Справа № 139/14/17 Провадження № 22-ц/772/957/2017Головуючий в суді першої інстанції Тучинська Н. В.
Категорія 27Доповідач Войтко Ю. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Войтка Ю.Б.,

Суддів: Стадника І.М., Якименко М.М.,

При секретарі: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на заочне рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 15 лютого 2017 року в справі за позовом

Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, передачу в управління та виселення, -

Встановила:

У січні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» звернулося до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 09 жовтня 2007 року між ВАТ «Ощадбанк» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 6411, відповідно до умов якого позивач надав відповідачеві кредит на споживчі потреби у розмірі 103 500 грн., строком на 10 років зі сплатою 16% річних, з кінцевим терміном повернення не пізніше 08 жовтня 2017 року. В забезпечення виконання боржником зобов'язань за кредитним договором 09 жовтня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавець передав в іпотеку належний йому на праві власності житловий будинок № 34 по вулиці Сонячній в смт. Муровані Курилівці Вінницької області.

Отримавши кредитні кошти на умовах повернення, строковості та платності, ОСОБА_2 систематично порушував свої договірні зобов'язання, щодо строків повернення кредиту, процентів за його користування, пені, що призвело до виникнення простроченої заборгованості.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 18 березня 2015 року солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Банку було стягнуто 118 098 грн. 81 коп. простроченої заборгованості, інфляційні втрати від прострочених сум заборгованості та 3 % річних. Рішення набрало чинності 31 березня 2015 року і на даний час не виконано.

Відповідач продовжує ухиляється від виконання своїх зобов'язань за договором внаслідок чого станом на 01 грудня 2016 року утворилась заборгованість за Договором кредиту на загальну суму 337 581 грн. 98 коп., яка складається із: основного боргу - 9 487 грн., 50коп.; основного простроченого боргу - 74 163 грн. 67 коп.; процентів за користування кредитними коштами - 69 572 грн. 84 коп.; пені - 66 768 грн. 34 коп.; 3 % річних від прострочених сум заборгованості за кредитом - 13 852 грн. 81 коп.; суми інфляційних втрат - 103 736 грн. 82 коп.

Набувши право на звернення стягнення на предмет іпотеки позивач просив, зокрема, звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу Банком будь-якій особі-покупцеві; до моменту продажу надати Банку предмет іпотеки в оперативне управління; виселити відповідачів; стягнути з відповідачів судові витрати по справі.

Заочним рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 15 лютого 2017 року позов задоволено частково.

Вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором від 09 жовтня 2007 року, укладеним між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2, посвідченим приватним нотаріусом Мурованокуриловецького районного нотаріального округу Доля Т.І. та зареєстрованим в реєстрі нотаріальних дій за № 1210, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 79,6 кв.м., житлова площа 51,5 кв.м., який належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Мурованокуриловецькою селищною радою Вінницької області 27 серпня 2007 року, зареєстрованого в КП «Могилів-Подільське міжрайонне БТІ» 19 вересня 2007 року, номер запису 1604, в книзі 10, реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно-20345987, та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з метою погашення заборгованості за кредитним договором № 6411 від 09 жовтня 2007 року в сумі 337 581 грн. 98 коп., з яких: основний борг - 9 487 грн. 50 коп., основний прострочений борг - 74 163 грн. 67 коп., проценти за користування кредитними коштами - 69 572 грн. 84 коп., пеня - 66 768 грн. 34 коп., 3% річних 13 852 грн. 81 коп., інфляційні втрати - 103 736 грн. 82 коп., шляхом продажу вказаного предмета іпотеки Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» будь-якій особі-покупцеві за договором купівлі-продажу в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», за ціною визначеною суб'єктом оціночної діяльності на момент укладання договору купівлі - продажу але не менше ніж 162 390 грн. з наданням Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» права:

на проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно, належне ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з правом отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

на подання та отримання в будь-яких установах, підприємствах, організаціях, у нотаріусів, у державних реєстрах будь-яких документів, довідки про проживаючих та зареєстрованих осіб, їх копій, дублікатів, витягів з державних реєстрів, довідок, витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, кадастрового номеру на земельну ділянку площею, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, дублікатів правовстановлюючих документів на нерухоме майно у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, необхідних для продажу житлового будинку АДРЕСА_1

Надано Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до моменту продажу предмету іпотеки в оперативне управління предмет іпотеки з правом укладення договорів: оренди, страхування, охорони, з фізичними та юридичними особами, та направленням отриманих від управління коштів на задоволення своїх вимог за кредитним договором № 6411 від 09 жовтня 2007 року.

Відмовлено Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» у задоволенні вимоги про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Вирішено питання про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача судових витрат в сумі 2435 грн. 85 коп.

В апеляційній скарзі представник Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» Боковий Ю.Є. просить ухвалене у справі судове рішення змінити, задовольнити позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління ПАТ «Ощадбанк» про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з житлового будинку, який знаходиться за адресою: вул. Сонячна, буд. №34, смт. Муровані Курилівці Вінницької області, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків фактичним обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, що призвело до передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині виселення відповідачів з спірного будинку.

У судовому засіданні представник позивача Брицький В.С. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином і завчасно були повідомлені про час і місце розгляду справи, що відповідно до ст. 305 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача Брицького В.С., перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що вимога про виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення не може бути задоволена в силу положень статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини другої статті 109 ЖК України, оскільки предметом іпотеки є житловий будинок, що належить ОСОБА_2 на праві власності відповідно до свідоцтва від 27 серпня 2007 року та витягу із реєстру прав власності на нерухоме майно №15993997 від 19 вересня 2007 року, який став власністю відповідача раніше, ніж укладено договір кредиту.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 6411 від 09 жовтня 2007 року (а.с.5-7).

