Справа № 324/692/17
Провадження № 2-з/324/12/2017
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року Пологівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Каретник Ю.М.

при секретарі Савченко Н.В.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

10 травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Пологівського районного суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Позовна заява передана на розгляд судді Каретник Ю.М.

У цей же день, 10 травня 2017 року, із канцелярії Пологівського районного суду Запорізької області головуючому у справі судді було передано заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у даній цивільній справі, яка зареєстрована в канцелярії суду 10 травня 2017 року.

ОСОБА_1 на підставі ст.ст.151-152 ЦПК України у заяві про забезпечення позову просить забезпечити його позов до ОСОБА_2, наклавши арешт на належну відповідачці квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, та належні відповідачці 2/3 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2. При цьому посилається на той факт, що сума грошових коштів, яка підлягає стягненню з відповідачки за його позовом, є досить суттєвою для того, щоб застосувати заходи забезпечення позову з метою унеможливлення ухилення відповідачки від виконання можливого судового рішення про стягнення коштів на користь позивача.

Ознайомившись із заявою про забезпечення позову і додатками до неї, суд вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.151, 152 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у звязку з якими необхідно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, та інші відомості, потрібні для забезпечення позову, у тому числі й докази, що підтверджують необхідність забезпечення позову, а також квитанцію про сплату судового збору.

Згідно зі ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову на будь-якій стадії розгляду справи.

Відповідно до ч.3 ст.152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно із розясненнями, наданими у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв по забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Натомість, у заяві про забезпечення позову та у доданих до неї документах не обґрунтовано наявність реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

При цьому, суд критично ставиться до посилання позивача на значний розмір заявлених ним позовних як на підставу для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки наявність лише цієї обставини не може беззастережно свідчити про те, що відповідач буде вживати заходи для ускладнення або унеможливлення виконання можливого судового рішення про задоволення позову.

Окрім того, як вбачається із наданої до суду копії договору купівлі-продажу квартири від 25.08.2016 року, ОСОБА_3 набула право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Однак, у інформаційній довідці від 05 травня 2017 року №86503067 щодо вказаної вище квартири зазначено, що ОСОБА_3 є власницею лише 4/5 її частин.

Наведене позбавляє суд можливості встановити дійсний розмір частки ОСОБА_3 у праві власності на зазначену квартиру, а також встановити наявність прав третіх осіб на вказане житло, які можуть бути порушені у звязку з накладенням на нього арешту.

Окрім того, ОСОБА_1 також просить накласти арешт на належні відповідачці 2/3 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, однак він не зазначає, чи не буде у звязку із застосуванням такого заходу забезпечення позову порушено права інших співвласників вказаної квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яким належить по 1/6 частині цієї квартири.

Також із заяви про забезпечення позову, доданих до неї документів та позовної заяви з додатками неможливо достовірно зясувати відомості про особу відповідачки, у тому числі й ті, що дали б підстави беззаперечно стверджувати про можливість ухилення її від виконання судового рішення у справі у випадку задоволення позову.

При цьому судом враховано, що право приватної власності особи захищається не лише нормами національного законодавства, але і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою вимог ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Як вбачається із наданих до суду звітів про оцінку майна, ринкова вартість квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, складає 135110,00 грн., а 2/3 частин квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, складає 324779,00 грн.

Оскільки з позову вбачається, що позивачем заявлено позов на загальну суму 313500,00 грн., суд вважає, що задоволення заяви позивача про забезпечення позову до ОСОБА_2 шляхом накладення арешту на все належне відповідачці нерухоме майно, призведе до порушення вимог ч.3 ст.152 ЦПК України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки вид забезпечення позову, обраний позивачем, в даному випадку не буде співмірним із заявленими позивачем вимогами.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.151-153, ст.293 ЦПК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв по забезпечення позову», суд

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у сумі 313500,00 грн.

Ухвала оскарженню не підлягає і набирає законної сили з моменту її проголошення.

Суддя: