Справа №613/1234/16-ц Провадження № 2/613/44/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2017 року. Богодухівський районний суд Харківської області у складі:

головуючого-судді Уварової Ю.В.

за участі секретарів Христенко К.М., Змієвської О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Богодухові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Богодухівська державна нотаріальна контора про визнання заповіту частково недійсним та усунення від права на спадкування,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати частково недійсним заповіт від 26.02.2015 року від імені ОСОБА_3 /в частині спадкування майна ОСОБА_2/ та усунути ОСОБА_2 від спадкування майна ОСОБА_3

В обґрунтування вимог позивач зазначає, що є онукою померлого ОСОБА_3

28 листопада 2015 року внаслідок ДТП помер батько позивачки ОСОБА_4, а 14 січня 2016 року помер його батько, /дідусь позивачки/ ОСОБА_3.

30 січня 2016 року позивачка звернулась до Богодухівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті діда ОСОБА_3, і дізналася про Заповіт ОСОБА_3, складений 26.02.2015 року на імя її батька ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в рівних частках на все належне йому майно.

Заповіт ОСОБА_3 вважає недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.231, ч.1 ст.233, ч.2 ст.1257 ЦК України, так як він вчинений проти його справжньої волі, під впливом тяжких обставин на вкрай невигідних умовах.

Крім того зазначає, що відповідач ОСОБА_2, з якою дід разом проживав, не має права на спадкування після його смерті з підстав, передбачених ч.1, 2 ст.1224 ЦК України, так як не сповістила родичів про погіршення його стану здоровя в останні дні життя, не викликала лікаря в день його смерті та не повідомила правоохоронні органи про його смерть, а також перешкоджала ОСОБА_3 скласти новий заповіт на імя позивачки, чим сприяла збільшенню своє частки у спадщині.

З урахуванням викладеного вважає, що заповіт має бути визнаний недійсним в частині, яка складена на імя ОСОБА_2, а сама відповідачка має бути усунена від права на спадкування майна ОСОБА_3

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, пояснила, що у її діда ОСОБА_3 був депозит в банку, це були гроші від продажу будинку після смерті бабусі. За життя він збирався залишити заповіт на ці кошти на трьох на позивачку, її брата та свого сина /батька позивачки ОСОБА_4Л./. Після смерті ОСОБА_4 на його похоронах дід сказав, що все залишить своїй онуці позивачці у справі, однак звернувшись до нотаріальної контори, позивачка дізналась про існування заповіту діда на ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в рівних частках. Психічних захворювань у ОСОБА_3 не було, однак ОСОБА_2, з якою він разом проживав, весь час тиснула на нього, погрожувала, що йому ніде бути жити. Впливом тяжких обставин вважає постійні побоювання діда, що він залишиться без даху над головою, на що він скаржився особисто позивачці та навіть збирався самостійно йти до будинку для людей похилого віку.

Представник позивачки підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених в позовній заяві. Пояснив, що відповідач ОСОБА_2 власноруч писала від імені ОСОБА_3 письмові пояснення до цивільної справи за позовом ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в яких зазначено, що відсутність реєстрації прирівнювалась для нього до вироку суду і що він має намір влаштовуватись в будинок для осіб похилого віку. При цьому сама відповідачка відмовлялась зареєструвати ОСОБА_3 у себе. Крім того ОСОБА_3 переніс смерть сина, перебував у стресовому стані

Викладені обставини на думку позивачки та її представника свідчать про те, що ОСОБА_2 скористалась збігом тяжким для ОСОБА_3 обставин, здійснювала на нього постійний тиск, погрожуючи позбавленням житла, тому його воля при посвідченні заповіту була спотворена, і змінити умови заповіту він не зміг також через тиск відповідачки.

Також представник позивачки звернув увагу суду, що в день, коли ОСОБА_3 був вже при смерті, ОСОБА_2 замість того, щоб займатись наданням йому медичної допомоги, побігла до Ощад банку, щоб зняти кошти.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала, пояснила, що з ОСОБА_3 познайомилась у 2007 році, він повідомив їй, що перебуває у скрутному положенні, нікому не потрібен, дружина померла, у сина своя родина. Сама відповідачка мала дорослого сина, який проживає окремо, тому вони вирішили зійтись щоб допомагати один одному та намагатись вижити на дві пенсії.

Вони з ОСОБА_3 неодноразово обговорювали заповіти і він завжди казав, що половина буде їй, а половина сину ОСОБА_6. При посвідченні заповіту були присутні свідки абсолютно сторонні люди, які можуть засвідчити, що ніякого тиску на спадкодавця не здійснювалось і заповіт він складав добровільно.

Також зазначила, що ОСОБА_3 на її імя була оформлена довіреність на отримання коштів та процентів по депозиту і в день, коли він був при смерті вона намагалась зняти кошти, так як вони були необхідні для організації поховання. Посилання позивачки на той факт, що вона /відповідачка/ не викликала лікаря та працівників поліції вважала такими, що не відповідають дійсності.

