Номер провадження: 22-ц/785/2273/17
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Гірняк Л.А.,Сєвєрової Є.С.,

при секретарі судового засідання Поліхранової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИЛА:

1 грудня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2, в якому просила: розірвати шлюб укладений між нею ОСОБА_3 та ОСОБА_2, укладений 18 червня 2014 року (а.с.2). Крім того, позивачка зазначила, що категорично проти встановлення строку для примирення, оскільки на її погляд встановлення такого строку призведе до насильственних вчинків її чоловіка з метою залякування, оскільки вона вже неодноразового вимушена була звертатися до правоохоронних органів з приводу фізичного насильства (а.с.11).

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 20.12.2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу було задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований Відділом державної рацсу у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 950 від 18 червня 2014 року. Позивачці ОСОБА_3 було відновлено дошлюбне прізвище «Проценко». Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 551 гривні 20 коп. (а.с.16).

26.12.2016 року ОСОБА_2 була подана апеляційна скарга на рішення Київського районного суду м.Одеси від 20.12.2016 року. Зокрема, апелянт вважає, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, і таким, що підлягає скасуванню у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не врахував п.4 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». А саме, що суди повинні забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Крім того, апелянт посилається на те, що судом не були встановлені всі обставини по справі, а саме час коли сторони перестали проживати однією сім'єю, судом належним чином не вивчена ситуація, не з'ясовані дійсні відносини між подружжям, не прийнято заходів для збереження сім'ї, не надано строку для примирення подружжя на прохання відповідача, не враховано наявність інших істотних обставин. Апелянт посилається на те, що до вирішення справи суд підійшов вкрай формально, що є недопустимим, просив надати строк на примирення протягом 6 місяців та скасувати рішення по справі і відмовити в позові (а.с.20-22).

Апеляційна скарга разом зі справою була в порядку ст. 11-1 ЦПК України розподілена колегії суддів у складі головуючого судді Артеменко І.А, суддів Драгомерецького М.М., Черевко П.М. У зв'язку з обранням Артеменко І.А. членом Вищої ради Юстиції XIV позачерговим з'їздом суддів України від 15.03.2017 року, на підставі розпорядження апеляційного суду Одеської області № 2265 від 21.03.2017 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу, в порядку ст. 11-1 ЦПК, було передано в інший склад суду.

В судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримав.

Позивачка наполягала на розірванні шлюбу та просила відхилити апеляційну скаргу.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, пояснення учасників провадження, які з'явились, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сім'я розпалася остаточно, шлюб носить формальний характер, подальше сумісне проживання суперечить інтересам позивача. Колегія судів погоджується з висновками суду першої інстанції, який також правильно виходив з того, що шлюб є добровільним станом, примушування до нього є неприпустимим. Таким чином, якщо сторона шлюбу наполягає на його розірванні, суд не вправі перешкоджати реалізації такого права. Така позиція суду першої інстанції повністю відповідає положенням як національного, так і міжнародного законодавства. Зокрема, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Щодо посилань апелянта на те, що суди повинні вживати заходів до примирення подружжята забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін,

Відповідно до ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Отже у заяві від 19.12.2016 року позивачка просила провести розгляд справи за її відсутності (а.с.11). Таке право, в контексті справи, яка розглядається, та з врахуванням обставин справи, які визнаються сторонами, є безумовним правом позивачки. Позивачка особисто прийняла участь в суді апеляційної інстанції де заперечувала проти надання строку на примирення та наполягала на розірванні шлюбу.

Відповідно до ст.111 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В судовому засіданні в суді першої інстанції відповідач конфлікт між сторонами не заперечував, та пояснив суду, що на його думку, мала місце подружня зрада, при цьому не перша, а тому він був вимушений надати ляпасу своєї дружині, від якого вона втратила рівновагу та впала, однак свій вчинок пояснив перебуванням у край збентеженому стані у зв'язку з тим, що побачив свою дружину з коханцем. Наполягаючи на наданні строку на примирення, він посилався на те, що він дуже шкодує за свій вчинок, готовий пробачити своїй дружині всі подружні зради та не уявляє свого життя без неї. Вказані сторонами факти, свідчать про те, що застосування заходів примирення буде порушувати моральні засади суспільства, зокрема змушувати позивача знаходить у шлюбі, та мати певні обов'язки, які пов'язуються законом з цим статусом.

Щодо посилань апелянта на п.10 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» то колегія суддів відхиляючи це посилання вказує на наступне. Так, дійсно ВСУ орієнтував, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Разом з тим, намагання сторони розірвати шлюб, в тому числі через наявність конфліктів, що виникали як на побутовому, так і на особистому підґрунті свідчить про те, що строк на примирення не буде ефективним заходом для збереження сім'ї. Окремо колегія суддів зауважує, що додатково про вірність рішення суду свідчить та обставина, що з початку конфлікту і до моменту строку розгляду в суді апеляційної інстанції сторони так і не примирились.

При дослідженні судом першої інстанції фактичних взаємин між сторонами дійсних причин розірвання шлюбу було правильно встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде суперечити інтересам дружини. Відповідно до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Тому суд першої інстанції правильно прийняв рішення про відмову у надання строку на примирення та розірвав шлюб.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростували вірних по суті висновків суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду першої інстанції без змін на підставі ст. 308 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2016 року - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2016 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.І. Дрішлюк

Л.А. Гірняк

Є.С. Сєвєрова

26.04.2017 року м. Одеса