Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Дніпропетровської міської ради про зобов'язання передати земельну ділянку у власність, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Бабушкінського районного суду

м. Дніпропетровська від 12 червня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Дніпропетровської міської ради, в якому просив зобов'язати відповідача передати йому у власність земельну ділянку в районі АДРЕСА_1 площею 0,1 га, місце якої визначено графічними матеріалами.

Зазначав, що в 2007 році звернувся до Дніпропетровської міської ради із заявою на отримання земельної ділянки у власність в районі АДРЕСА_1 та отримав позитивний висновок з відповідних комунальних служб, крім управління земельних ресурсів, яке посилалось на те, що немає достовірної інформації про відсутність прав на запитувану територію. З 05 грудня 2009 року набрали чинності зміни до ст. 118 ЗК України, у зв'язку із чим він 01 квітня 2010 року звернувся до Дніпропетровської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на земельній ділянці в районі АДРЕСА_1, яке було розглянуто відповідачем та повідомлено його про призупинення опрацювання його клопотання до отримання згоди землекористувача спірної ділянки ПАТ «Дніпропетровський машинобудівний завод» на вилучення земельної ділянки.

Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від

27 квітня 2012 року визнано безпідставною вимогу Дніпропетровської міської ради про отримання нотаріальної згоди ПАТ «Дніпропетровський машинобудівний завод», оскільки не доведено права ПАТ «Дніпропетровський машинобудівний завод» як користувача спірної земельної ділянки.

Оскільки залишення без розгляду зазначеного клопотання порушує його права на набуття права власності на землю, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від

12 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2014 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних у кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із необґрунтованості позовних вимог, оскільки позивач просить зобов'язати Дніпропетровську міську раду передати земельну ділянку йому у власність, не оскаржуючи при цьому дії (бездіяльність) відповідача щодо нерозгляду питання про розроблення проекту землеустрою відведення земельної ділянки, а також не зазначаючи ідентифікуючих ознак такої земельної ділянки.

Даний висновок судів першої та апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

При цьому ч. 3 цієї ж статті ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Звертаючись до суду із позовом про передачу земельної ділянки у власність, ОСОБА_4 зазначав, що Дніпропетровська міська рада безпідставно не розглядає його клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою відведення земельної ділянки. При цьому неправомірні дії, бездіяльність Дніпропетровської міської ради позивачем не оскаржувались.

Беручи до уваги зазначене, а також враховуючи положення ст. ст. 10, 11 ЦПК України та роз'яснення Верховного Суду України, надані у п. 3 постанови Пленуму № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», правильним є висновок судів попередніх інстанцій щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог

ОСОБА_4 про передачу земельної ділянки у власність.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від

12 червня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

В.М.Коротун

Л.М. Мазур