Вважала, що позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог та пропущено строк звернення до суду, тому просила у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи Богодухівської державної нотаріальної контори надала суду письмові пояснення, в яких зазначає, що у лютому 2015 року до неї звернувся гр. ОСОБА_3 по питанню посвідчення від його імені заповіту, своє заповідальне розпорядження він бажав зробити на користь свого сина та громадянки, з якою проживав спільно однією сім'єю.

26 лютого 2015 року до кабінету були запрошені заповідач та обрані свідки. Текст заповіту був розпечатаний на білому аркуші та свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8, прочитали його гучно вголос. Після того, як заповідачу було роз'яснено зміст ст. 1241 Цивільного кодексу України щодо права на обов'язкову частку у спадщині, ст. 1254 Цивільного кодексу України щодо права заповідача на скасування та зміну заповіту, ст.1307 Цивільного кодексу України щодо нікчемності заповіту на майно, яке є предметом спадкового договору, свідкам, що вони своїми підписами свідчать, що текст заповіту відповідає волі та дійсним намірам заповідача, про дотримання таємниці змісту цього заповіту та факту його посвідчення, текст заповіту був розпечатаний в остаточному варіанті на нотаріальному бланку, заповідач поставив на ньому та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій свій підпис, після чого в такому ж порядку свої підписи поставили свідки.

Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до положень ст.60, ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.3 ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через тяжкі обставини, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причино наслідкового звязку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення або зменшення тяжких обставин.

Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати, що невигідні умови безпосередньо мають бути повязані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її вчинити цей правочин. Також умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними.

Як розяснив Пленум ВС у п.23 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася.

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, тобто за своєю природою складення заповіту є односторонньою угодою, складання якої не передбачає жодних умов і зобовязань для спадкодавця за його життя, і може мати негативні наслідки лише після смерті спадкодавця і лише для інших осіб - у вигляді позбавлення права на спадщину.

Таким чином, посилання позивачки на складення ОСОБА_3 заповіту під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних умовах не може бути враховано як підстава для визнання цього заповіту частково недійсним, так як складення і підписання заповіту саме по собі не створює будь-яких невигідних умов для особи, яка складає заповіт.

Крім того, відсутність волі і волевиявлення у ОСОБА_3 на складення і підписання заповіту 26.02.2015 року всупереч вимогам ст.10, 60 ЦПК України не підтверджено належними та допустимими доказами, а навпаки спростовується показаннями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_7, які в свою чергу узгоджуються з поясненнями нотаріуса.

Посилання позивача як на підставу для задоволення вимоги про усунення відповідачки від спадкування на ч.1 ст.1224 ЦК України, згідно з якою не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя, суд не бере до уваги, так як факт умисного позбавлення життя або вчинення замаху має бути підтверджено вироком суду.

Щодо посилання на ч.2 ст.1224 ЦК України, відповідно до якої не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині, то слід зазначити наступне.

Судом за клопотанням позивачки та її представника був допитаний свідок ОСОБА_9, також відповідно до положень ст.62 ЦПК України як свідок був допитаний представник позивачки ОСОБА_10, які зазначили, що бачили в суді ОСОБА_3, який повідомив їм про свій намір скласти заповіт на все майно на свою онуку ОСОБА_1 у звязку з тим, що його син ОСОБА_4 загинув, після чого підійшла ОСОБА_2 і пригрозила, що позбавить його житла. Про наміри ОСОБА_3 скласти новий заповіт надав показання і свідок ОСОБА_11 Однак ці показання самі по собі не можуть свідчити про те, що відповідач ОСОБА_2 умисно перешкоджала ОСОБА_3 скласти новий, змінити або скасувати вже існуючий заповіт.

Жодних письмових доказів звернення ОСОБА_3 до правовоохоронних чи інших органів з приводу погроз або тиску на нього з боку відповідачки суду не надавалось.

Крім того, слід відмітити, що відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України особа може бути усунута від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, суд при вирішенні такої справи повинен установити і факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та його потребу в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обовязку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, повязане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обовязок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Крім того, при розгляді таких справ суду належить зясовувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу.

При розгляді справи було встановлено, що ОСОБА_3, дійсно мав певні захворювання /ішемічна хвороба серця, стенокардія/, дійсно потребував стороннього догляду /а.с. 100/. Однак як вбачається з лікарського висновку і сама відповідач ОСОБА_2 страждає на кардіосклероз, гіпертонічну хворобу і також потребує стороннього догляду. Посилання позивачки на той факт, що ОСОБА_2 не повідомила її про наявність захворювань у ОСОБА_3 не може свідчити про ухилення ОСОБА_2 від надання допомоги спадкодавцеві, так як позивачці ніщо не заважало самостійно спілкуватись з дідом та запропонувати йому забезпечення гідного лікування у разі потреби.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження і тому не підлягають задоволенню.

Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1, посилання відповідачки на пропуск позивачем строку позовної давності не має правового значення.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 10,11,209,212,214-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області через Богодухівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ -