АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 213/3626/14-ц 22-ц/774/346/К/17
Справа № 213/3626/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/346/К/17 ОСОБА_1.
Категорія 48 (III) Доповідач Барильська А.П.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар: Гладиш К.І.,

за участі: представника позивача за основним позовом ОСОБА_2 ОСОБА_3,

відповідача за основним позовом ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 14 листопада 2016 року справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна та стягнення грошової компенсації вартості 1/ 2 частки квартири, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Виконавчий комітет Інгулецької районної у місті ради м. Кривого Рогу, як орган опіки та піклування про визначення часток у нерухомому майні та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_2 у жовтні 2014 року звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив та просив суд визнати квартиру АДРЕСА_1 (нині - Гірників) в м. Кривий Ріг спільною сумісною власністю подружжя в рівних частинах, розділити спільне майно та стягнути на його користь з відповідача грошову компенсацію вартості 1/2 частини квартири, що становить 115275 грн, стягнути судовий збір у розмірі 1188,60 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 2000 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 20.11.2012 року шлюб розірваний. Від шлюбу мають неповнолітню дочку ОСОБА_6. В період шлюбу сторонами у 2006 році придбана квартира АДРЕСА_1 (нині - Гірників) в м. Кривий Ріг на імя ОСОБА_4. З вересня 2012 року він не проживає у спірній квартирі. На даний час у нього інша сімя дружина та малолітня дитина. Власного житла, крім частини спірної квартири, він немає. Тому просив задовольнити його позовні вимоги.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 звернулася до суду з зустрічним позовом та просила суд збільшити її частку у спільному майні подружжя та визначити 2/3 частки та визнати право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 (нині - Гірників) в м. Кривий Ріг за нею з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини - ОСОБА_6; визначити 1/3 частки та визнати право власності на 1/3 частку вищевказаної квартири за ОСОБА_2, а також стягнути судові витрати.

В обґрунтування позовних вимоги посилалася на те, що в період шлюбу з відповідачем по зустрічному позову ними було придбано майно: у 2001 році земельна ділянка площею 7,571 га, розташована на території Червоненької сільської ради Широківського району Дніпропетровської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка зареєстрована за ОСОБА_2; у 2003 році автомобіль ВАЗ-2105 вартістю 5000 грн; у 2005 році двокімнатна квартира АДРЕСА_1 (нині - Гірників) в м. Кривий Ріг вартістю 25000 грн; у 2006 рокі капітальний гараж № 189 у гаражному кооперативі «Піонер» вартістю 7000 грн. Після розірвання шлюбу сторони домовилися, що земельною ділянкою, гаражем та автомобілем користується ОСОБА_2, а вона з дитиною користується спірною квартирою. Аліменти, які сплачує відповідач за зустрічним позовом на утримання дочки не забезпечують нормальний життєвий рівень дитини. Тому, відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 70 СК України, просила суд відступити від засади рівності часток подружжя.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 14 листопада 2016 року, описку в якому усунуто ухвалою суду від 29 грудня 2016 року, уточнений первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна та стягнення грошової компенсації вартості 1/ 2 частки квартири, задоволено частково.

Визнано, що квартира АДРЕСА_2 (раніше вул. 50років Жовтня) у місті Кривому Розі Дніпропетровської області - є обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Визнано, що частки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у спільному сумісному майні квартирі АДРЕСА_2 (раніше вул. 50років Жовтня) у місті Кривому Розі Дніпропетровської області - є рівними, та складають по 1/2 частці, кожному.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частки квартири, що становить 101936 (сто одна тисяча девятсот тридцять шість) грн. 50 коп.

В іншій частині позовних вимог за уточненим первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення грошової компенсації та витрат на правову допомогу в розмірі 2000 грн. відмовлено.

Відмовлено ОСОБА_2 у стягненні з ОСОБА_4 витрат в розмірі 500 грн. понесених згідно звіту про оцінку майна.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 в рахунок компенсації 1/2 частки понесених витрат по оплаті судової будівельно-технічної експертизи 500 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. та 1019 грн. 37 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Виконавчий комітет Інгулецької районної у місті ради м. Кривого Рогу, як орган опіки та піклування про визначення 2/3 частки та визнання права власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_3 (раніше вул. 50 років Жовтня) у місті ОСОБА_7 за ОСОБА_4 з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини - ОСОБА_6; визначення 1/3 частки та визнання права власності на 1/3 частку квартири за ОСОБА_2 відмовлено повністю.

У стягненні судових витрат по зустрічному позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції, стягнувши з неї компенсацію вартості ? частини спірної квартири, не взяв до уваги її матеріальний стан, та те, що вона не має матеріальної можливості сплатити зазначену компенсацію та нею не було зараховано зазначеної компенсації на депозитний рахунок. Суд не взяв до уваги, що зазначене рішення завдасть істотної шкоди її інтересам та інтересам неповнолітньої дитини.

Суд безпідставно не відійшов від рівності часток в інтересах неповнолітньої дитини, оскільки аліментів, які вона отримує від позивача за основним позовом недостатньо для забезпечення духовного, фізичного розвитку їх неповнолітньої дитини.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача за основним позовом ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване на її думку, апеляційну скаргу - без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 04.03.2000 року сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 20.11.2012 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 12.10.2005 року, на імя відповідача за основним позовом, ОСОБА_4 придбана у власність квартиру АДРЕСА_4 (т. 1 а. с. 40, 148-149, 150). Право власності зареєстровано в КП «Криворізьке БТІ».

Відповідно до рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 26.12.2012 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_6 у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до повноліття дитини (т. 1 а. с. 10).

Відповідно до рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 05.09.2014 року зменшено розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_2 на підставі рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 26.12.2012 року на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_6 з 1/4 до 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходів) відповідача, рішення набрало законної сили (т. 1 а. с. 45-47, 160-162).

Позивач за основним позовом ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (нині - Гірників), 10, кв. 71 (т. 1 а. с. 15).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, та відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, тому підлягає поділу з визначенням ідеальних часток подружжя.

Колегія суддів погоджується з такими висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012, власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сімєю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя (далі Постанова) суд, вирішуючи спори між подружжям про майно, повинен встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що перебуває у третіх осіб.

Відповідно до п. 22 Постанови поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка та інші обставини, що мають істотне значення.

З огляду на вище наведене, приймаючи до уваги встановлені судом першої інстанції обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, та оскільки іншої домовленості між сторонами щодо порядку володіння, користування та розпорядження спірною квартирою не було, виходячи з принципу рівності часток квартира, частки позивача і відповідача в праві спільної сумісної власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_5 (нині - Гірників) в м. Кривому Розі є рівними, а тому ідеальні частки становлять: 1/2 частки цієї квартири власність ОСОБА_2, 1/2 частки - власність ОСОБА_4

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду в частині визначення часток спірної квартири, доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не відійшов від рівності часток в інтересах неповнолітньої дитини, оскільки аліментів, які вона отримує від позивача за основним позовом недостатньо для забезпечення духовного, фізичного розвитку їх неповнолітньої дитини, оскільки, відповідно до вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України, відповідачем за перісним позовом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що аліментів, які вона отримує від позивача за основним позовом недостатньо для забезпечення духовного, фізичного розвитку їх неповнолітньої дитини. Не доведено, що відповідач ухиляється від сплати аліментів на утримання доньки та не надано належних та допустимих доказів, які мали б істотне значення для зменшення частки ОСОБА_2 у спірній квартирі.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації вартості 1/2 частки квартири, суд першої інстанції виходив з того, що вказані позовні вимоги є обгрутнованими.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись і приймає до уваги в цій частині доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо того, що стягнувши з неї компенсацію вартості ? частини спірної квартири, суд не взяв до уваги її матеріальний стан, те, що вона не має матеріальної можливості сплатити зазначену компенсацію, не врахував інтереси дитини та нею не було зараховано зазначеної компенсації на депозитний рахунок, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 25 Пленуму, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" встановлено, що суди, вирішуючи питання про розділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі суди повинні застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Стаття 365 ЦК України регулює припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. А частиною 2 вказаної норми передбачає, що суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Крім того, згідно ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Як вбачається із матеріалів справи та встановелнно поясненнями ОСОБА_4, вона не надавала згоди на присудження грошової компенсації замість частки ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на майно та не вносила відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Крім того, суд першої інстанції ухваливши рішення в цій частині не взяв до уваги, що воно завдасть істотної шкоди її інтересам та інтересам неповнолітньої дитини, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, відповідач за основним позовом працює медичною сестрою та розмір її заробітної плати не дає їй матеріальної можливості сплатити компенсацію вартості ? частини спірної квартири в сумі 101936 грн. 50 коп.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації вартості 1/2 частки квартири, що становить 101936 грн. 50 коп., та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з того, що колегією суддів ухвалюється нове рішення, слід здійснити розподіл судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

У звязку з чим, що позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки квартири задоволенню не підлягають, судові витрати за вказані позовні вимоги не мають бути стягнені, а рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 має бути змінено із зменшенням розміру судового збору до 243 грн. 60 коп.

В іншій частині рішення суду повинно бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.п.1, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 14 листопада 2016 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації вартості 1/2 частки квартири, що становить 101936 (сто одна тисяча девятсот тридцять шість) грн. 50 коп. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Змінити рішення суду в частині розміру судового збору, стягнутого з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 зменшивши його до 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: