Ухвала

іменем україни

26 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 06 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 24 вересня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі

1 500 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 19,20 % річнихна суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Зазначало, що відповідач належним чином зобов'язаньза кредитним договором не виконувала, у зв'язку з чим утвориласьзаборгованість, розмір якої станом на 30 листопада 2014 року становив 3 995,45 доларів США.

Посилаючись на те, що рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 08 травня 2012 року з ОСОБА_3 на користь банку було стягнуто 3 360,81 доларів США, банк, із урахуванням вже стягнутої суми, просив стягнуто з відповідача на свою користь різницю в сумі 634,64 доларів США, штраф (фіксована частина) у розмірі 33,40 долари США та штраф (процентна складова) у розмірі 31,73 доларів США , а всього - 699,79 доларів США, що в еквіваленті становить 10 475 грн 86 коп.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 15 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 06 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 24 вересня 2007 року в сумі 634, 64 доларів США, еквівалент суми у національній валюті станом на 30 листопада 2014 року - 9 500 грн 09 коп., з яких: 549,13 доларів США, еквівалент суми у національній валюті - 8 220 грн 07 коп., - заборгованість за відсотками та 85,51 доларів США, еквівалент суми в національній валюті - 1 2820 грн 02 коп., - заборгованість за комісією.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасуватирішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 24 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір б/н, який складається з Умов та Правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою й Тарифів банку, що становить Договір про надання банківських послуг.

Згідно з умовами вказаного договору ОСОБА_3 надано кредит у розмірі 1 500 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 19,20 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Позичальник зобов'язаний повернути банку отриманий кредит та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі та в порядку, встановленому договором.

Ухвалою Свалявського районного суду Закарпатської області від 19 травня 2015 року призначено судово-почеркознавчу експертизу.

Відповідно до висновку експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при УМВС України в Закарпатській області від 25 серпня 2015 року підписи від імені ОСОБА_3 у документах: справка об условиях кредитования (а.с. 68-69), заяві (а.с. 70), картці зі зразком підпису заявника (а.с. 71), копії паспорту (а.с. 72), довідці про присвоєння ідентифікаційного номера (а.с. 72) та заяві (а.с.75) виконанні не ОСОБА_3

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що кредитний договір відповідач не укладала та не підписувала, відтак відсутні підстави вважати, що між сторонами виникли зобов'язальні відносини.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що саме по собі заперечення підпису без визнання недійсним самого правочину не є підставою для відмови у позові.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з такими висновками апеляційного суду виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

З матеріалів справи вбачається, що висновком судово-почеркознавчої експертизи від 25 серпня 2015 року встановлено, що відповідач не підписувала кредитний договір, на підставі якого позивач просить стягнути на свою користь заборгованість.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Разом з тим, відповідач зустрічних позовних вимог до банку про визнання недійсним кредитного договору не заявляла, при цьому матеріали справи містять заперечення представника ОСОБА_3, в якому зазначено, що рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 08 травня 2012 року з останньої вже було стягнуто суму заборгованості за вищевказаним кредитним договором, та вказано про виконання відповідачем вищезазначеного рішення.

Вищевказаним рішенням встановлено, що 24 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі

1 500 доларів США. Зазначені обставини в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді інших справ.

Тобто рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь банку заборгованості за кредитним договором від 24 вересня 2007 року відповідачем не оскаржувалось та виконується, про що зазначено в заперечені проти позову банку.

За змістом ст. ст. 10, 11, 212 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь банку різниці між фактичною сумою заборгованості та заборгованістю, що була стягнута з останньої за рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 08 травня 2012 року.

При цьому апеляційним судом правильно зазначено, що заперечення проти підпису кредитного договору без визнання недійсним самого правочину не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч. ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступник не можуть заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

За таких обставин, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Закарпатської області від 06 липня 2016 року, оскільки воно є законним та обґрунтованим, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 06 липня

2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська