У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Сумської області від 18 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_4 по межі належної їй, згідно із державним актом на право власності від 16 березня 2012 року серія НОМЕР_1, земельній ділянці встановлено металевий паркан по відмостці її будинку, чим позбавлено останню виходу на АДРЕСА_1 та входу в її власний будинок від АДРЕСА_1. Також встановлено паркан на відстані 0,63 м. від її сараю, чим позбавлено можливості доглядати за будівлею та здійснювати поточний ремонт. Повітряна траса газопроводу низького тиску до будинку залишилася за парканом на території ОСОБА_4, чим позбавлено її можливості обслуговування вказаного газопроводу.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 24 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2014 року встановлено, що межа земельної ділянки ОСОБА_4 накладається на межу позивача на 0,98 м, а тому металевий паркан, встановлений ОСОБА_4 по межі згідно із державним актом на право власності на земельну ділянку від 16 березня 2012 року серія НОМЕР_1, знаходиться на належній їй на праві власності земельній ділянці. Крім того, згідно із п. 3.25 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» для догляду за будинками і здійснення поточного ремонту відстань до бічної межі ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1 м, а тому встановлення ОСОБА_4 паркану по відмостці на відстані 0,70 см від стіни належного їй будинку та на відстані 0,63 м від стіни сараю порушує її право на догляд за будинком і здійснення його поточного ремонту. Таким чином, просила позов задовольнити.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_4 знести самовільно збудований металевий паркан на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 18 квітня 2016 року рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 лютого 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 16 березня 2012 року ОСОБА_4 визнано недійсним, тому наявність паркану суперечить вимогам ЗК України, оскільки межі земельних ділянок залишились не визначені. Самовільно збудований металевий паркан на земельній ділянці по АДРЕСА_1 створює перешкоди у здійсненні права користування позивачем будівлею.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, виходив із того, що позивачем не доведено про посвідчення міської радою її права власності на земельну ділянку площею 421 кв. м шляхом внесення запису у земельно-кадастрові документи, державного акту на право власності на земельну ділянку вона не отримала. Крім того, з січня 1998 року розпочала використовувати надану земельну ділянку до встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), акту про виділення їй земельної ділянки в натурі у січні 1998 року не надала, а акт від 2 грудня 2011 року складений після передачі відповідачу у липні 2004 року у власність земельної ділянки площею 595 кв. м. Позивачу роз'яснено, що існуючи спір слід вирішити шляхом відновлення межових знаків на підставі даних земельно-кадастрової документації, що віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області від 18 березня 1998 року № 93 ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 421 кв. м по АДРЕСА_2. ОСОБА_4 на праві власності належить будинок по АДРЕСА_2, як спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_5 Згідно із рішення виконавчого комітету Роменської міської ради від 28 січня 1998 року № 35 надано в постійне користування із земель міської ради земельні ділянки для обслуговування житлового будинку і господарських будівель: гр. ОСОБА_3 - АДРЕСА_2 площею - 421 кв. м; ОСОБА_5 - АДРЕСА_2 площею 170 кв. м. Згідно із рішенням Роменської міської ради Сумської області від 2 липня 2004 року ОСОБА_4 передано безкоштовно у власність земельна ділянка по АДРЕСА_2 - площею 595 кв. м. Згідно свідоцтва про право власності на будинок від 26 червня 2000 року виконавчим комітетом Роменської міської ради посвідчено, що об'єкт домоволодіння (складається з жилого будинку та господарських будівель) по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3

Відповідно до висновку експерта судової земельно-технічної експертизи від 5 лютого 2006 року № 836, проведеної Сумським відділенням Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, з технічної точки зору має місце порушення землекористування ОСОБА_3, яке визначене межами згідно генерального плану присадибної ділянки АДРЕСА_1 від 16 травня 2000 року, з їх прив'язкою до незмінних меж по АДРЕСА_1 та між домоволодіннями АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1, унаслідок будівництва ОСОБА_4 паркану, що розмежовує земельні ділянки по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Зі змісту позовної заяви убачається, що позивач пред'явив негаторний позов. Цей засіб захисту свого права є вимогою власника усунути порушення у здійсненні його прав, які не пов'язані з позбавленням володіння майном.

Право на такий судовий захист передбачене як ст. 16 ЦК України, так і ст. 391 цього ж Кодексу, згідно з якими власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Суд апеляційної інстанції, на порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України, не навів обґрунтованих мотивів відмови у задоволенні позову, на зазначені положення закону уваги не звернув; у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин й правовою нормою, що їх регулює й дійшов передчасного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову. При цьому у порушення норм ст. ст. 10, 11 ЦПК України, ч. 4 ст. 129 Конституції України, спір по суті не вирішив, право позивача на судовий захист, гарантований йому ст. ст. 55, 124 Конституції України та передбачений ст. ст. 3, 4 ЦПК України, не забезпечив, свої процесуальні функції у забезпеченні змагального цивільного процесу не виконав, фактично усунувся від виконання своїх процесуальних обов'язків.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 18 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик