Справа №278/1369/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 квітня 2017 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 треті особи: приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу ОСОБА_5, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання права власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду із позовною заявою, у якій просить: визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку, видане державним реєстратором Житомирського районного управління юстиції в Житомирській області ОСОБА_7 05 листопада 2014 року за №?29019682 на імя ОСОБА_4; скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав, номер запису про право власності 7570044, реєстраційний номер обєкта 20; визнати за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0884 га, що знаходиться за адресою: с. Іванівка Житомирського району Житомирської області, вул. Леніна, 11-а, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

В обґрунтування заявлених вимог послалася на такі обставини справи.

15 серпня 2007 року між позивачем та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_4 передав у власність (продав), а ОСОБА_3 прийняла у власність (купила) земельну ділянку площею 0,0884 га, що розташована за адресою: с. Іванівка Житомирського району Житомирської області, вул. Леніна, 11-а, кадастровий номер :02:001:0273.

Згодом, з метою реєстрації права власності на спірну земельну ділянку, позивач звернулася до державного реєстратора - приватного нотаріуса, який відмовив у здійсненні державної реєстрації, про що прийнято відповідне рішення.

З даного рішення позивач дізналася, що на підставі заяви ОСОБА_4 від 04 листопада 2014 року йому видано свідоцтво про право власності та зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку. Тому була змушена звернутися до суду за захистом її порушених прав.

Ухвалою суду від 19.04.2017 року позовні вимоги до Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області залишено без розгляду.

У судове засідання19.04.2017 року позивач не з'явилась; до суду спрямувала заяву про розгляд справи у її відсутність, уточнила позовні вимоги та просила задовльнити позов у повному обсязі (а.с. 182).

Відповідач у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, хоча про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином (а.с. 40, 59, 95, 105, 156, 166, 181).

Треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу ОСОБА_5 у судове засідання також не з'явилися; до суду спрямували заяви про розглял справи у їх відсутності (а.с. 54, 55).

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, встановив такі обставини справи і відповідно ним правовідносини.

Відповідно до договору купівлі - продажу від 15 серпня 2007 року ОСОБА_4 передав у власність (продав), а ОСОБА_3 прийняла у власність (купила) земельну ділянку площею 884 кв.м., розташовану за адресою: с. Іванівка Житомирського району Житомирської області, вул. Леніна, 11-а. кадастровий номер :02:001:0273 (а.с. 56).

Дана земельна ділянка належала ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №?789341, виданого 14 серпня 2007 року Житомирським районним відділом земельних ресурсів на підставі рішення 11 сесії V скликання Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 03 травня 2007 року, та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №?48 (а.с. 73).

З рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05 листопада 2014 року вбачається, що 04 листопада 2014 року відповідач подав заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації земельної ділянки. Даним рішенням проведено державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_4 (а.с. 136).

З рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень №29912598 від 06 червня 2016 року вбачається, що 03 червня 2016 року позивач падала заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації земельної ділянки. Даним рішенням відмовлену у державній реєстрації права власності на спірну земельну ділянку у звязку зі встановленою невідповідністю відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяжень, що містяться в Державному реєстрі речових прав, відомостям, що містяться в поданих позивачем документах (а.с. 9).

Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерхоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №60734749 від 06.06.2016 року (а.с. 10-11), спірна земельна ділянка належить ОСОБА_4 на праві приватної власності; реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 0; номер запису про право власності 7570044; дата державної реєстрації - 04.11.2014.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України).

У статті 1 ЦПК України закріплено, що завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий та неупереджений розгляд.

Відповідно до статей 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування й розпорядження землею. Субєктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Обєктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї) (стаття 2 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

Відповідно до частини 1 статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Право власності на землю - це право володіти, користуватися й розпоряджатися земельними ділянками (частина 1 статті 78 ЗК України).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина 1 статті 328 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №?475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів (частина 3 статті 152 ЗК України).

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці 2 пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року №?7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 8790, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143146, 149, 151, 153158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку.

Відповідно до ст. 125, ч. 2 ст. 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час укладення договору купівлі-продажу) право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. У разі набуття права власності на земельну ділянку за цивільно-правовою угодою воно посвідчується не державним актом, а відповідною цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, який установлений законом.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-22цс15 від 11 березня 2015 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

На момент винекнення спору згідно із статтею 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Пуктом 1 статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Як вбачається з матеріалів реєстраційної справи (а.с. 115-142), ОСОБА_4 звернувся до Реєстраційної служби з метою отримання свідоцтва про право власності у звязку із втратою державного акту на земельну ділянку.

Пунктом 53 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно встановлено перелік документів, які необхідно подати у випадку втрати державного акту: копія примірника втраченого державного акту оголошення про втрату документа.

Крім того, ОСОБА_4 надав Витяг з Держгеокадастру, в якому зазначено, що власником земельної ділянки є він.

Відповідно до пункту 4 розділу 7 Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про державний кадастр земель» у разі якщо земельні ділянки зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення.

Таким чином, у витязі з ДЗК наявні відомості, що власником земельної ділянки є ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №789341, який нібито ним втрачений.

Відповідно до пункту 7 Інструкції про вчинення нотаріальних дій (редакція на момент укладання договору) документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, долучаються до примірника правочину, що залишаються у справах нотаріуса.

Як вбачається з матеріалів, наданих приватним нотаріусом ОСОБА_5, оригінал державного акту знаходиться у нотаріальній справі приватного нотаріуса, як і передбачено нормами чинного законодавства (а.с 107).

Дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про те, що дії відповідача ОСОБА_4 щодо реєстрації прав на передану у власність позивачу земельну ділянку є протиправними та порушують права та законні інтереси останньої.

Також, на думку суду, відсутність державної реєстрації на земельну ділянку не припиняє майнових прав позивача, які виникли внаслідок договору купівлі-продажу земельної ділянки, та не впливає на чинність даного правочину.

Для захисту порушеного права позивача суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги.

Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею й документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. 55 Конституції України, ст. ст. 328, 392 ЦК України, ст. ст. 1, 10, 11, 60, 88, 197, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 2, 3, 78, 152 ЗК України, України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод, суд,

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання права власності на земельну ділянку задовольнити.

Скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 7570044, реєстраційний номер обєкта 20.

Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на земельну ділянку, видане державним реєстратором Житомирського районного управління юстиції в Житомирській області ОСОБА_7 05 листопада 2014 року за №29019682 на імя ОСОБА_4.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0884 га, що розташована за адресою: с. Іванівка Житомирського району Житомирської області, вул. Леніна, 11-а, кадастровий номер :02:001:0273, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер платника податку НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер платника податку НОМЕР_2, судовий збір у сумі 1653 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Житомирської області протягом десяти днів з моменту його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О. М. Дубовік