Справа № 369/9994/16-ц
Провадження № 2/369/862/17
04.04.2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі головуючої судді Ковальчук Л.М., при секретарі Завойській В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Першого заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, Національного університету оборони України ім. Івана Черняховського, до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання права безстрокового і безоплатного користування земельною ділянкою, витребування земельної ділянки,
У листопаді 2016 року Перший заступник військового прокурора Центрального регіону України звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, Національного університету оборони України ім. Івана Черняховського, до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання права безстрокового і безоплатного користування земельною ділянкою, витребування земельної ділянки, посилаючись на те, що відповідно до вимог ст. ст. 1, 2 Закону України «Про Збройні Сили України»-Збройні Сили України-це військове формування, на яке покладається оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і неподільності. Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, об»єднань, з»єднань, військових частин, закладів, установ і організацій.
Приписами ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України» та п. 1 Положення «Про Міністерство оборони України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 1080 від 03 серпня 2006 року, безпосереднє керівництво Збройними Силами України здійснює Міністерство оборони України, яке є центральним органом виконавчої влади і військового управління.
Статтею 4 Положення на Міністерство оборони України покладено утворення, ліквідацію, реорганізацію підприємств, установ і організацій, які належать до сфери управління Міноборони, затверджує їх положення (статути), в установленому порядку призначає на посади та звільняє з посад їх керівників, здійснює в межах повноважень, передбачених законом, інші функції з управління об»єктами державної власності, які належать до сфери управління Міноборони; реєструє військові частини як суб»єкти господарської діяльності; веде облік об»єктів державної власності, які належать до сфери управління Міноборони.
Київське квартирно-експлуатаційне управління-це державна установа, яка створена Міністерством оборони України, фінансується через Міністерство оборони України за рахунок коштів державного бюджету, на який покладено забезпечення життєдіяльності військових формувань Збройних сил України в межах своєї компетенції.
Згідно з п. п. 3. 4 Положення про Київське квартирно-експлуатаційне управління, затвердженого наказом начальника головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 24 вересня 2013 року № 139, на Київське КЕУ покладається обов»язок з обліку земель та організації роботи з питань передачі земель за відповідними рішеннями Міністра оборони України або Кабінету Міністрів України в межах Київського гарнізону.
У відповідності до п. 25 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 483 від 22 грудня 1997 року, облік усіх земель, наданих для потреб Міністерства оборони України, здійснюється згідно з керівництвом по обліку земель (земельних ділянок) в квартино-експлуатаційній службі Збройних Сил України.
У зв»язку з тривалою бездіяльністю Міністерства оборони України, як центрального органу управління Збройних Сил України та органу. уповноваженого на управління військовим майном, що призвело до порушення економічних інтересів держави, й виникла необхідність звернення до суду з позовною заявою на захист інтересів держави в особі Міністерства оборони України та його структурних підрозділів-Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України та Національного університету оборони імені Івана Черняховського.
Представництво прокурором інтересів держави в суді обумовлено наступними підставами.
На підставі рішення Ради Міністрів СРСР від 07 лютого 1953 року № 2903-рс Київському інституту Сухопутних військ у с. Гореничі Києво-Святошинського району Київської області виділена у постійне користування земельна ділянка площею 470,8 га.
У подальшому державним актом серії НОМЕР_1 від 1981 року на право користування землею за землекористувачем Київським вищим танковим інженерним училищем закріплено в безстрокове та безоплатне користування 470,8 га землі в межах згідно з паном землекористування; земельна ділянка надана для державних потреб.
Відповідно до Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» від 10 вересня 1991 № 1540-ХІІ, Указу Президента України «Про Збройні Сили України», Указів Президії Верховної Ради України «Про передачу підприємств, установ, організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України у власність держави» все майно, в тому числі і землі Міністерства оборони СРСР, перейшли відповідно до Міністерства оборони України в державну власність.
В період розбудови незалежності Держави, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 № 490 «Про реформу системи військової освіти» було створено вищий військовий навчальний заклад Київський інститут Сухопутних військ на базі Київського вищого танкового інженерного училища імені Маршала Радянського Союзу Якубовського І.Г..
Постановою Кабінету Міністрів України від 14 травня 1999 року № 816 «Про подальшу оптимізацію мережі вищих військових навчальних закладів Міністерства оборони» зазначений Київський інститут Сухопутних військ реорганізовано у Військовий інститут керівного інженерного складу Національної академії оборони України.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 року № 421 «Про ліквідацію Військового інституту» ліквідовано Військовий інститут керівного інженерного складу Національної академії оборони України.
Згідно з актом приймання (передачі) будинків, споруд і території військового містечка від 21 січня 2003 року навчальний центр «Гореничі» переданий від Військового інституту керівного інженерного складу Національної академії оборони України до Національної академії оборони України.
Пунктами 1.1., 2.1. Статуту Національного університету оборони України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 22 квітня 2010 року № 211, визначено, що Національний університет оборони України створений у результаті реорганізації шляхом перетворення Національної академії оборони України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 377/99 «Про надання Академії оборони України статусу національного». Національний університет оборони України є правонаступником Національної академії оборони України. Університет є державним вищим військовим навчальним закладом Міністерства оборони України. Університет засновано на державній формі власності. Органом управління майном Університету є Міністерство оборони України.
На даний час земельна ділянка, надана для потреб оборони, та на якій розміщувалися військове містечко № 1 та навчальний центр «Гореничі», перебуває на обліку у Київському КЕУ.
Однак, у 2009 році в порушення вимог чинного законодавства України, частина зазначеної земельної ділянки військового містечка № 1 площею 4,745 га, без погодження із постійним землекористувачем, вилучена Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області та передана в користування фізичним особам.
Так, розпорядженням Києво-Святошинської РДА № 1561 від 06 листопада 2009 року земельну ділянку площею 0,9490 га (кадастровий номер НОМЕР_2) передано у власність громадянину ОСОБА_3 для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби (для індивідуального садівництва).
На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_3 виданий державний акт на право власності земельною ділянкою серії НОМЕР_3.
У подальшому ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 648 від 01 вересня 2010 року відчужив дану земельну ділянку ОСОБА_4. Остання, в свою чергу, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1-18 від 13 січня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починюк Ю.В., відчужила земельну ділянку ОСОБА_2.
Таким чином, відбулось незаконне вилучення з користування Національного університету оборони України земельної ділянки загальною площею 0,9490 га.
Рішенням Господарського суду Київської області від 15 березня 2013 року у справі № 911/253/13-г задоволено позов заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері та скасовано розпорядження Києво-Святошинської РДА № 1561 від 06 листопада 2009 року, визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданий ОСОБА_3, оскільки вищевказане розпорядження прийняте з порушенням вимог чинного законодавства, а тому виданий на підставі нього державний акт на право власності на земельну ділянку підлягав скасуванню.

Однак, незважаючи на прийняте судом рішення, на даний час держава в особі Національного університету оборони України імені Івана Черняховського не може здійснювати належне їй право користування на вищевказану земельну ділянку, оскільки ОСОБА_2 вказане право не визнає та добровільно повертати незаконно набуте майно наміру не має.

Крім того, звернення до суду для захисту порушеного права Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління МОУ та Національного університету оборони України імені Івана Черняховського ініційовано в 2012 році, коли пред»явлено позов до господарського суду м. Києва про скасування розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № 1561 від 06 листопада 2009 року, яким земельну ділянку Національного університету оборони України без погодження з органом, уповноваженим управляти майном університету, та без попереднього вилучення земельної ділянки у законного землекористувача, передано у власність ОСОБА_3.

Рішенням господарського суду Київської області від 15 березня 2013 року у справі № 911/253/13-г позовні вимоги заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері задоволено повністю, визнано незаконним та скасовано розпорядження Києво-Святошинської РДА № 1561 від 06 листопада 2009 року «Про передачу у власність земельної ділянки гр. України ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Гореницької сільської ради» та визнано недійсним державний акт серії НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку площею 0,9490 га.

Звернення до суду з позовом про витребування земельної ділянки у добросовісного набувача та повернення її законному користувачу є заключним етапом цього тривалого процесу щодо відновлення порушених прав, який став можливим після набрання рішення у вищевказаній справі законної сили.

Враховуючи викладене, Перший заступник військового прокурора Центрального регіону України з посиланням на вимоги ст. 121 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. ст. 216, 228, 316, 321, 328, 346, 386, 387, 388 ЦК України, ст. ст. 77, 84, 92, 149, 152 Земельного кодексу України просив визнати за державою в особі Національного університету оборони України імені Івана Черняховського право безстрокового та безоплатного користування земельною ділянкою площею 0,9490 га, кадастровий номер НОМЕР_2 в межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, та витребувати у ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,9490 га, кадастровий номер НОМЕР_2, в межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

У судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги і просив позов задовольнити.

У судовому засіданні представники позивачів Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, Національного університету оборони України ім. Івана Черняховського позов підтримали і просили його задовольнити.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з»явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі.

У судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3, не з»явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності.

У судовому засіданні представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_4, позов не підтримав і заперечував проти його задоволення.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з"ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 13 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють від імені Українського народу права власника в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об»єктами права власності народу відповідно до закону.

За правилами ст. 14 Конституції України право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно вимог ст. 121 Конституції України на прокуратуру покладено функцію представництва інтересів держави в судах у випадках, визначених законом.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 45 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обгрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Згідно вимог ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України» та п. 1 Положення «Про Міністерство оборони України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 1080 від 03 серпня 2006 року, безпосереднє керівництво Збройними Силами України здійснює Міністерство оборони України, яке є центральним органом виконавчої влади і військового управління.

Вказаним Положенням на Міністерство оборони України покладено утворення, ліквідацію, реорганізацію підприємств, установ і організацій, які належать до сфери управління Міноборони, затверджує їх положення (статути), в установленому порядку призначає на посади та звільняє з посад їх керівників, здійснює в межах повноважень, передбачених законом, інші функції з управління об»єктами державної власності, які належать до сфери управління Міноборони; реєструє військові частини як суб»єкти господарської діяльності; веде облік об»єктів державної власності, які належать до сфери управління Міноборони.

Київське квартирно-експлуатаційне управління-це державна установа, яка створена Міністерством оборони України, фінансується через Міністерство оборони України за рахунок коштів державного бюджету, на який покладено забезпечення життєдіяльності військових формувань Збройних сил України в межах своєї компетенції.

Згідно з п. п. 3. 4 Положення про Київське квартирно-експлуатаційне управління, затвердженого наказом начальника головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 24 вересня 2013 року № 139, на Київське КЕУ покладається обов»язок з обліку земель та організації роботи з питань передачі земель за відповідними рішеннями Міністра оборони України або Кабінету Міністрів України в межах Київського гарнізону.

У відповідності до п. 25 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 483 від 22 грудня 1997 року, облік усіх земель, наданих для потреб Міністерства оборони України, здійснюється згідно з керівництвом по обліку земель (земельних ділянок) в квартино-експлуатаційній службі Збройних Сил України.

Згідно вимог ст. 77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.

Правилами ст. ст. 9, 14 Закону України «Про оборону України» визначено, що землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління.

Згідно вимог ч. 2 ст. 149 Земельного кодексу України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Відповідно до вимог ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до вимог ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб»єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно вимог ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України власник майна може пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно вимог ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов»язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; Г) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до вимог ст. 158 Земельного кодексу України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Судом встановлено, що згідно наявної в матеріалах копії Державного акту на право користування землею серії НОМЕР_1 вказаний Державний акт був виданий Учбовому центру КВТІУ Української Радянської соціалістичної республіки виконавчим комітетом Києво-Святошинської районної ради депутатів трудящих у тому, що за вказаним землекористувачем закріплюються в безстрокове і безплатне користування 470,8 гектарів землі у межах згідно з планом землекористування. Земля надана для державних потреб.

Згідно копії розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 06 листопада 2009 року № 1561 «Про передачу у власність земельної ділянки гр. України ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Гореницької сільської ради» вирішено: 1. Затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району; 2. Передати у власність ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 0,9490 га (сіножаті) для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Гореницької сільської ради; 3. Доручити землевпорядній організації виготовити державні акти на право власності на землю гр. ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства; 4. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (1 книга) передати на постійне зберігання до управління земельних ресурсів; 5. Доручити управлінню земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі внести зміни в земельно-кадастрову документацію.

В листі Начальника Національного університету оборони України імені Івана Черняховського генерал-полковника Г.П. Воробйова від 15 вересня 2016 року № 182/3727 вказано, що рішенням Господарського суду Київської області від 15 березня 2013 року скасовано розпорядження Києво-Святошинської РДА та визнано недійсним Державний акт серії НОМЕР_3 щодо земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_2 площею 0,949 га, яка була незаконно вилучена Києво-Святошинською РДА без погодження із постійним землекористувачем Національним університетом оборони України імені Івана Черняховського та передана в користування ОСОБА_3. На підставі зазначеного рішення суду Києво-Святошинська РДА скасувала своє розпорядження щодо передачі землі ОСОБА_3. У подальшому при вчиненні дій університетом щодо реєстрації цієї земельної ділянки згідно з чинним законодавством стало відомо, що земельна ділянка була відчужена ОСОБА_3 іншим особам: ОСОБА_4 (договір купівлі-продажу № 648 від 01 вересня 2010) та ОСОБА_2 (договір купівлі-продажу № 1-18 від 13 січня 2014). У зв»язку з цим в листі Начальник Національного університету оборони України імені Івана Черняховського генерал-полковник Г.П. Воробйов просив Військового прокурора Центрального регіону України державного радника юстиції 3 класу Рябенка Г.М. звернутися до Господарського суду м. Києва з позовом про визнання правочинів-договорів купівлі-продажу № 648 від 01 вересня 2010 року та № 1-18 від 13 січня 2014 року недійсними.

Рішенням Господарського суду Київської області від 15 березня 2013 року в справі за позовом Заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Національного університету оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, треті особи: ОСОБА_3, Управління державного комітету земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі Київської області, про скасування рішення та визнання недійсним акта на право власності на земельну ділянку, позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано розпорядження Києво-Святошинської РДА № 1561 від 06 листопада 2009 року «Про передачу у власність земельної ділянки гр. України ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Гореницької сільської ради»; Визнано недійсним державний акт серії НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку площею 0,9490 га.

В рішенні Господарського суду Київської області від 15 березня 2013 року зазначено, що на підставі розпорядження Києво-Святошинської РДА № 1561 від 06 листопада 2009 року ОСОБА_3 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3.

Як зазначив прокурор у позовній заяві, у подальшому ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 648 від 01 вересня 2010 року відчужив дану земельну ділянку ОСОБА_4, а остання, в свою чергу, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1-18 від 13 січня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починюк Ю.В., відчужила земельну ділянку ОСОБА_2.

З наявної в матеріалах справи Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомого майна від 12 вересня 2016 року земельна ділянка, кадастровий номер НОМЕР_2 площею 0,949 га, цільове призначення для індивідуального садівництва за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Гореницька, на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 січня 2014 року належить на праві приватної власності ОСОБА_2.

Однак, прокурор, посилаючись у позовній заяві на те, що у подальшому ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 648 від 01 вересня 2010 року відчужив дану земельну ділянку ОСОБА_4, а остання, в свою чергу, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1-18 від 13 січня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починюк Ю.В., відчужила земельну ділянку ОСОБА_2, не надав суду належних і допустимих доказів в обгрунтування наведених доводів.

З матеріалів справи вбачається, що згідно розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 06 листопада 2009 року земельна ділянка передавалась у власність ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства. Проте, з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно земельна ділянка площею 0,949 га належить на праві власності іншій особі ОСОБА_2 з іншим цільовим призначенням-для індивідуального садівництва.

Яким чином відбувався перехід права власності на земельну ділянку від ОСОБА_3 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства до ОСОБА_4, а потім і до ОСОБА_2 з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, суду неможливо дійти висновку, оскільки прокурором на підтвердження своїх доводів не надано суду належних і допустимих доказів.

Крім того, слід зазначити, що прокурор просив визнати за державою в особі Національного університету оборони України імені Івана Черняховського право безстрокового та безоплатного користування земельною ділянкою площею 0,9490 га, кадастровий номер НОМЕР_2 в межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, заявляючи вказані вимоги з посиланням на вимоги ст. ст. 316, 321, 328, 346, 386, 387, 388 ЦК України. Вказані ж вимоги, на які посилається прокурор в позові, регулюють правовідносини у сфері права власності, підстав набуття права власності та припинення права власності, захисту права власності, право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння та право власника на витребування майна від добросовісного набувача.

Відповідно до роз»яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. п. 6, 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, при ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За правилами ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За вимогами ст. ст. 57-59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, оцінюючи в сукупності зібрані в справі докази відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов висновку, що Першим заступником військового прокурора Центрального регіону України відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України не надано суду належних і допустимих доказів в обгрунтування заявлених позовних вимог, і тому суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання права безстрокового і безоплатного користування земельною ділянкою та витребування земельної ділянки, у зв»язку з чим відмовляє у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 13, 14, 121 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 316, 317, 321, 328, 386, 387, 392 Цивільного кодексу України, ст. ст. 77, 149, 152, 158 Земельного кодексу України, ст. ст. 9, 14 Закону України «Про оборону України», ст. ст. 3, 10, 11, 45, 57-60, 209, 212-215, 218, 224, 226 Цивільного процесуального кодексу України, суд-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Першого заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, Національного університету оборони України ім. Івана Черняховського, до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання права безстрокового і безоплатного користування земельною ділянкою, витребування земельної ділянки, відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду або шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення в разі відсутності в судовому засіданні осіб, які брали участь у справі, під час проголошення судового рішення.

Суддя Ковальчук Л.М.