приймання-передачі Реєстру Боржників та відповідної Додаткової угоди за цим Договором у відповідності до графіку, зазначеного в пункті 5.1. цього Договору.

Згідно до витягу з Додаткової угоди №7 від 25.07.2013 року до Договору відступлення прав вимоги №1034/44 від 16.07.2013 року відбулось відступлення права вимоги від ПАТ «ПУМБ» до ТОВ «АНСУ» за Додатковою угодою №8015194 від 10.09.2009 року, що була укладена між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 на загальну суму 422656,99 грн., з яких сума простроченого боргу 57066,08 грн., сума непростроченого основного боргу 198559,92 грн., сума прострочених процентів 164332,67 грн., сума непрострочених процентів 2698,32 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «Перший Український міжнародний банк», ТОВ «АНСУ» про захист прав споживачів, суд першої інстанції виходив з того, що укладений між банком та ОСОБА_2 кредитний договір та додаткова угода до кредитного договору, укладений між ПАТ « ПУМБ» та ТОВ « АНСУ» договір відступлення права вимоги № 1034/44 відповідають вимогам чинного законодавства.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим у справі обставинам і засновані на законодавстві.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 31 ЦПК України позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову

Відповідно до поданої заяви від 03.10.2016 року ОСОБА_2 уточнив позовні вимоги і просив з посиланням на ч. 4 ст. 11 та ст. ст. 18,19 Закону України «Про захист прав споживачів» (порушення прав споживача та несправедливість умов додаоковї угоди, які ввели позивача в оману) визнати недійсною додаткову угоду окрім п. III в частині узгодження строку повернення залишку кредиту за 1-м траншем у розмірах зазначених у графіку повернення кредита за 1-м траншем, речення у п. VI , що всі інші умови Кредитного договору залишаються без змін та п.п. VII, VIII про дійсність даної додаткової угоди і її шо ця додаткова угода є невід`ємною частиною кредитного договору.

Метою укладення 10.09.2009 року додаткової угоди між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 було отримання 2-го траншу кредиту в розмірі 363872 грн., що еквівалентно 30400 доларів США з виключним цільовим призначенням - погашення частини заборгованості за раніше наданим 1-м траншем кредиту. При цьому у зв'язку з наданням 2-го траншу були відкореговані та визначені: процентна ставка за користування 2-м траншем; строки повернення залишку заборгованості за 1-м траншем та графік повернення кредиту за 2-м траншем.

Крім того сторони визначили, що 2-й транш видається позичальнику лише після того, як будуть виконані перелічені нижче умови:

А) укладення з Банком наступних додаткових угод, укладених в забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, з метою забезпечення виконання зобов`язань з погашення 2-го траншу кредиту: - додаткової угоди до Іпотечного договору щодо іпотечного майна: квартири АДРЕСА_1; - додаткової угоди до Договору поруки з ОСОБА_6

В) реєстрація за заявою Банку змін та обтяжень,що виникнуть з договорів, укладених в забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за цим договорому відповідних державних реєстрах обтяжень та отримання Банком витягів з цих реєстрів.;

С) отримання Банком від позичальника належним чином оформлених платіжних (касових) документів на погашення частини заборгованості Позичальника за 1-м траншем кредиту наданим згідно з кредитним договором в сумі 30400 доларів США;

Д) наявність діючих договорів стахування, укладених позичальником або іншою особою за свій рахунок та на користь Банку в забезпечення виконання зобов'язань за цим Договором, на строк не менше одного року у страховика, схваленого Банком.

Як вбачається з матеріалів справи і не заперечувалося сторонами, Банк виконав умови додаткової угоди від 10.09.2009 року, видав позичальнику 2-й транш кредиту, за рахунок якого була погашена частина заборгованості за раніше наданим 1-м траншем кредиту.

Заявляючи вимоги про визнання додаткової угоди недійсною в частині отримання 2-го траншу і визнаючи при цьому умови додаткової угоди, яка врегульовує відкорегований графік повернення кредиту за 1-м траншем у зменшених розмірах повернення кредиту, ОСОБА_6 таким чином, визнав, що за рахунок отриманого 2-го траншу відбулося погашення частини заборгованості за 1-м траншем і зменшення щомісячних платежів повернення кредиту за 1-м траншем, які він просить залишити в силі, як невід'ємну частину кредитного договору.

Відкорегований графік повернення кредиту за 1-м траншем має зменшені суми повернення кредиту саме у зв'язку з погашенням частини заборгованості за 1-м траншем за рахунок кредитних коштів 2-го траншу з визначенням графіку повернення кредиту 2-го траншу.

Тобто, вимоги заявлені позичальником спрямовані на скасування прийнятих зобов'язань щодо повернення ним другого траншу з одночасним прийняттям (схваленням) позивачем відкорегованих умов з повернення першого траншу, щомісячні платежі за яким були суттєво зменшені у зв`язку з частковим погашенням заборгованості за рахунок 2-го траншу і встановлення окремого графіку повернення кредиту 2-го траншу.

При таких обставинах, приймаючи до уваги заявлені позивачем вимоги в уточненому вигляді, їх задоволення буде мати наслідком суттєвий дисбаланс у кредитних відносинах кредитора і позичальника, оскільки в такому випадку фактично створюються наслідки безпідставного штучного зменшення кредиту 1-го траншу та зменшення платежів за кредитом 1-го траншу.

Отже, позичальник усвідомлював необхідність отримання ним 2-го траншу і фактично намагається визнання частини додаткової угоди недійсною таким чином уникнути виконання прийнятих на себе зобов'язань, які існували кілька років до його звернення до суду з цим позовом. Та частина умов додаткової угоди, яка визнається позивачем - графік зменшеними щомісячними сумами повернення кредиту за 1-м траншем стали можливими виключно в контексті отриманого 2-го траншу за рахунок якого було погашено частину заборгованості за 1-м траншем. Зменшення розміру щомісячних виплат з повернення 1-го траншу окрім часткового погашення 2-м траншу заборгованості за 1- траншем є також погодження сторонами окремого графіку повернення кредиту за 2-м траншем, угоду про видачу якого позичальник в частині своїх зобов'язань намагається визнати недійсною у зв`язку з введення його в оману та несправедливістю умов.

За наведених обставин, судова колегія погоджується з висновком районного суду про те, що ОСОБА_2.у добровільному порядку уклав оскаржувану додаткову угоду і був ознайомлений та усвідомлював всі її істотні умови.

Вірно встановивши обставини справи, районний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог, оскільки з матеріалів справи не вбачається, а позивачем не доведено належними доказами, що він дійсно був введений в оману кредитором та недоведено про несправедливість умов додаткової угоди в частині, яку намагається визнати недійсною позивач.

Крім того, як вбачається з умов додаткової угоди від 10.09.2009 року видачі траншу передували численні умови у вигляді укладення багатьох додаткових угод - іпотеки, поруки, страхування, отримання від позичальника належним чином оформлених платіжних (касових) документів, реєстрація змін та обтяжень, отримання витягів з державних реєстрів тощо.

Укладенням вказаних договорів, представлення документів пов'язані з достатньою тривалістю часу їх підготовки та належного виконання, при цьому роль позивача в даному випадку не обмежувалася виключно підписанням договорів, а й оцінкою, збором документації, пропозицією поручителю взяти на себе зобов'язання відповідати за зобов'язаннями кредитного договору з урахуванням 2-го траншу.

З матеріалів справи вбачається, що Банком вжиті заходи щодо ознайомлення позичальника з умовами як первісного кредитного договору (інформаційний лист підписаний позивачем) так і додаткової угоди (письмова заява про надання додаткового кредиту з визначенням періоду погашення, розміру процентної ставки, сукупну вартість кредиту, цілі кредитування тощо). При цьому підписуючи письмову заяву про додаткове кредитування, в якій були визначені всі суттєві умови первісного кредитного договору (1-го траншу) та необхідність отримання другого траншу з наведенням всіх істотних умов додаткової угоди, ОСОБА_2 в заяві відобразив, що проінформований про свої права, як суб`єкта кредитної історії (а. с. 82).

Оцінюючи всі вказані умови додаткової угоди від 10.09.2009 року в сукупності з встановленими у справі обставинами і зібраними доказами, судова колегія , вважає, що районний суд набув вірного висновку щодо відсутності підстав для задоволення вимог про визнання частини додаткової угоди від 10.09.2009 року недійсною у зв'язку з порушенням кредитором ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо справедливості умов угоди та щодо порушення Банком ч.4 ст. 11 цього ж Закону.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права і не застосування судом тих норм що підлягали застосуванню (ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів»), не можуть бути взятими до уваги, оскільки фактично зведені лише до перевстановлення обставин справи і до переоцінки доказів, які, однак, вірно встановлені та оцінені районним судом. Водночас будь-яких доказів про те, що висновки районного суду не відповідають дійсним обставинам справи і не засновані на законі, і що це призвело до неправильного вирішення справи по суті, апелянтом не надано.

Тому немає підстав для скасування (зміни) рішення суду з формальних підстав в частині відмови у задоволенні вимог про визнання частково недійсною Додаткової угоди №8015194 до Кредитного договору №6172033 від 03.03.2008 року, яку було укладено між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» 10.09.2009 року.

Крім того, позивач у позові вказував, що Додаткова угода № 7 від 25.07.2013 року, укладена між ПАТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» та ТОВ «АНСУ» до Договору відступлення прав вимоги №1034/44 від 16.07.2013 року в частині відступлення права вимоги від ПАТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до ТОВ «АНСУ» за Додатковою угодою № 8015194 від 10.09.2009 року, що була укладена між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 на загальну суму 422656,99 грн., є недійсною, як така, що суперечить пункту 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 3 квітня 2009 року N 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (далі- Розпорядження № 231) у редакції від 03.04.2009 року, що діяла на час укладення оспорюваної угоди, відповідно до якого Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України постановила віднести до фінансової послуги факторингу сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): 1) фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; 2) набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення; 3) отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Позивач вважає, що відступлення прав вимоги у період дії вказаного розпорядження в наведеній вище редакції п. 1 , могло відбуватись тільки до суб'єктів господарювання, а не до фізичних осіб, яким є ОСОБА_2 Оскільки Додаткова угода № 7 від 25.07.2013 року таким чином суперечить законодавству, є підстави для визнання її недійсною в порядку ч.1ст. 203, 215, 216 ЦК України.

Відмовляючи у вимогах позивача, суд виходив з того, що укладена між ПАТ «ПУМБ»та ТОВ «АНСУ» додаткова угода № 7 від 25.07.2013 року відповідає вимогам чинного законодавства.

Такий висновок суду є правильним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Тобто, ЦК України передбачено, що відступлення права грошової вимоги здійснюється до боржника, без зазначення правового (юридичного) статусу такого боржника. Виходячи із буквального тлумачення змісту норм законодавства України, приходимо до висновку, що відступлення права грошової вимоги по договору факторингу може бути здійснено як до юридичної особи/фізичної особи-підприємця, так і до фізичної особи, яка не є суб'єктом підприємницької діяльності.

Такий висновок ґрунтується на тому, що, жодне положення Глави 73 ЦК України (Факторинг), а саме ст.ст. 1077-1086, не містить обмеження щодо суб'єкта, який може бути боржником в факторингових правовідносинах. У випадку ж, коли законодавець такі обмеження передбачає, то про це прямо зазначається в положеннях відповідних статей (так, згідно частини 2 статті 1079 ЦК України, клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності; у відповідності із частиною 1 статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями).

ЦК України не містить дефініцію поняття «боржник». Однак, поряд із тим, необхідно зазначити, що згідно частини 1 статті 510 ЦК України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор, тобто в диспозиції даної статті під поняттям «боржник» розуміється як юридична особа/фізична особа-підприємець, так і фізична особа, яка не є суб'єктом підприємницької діяльності. Аналогічний підхід втілений в усіх інших статтях ЦК України, які містять в своїх диспозиціях поняття «боржник» (наприклад, ст.ст. 518, 520, 527 ЦК України тощо). Такий же підхід імплементовано законодавцем в частині 1 статті 1077 ЦК України.

Отже, постулати, наведені в пункті 1 Розпорядження у редакції від 03.04.2009 року, не відповідали вимогам законодавства України, що зумовило численні звернення суб`єктів господарювання з відповідними скаргами та роз`ясненнями. Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 6 лютого 2014 року N 352 пункт 1 Розпорядження було виключено.

Такому рішенню Національної комісії передували численні судові позови та на той час діюче рішення суду, яким було визнано таким, що не відповідає законодавству пункт 1 Розпорядження в редакції, яка діяла до 06.02.2014 року.

Згідно з розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 13 серпня 2015 року N 1926 Розпорядження втратило чинність.

Оцінюючи п.1 Розпорядження, в редакції, яка була діючою на час укладення відповідачами оскаржуваної додаткової угоди, слід звернути увагу, що, як вже зазначалося, дане розпорядження містило норми, які не узгоджувалися з іншими нормами національного законодавства України, а також Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, яка була ратифікована Україною 01.07.2007 року.

Розпорядження Держфінпослуг № 231 не встановлює виключний характер переліку операцій з фінансовими активами, які відносяться до факторингу, а тільки визначає ті види операцій, які разом з іншими можуть відноситись до факторингу.

Водночас Конвенція УНІДРУА про міжнародний факторинг не встановлює жодних обмежень щодо складу осіб, по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу.

У відповідності до ч. 4 ст. 8 ЦПК України у разі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу.

Частиною 2 статті 10 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Враховуючи наведене немає підстав для набуття висновку про недійсність як такої, що не відповідає законодаству, Додаткової угоди № 7 від 25.07.2013 року, укладеної між ПАТ «Перший український міжнародний банк» та ТОВ «АНСУ» до Договору відступлення прав вимоги №1034/44 від 16.07.2013 року в частині відступлення права вимоги від ПАТ «Перший Український міжнародний банк» до ТОВ «АНСУ» за Додатковою угодою № 8015194 від 10.09.2009 року, що була укладена між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 на загальну суму 422656,99 грн.

Доводи апеляційної скарги правильність висновку суду першої інстанції не спростовують а зведені до надання іншої оцінки вимогам законодавства, яке правильно застосовано судом.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи та є обов`язовою підставою для скасування або зміни рішення, при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 18 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили ухвалою суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

Т.В. Цюра