Предметом договору є кредит в сумі 103 500 грн., які відповідач ОСОБА_2 отримав одноразово з кредитного рахунку № 2203 у ВАТ «Ощадбанк» готівкою або шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок протягом 5-ти робочих днів з моменту виконання позичальником умов, зазначених у п. 1.4 Договору.

Сторони погодилися з тим, що зобов'язання банку надати кредит виникає з моменту виконання всіх та кожної з наведених нижче умов: сплати позичальником комісійної винагороди на надання кредиту в розмірі 150 гривень протягом одного робочого дня з моменту підписання договору; укладення в забезпечення виконання зобов'язань за Договором іпотеки нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язання ОСОБА_2 на підставі Іпотечного договору від 09 жовтня 2007 року (а.с.8-11) передав в іпотеку належний йому на праві власності (а.с.12, 13) житловий будинок під АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 1. 5 Кредитного договору ОСОБА_2 зобов'язувався щомісячно до 30 числа місяця, наступного за звітним, проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 862 гривні 50 копійок, сплачувати проценти, нараховані банком на залишок заборгованості, шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань, починаючи з 31 жовтня 2007 року та здійснити останній платіж в рахунок погашення кредиту не пізніше 08 жовтня 2017 року (а.с.6-8).

Позичальник, отримавши кредитні кошти на умовах повернення, строковості, зворотності та платності, систематично порушував свої договірні зобов'язання, щодо строків повернення кредиту, процентів за його користування, пені, що призвело до виникнення простроченої заборгованості.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 18 березня 2015 року (а.с.35-38), яке набрало чинності 31 березня 2015 року, солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стягнуто заборгованість за кредитним договором станом на 09 січня 2015 року в сумі 118 098 грн. 81 коп., інфляційні втрати від прострочених сум заборгованості у розмірі 16 500 грн. 81 коп. та 3 % річних у сумі 4686 грн. 49 коп.

Оскільки свого зобов'язання за договором кредиту відповідач ОСОБА_2 належним чином не виконав, не погасив заборгованість, станом на 01 грудня 2016 року утворилась заборгованість за Кредитним договором на загальну суму 219 992 грн. 35 коп. (а.с.14). Зокрема, із наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості вбачається, що останнє погашення по кредиту було здійснено 12 лютого 2011 року (а.с.15-18). Відповідні розрахунки заборгованості наявні і щодо пені по прострочених відсотках та пені по простроченому боргу (а.с.19-22).

Окрім вищенаведеної заборгованості позивачем розраховано суму інфляційних втрат (103736,82 грн.) та 3 % річних від прострочених сум заборгованості за кредитом (13 852,81 грн.) з 09 жовтня 2007 року по 01 грудня 2016 року (а.с.23-28).

Також встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витягу із реєстру прав власності на нерухоме майно № 15993997 від 19 вересня 2007 року (а.с.13) житловий будинок по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради (а.с.12).

Укладеним Іпотечним договором (а.с.8-11), зокрема, п. 3.1.3, сторони узгодили право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно умови пунктів 1.2 та 1.3 договору іпотеки сторони оцінили предмет іпотеки житловий будинок АДРЕСА_1 вартістю у 162 390 гривень.

Сторонами також погоджено, що вартість предмета іпотеки є приблизною на момент передачі його в іпотеку. Реалізація предмета іпотеки у будь-якому випадку буде здійснюватись за цінами, що склались на ринку на момент його реалізації.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, враховуючи те, що зобов'язання ОСОБА_2 перед кредитором за кредитним договором не виконані, сума боргу складає 337582 грн., суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно, а саме: будинок АДРЕСА_1, вартістю, що визначена сторонами договору в сумі 162 390 грн., шляхом продажу предмету іпотеки ПАТ «Державний ощадний банк України» з укладанням договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем.

За змістом частин 1 і 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок.

При вирішенні вимоги про виселення відповідачів із предмету іпотеки судом враховано, що положення Іпотечного договору не містять умови та порядок виселення іпотекодавця з наданого в іпотеку будинку, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 8.2 Іпотечного договору визначено, що відносини, що виникають при укладенні та виконанні цього Договору та не врегульовані у ньому, регулюються чинним законодавством України.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР. Так, відповідно до норм ч. 1 цієї статті, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом і проводиться добровільно або в судовому порядку.

Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Зазначене міститься і у висновках Верховного Суду України щодо застосування статті 109 ЖК УРСР та положень Закону України «Про іпотеку», викладених у постанові від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15), постанові № 6-148цс15 від 21 жовтня 2015 року та постанові № 6-860цс16 від 14 грудня 2016 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

За змістом ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Встановивши, що в іпотеку передано житловий будинок, який є власністю ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Мурованокуриловецької селищної ради 27 серпня 2007 року та витягу із реєстру прав власності на нерухоме майно № 15993997 від 19 вересня 2007 року, тобто придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вимоги про виселення відповідачів з спірного будинку без надання іншого житлового приміщення.

Враховуючи викладене, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що при ухваленні рішення судом порушено порядок, встановлений для вирішення питання про виселення.

Окрім того, з долученої до матеріалів справи копії заочного рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 18 березня 2015 року, яке набрало чинності 31 березня 2015 року, слідує, що ВАТ «Ощадбанк» надав ОСОБА_2 кредит на споживчі потреби (а.с.35-38).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» відхилити.

Заочне рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 15 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: (підпис) Войтко Ю.Б.

Судді: (підпис) Стадник І.М.

(підпис) Якименко М.М.

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду Войтко Ю.Б.