БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/424/17
Провадження № 2/497/408/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2017 року м. Болград

Болградський районний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Кодінцевої С.В.,

за участю секретаря - Ковтун О.І.,

без участі сторін,

розглянувши, у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Болград, цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Виноградівської сільської ради Болградського району Одеської області про визнання права власності та встановлення факту родинних відносин, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з вищезазначеним позовом та свої вимоги мотивують тим, що вони є спадкоємцями за законом після смерті батька (чоловіка) ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 року. Спадкове домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, станом на 14 квітня 1991 року відносилося до суспільної групи колгоспний двір, до складу якого входили позивачі по справі та померлий ОСОБА_3 Кожному члену колгоспного двору належало по 1/3 частині домоволодіння. Дружина померлого, позивачка ОСОБА_2, від прийняття спадщини після смерті чоловіка відмовилась на користь сина. Позивач ОСОБА_1 не може оформити належним чином право власності на свою 1/3 частину як за членом колгоспного двору та на 1/3 частину як за спадкоємцем після померлого батька, а позивачка ОСОБА_2 - на свою 1/3 частину як за членом колгоспного двору, оскільки у позивачів відсутні правовстановлюючі документи на будинок.

Крім того, позивач ОСОБА_1 просить встановити юридичний факт родинних відносин між ним та померлим батьком, оскільки є різниця в написанні прізвищ.

Позивачі в судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства (а.с.32,35). В позовній заяві зазначили клопотання про розгляд справи у їх відсутність (а.с.7).

Відповідач - Виноградівська сільська рада, до суду не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.41). Позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив розглянути справу без участі їх представника, про що надав відповідну заяву до суду (а.с.42).

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Судом встановлено, що станом на 14 квітня 1991 року житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями № АДРЕСА_1, Болградського району, Одеської області на праві власності належав колгоспному двору, до складу якого входили: ОСОБА_3 - батько позивача, його дружина ОСОБА_2 - мати позивача і позивачка по справі, та їх син, позивач ОСОБА_1.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні.

Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР).

Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні.

Таким чином, кожному члену цього колгоспного двору на праві власності належало по 1/3 частці вищезазначеного житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями.

Зазначене також підтверджується: - довідкою № 493/02-12 від 06.10.2016 року, виданою Виноградівською сільською радою Болградського району Одеської області (відповідно до особового рахунку № НОМЕР_3) (а.с.16), - технічним паспортом (а.с.22-27), -рішенням виконкому Виноградівської сільської ради від 18.08.2006 року № 80 (а.с.19), - розпорядженням № 13-Р від 11.02.2016 року «Про перейменування вулиць села Виноградівка Болградського району Одеської області» (а.с.21), - рішенням про зміну поштової адреси домоволодінню № 15 по вул. Зої Космодем'янської на нову поштову адресу: АДРЕСА_1 (а.с.20).

Судом також з'ясовано, що позивачі мали намір зареєструвати право власності на зазначене домоволодіння, однак Реєстраційна служба Болградського районного управління юстиції Одеської області рішеннями від 06.03.2017 року відмовила позивачам у реєстрації права власності в зв'язку з відсутністю документу, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності на житловий будинок за названою адресою (а.с.30, 31).

Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване чи придбане до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження чи придбання, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення.

Відповідно ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно вимог діючого законодавства на час розгляду справи, порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4 ст. 182 ЦК України).

На даний час, відносини, пов'язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV, з останніми змінами внесеними Законом України від 26 листопада 2015 року N 834-VIII.

Положеннями ст. 3 ч.3 названого Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Відповідно до частини другої статті 18 названого Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно частини другої і десятої статті 18, частини першої статті 20, частин другої і третьої статті 32, частини третьої статті 34 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 затверджено «Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Даний підхід, закріплено також в п. 37 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», де вказано, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

За результатом судового розгляду судом встановлено, що по справі мають місце обставини, передбачені ст. 392 ЦК України, оскільки позивачі будучи власниками житлового будинку з господарськими будівлями і дворовими спорудами при ньому за адресою: АДРЕСА_1, не можуть зареєструвати право власності в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу, внаслідок чого порушуються їх права як власників.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року помер ОСОБА_3 (запис акту про смерть № 45 від ІНФОРМАЦІЯ_5 року, складений Виноградівською сільською радою Болградського району Одеської області), що підтверджується свідоцтвом про його смерть НОМЕР_4 (а.с.15).

Після його смерті відкрилась спадщина на належну йому 1/3 частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1.

Суд приходить до висновку, що батько (чоловік) позивачів ОСОБА_3 згідно діючого на час оформлення права власності законодавства в передбаченому законом порядку набув право власності на нерухоме майно.

У відповідності до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Однією з законних підстав набуття права власності є спадкування.

Згідно листа Міністерства юстиції України «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна» від 21 лютого 2005 року, у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Вказану спадщину прийняв його син, позивач ОСОБА_1 шляхом реєстрації та постійного проживання зі спадкодавцем і подачі заяви до нотаріальної контори, та успадкував 1/3 частину вказаного домоволодіння, так як дружина померлого, позивачка ОСОБА_2 відмовилась від прийняття спадщини на користь сина, що підтверджується спадковою справою № 534/07 (а.с.47-67).

Відповідачем у справі визначено Виноградівську сільську раду Болградського району Одеської області, яка в силу ст.335 ЦК України наділена повноваженням ініціювати питання про передачу безхазяйного майна у комунальну власність. Однак, відповідачем надано заяву про визнання позову ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (а.с.42), а відтак з цього випливає, що визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свобод чи інтересів інших осіб.

Відповідно до ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Як передбачено ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві нам момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Стаття 1217 ЦК передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або законом.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Положеннями ч.1 ст.1273 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

На підставі ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

В п.3.1 Узагальнення ВССУ від 16.05.2013 року зазначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 - що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації об'єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім'я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно.

Щодо встановлення факту родинних відносин:

В свідоцтві про народження позивача ОСОБА_1, його прізвище та прізвища його батьків значаться російською мовою «ОСОБА_2» (а.с.11), а в свідоцтві про смерть батька, його прізвище значиться українською мовою «ОСОБА_3» (а.с.15), тоді як в паспорті громадянина України прізвище позивача «ОСОБА_1» (а.с.8-10). Тобто, мають місце розбіжності в написанні прізвища. В зв'язку з зазначеним виникла потреба в судовому порядку встановити факт родинних відносин між позивачем ОСОБА_1 та його померлим батьком ОСОБА_3

Спірні відносини є цивільними правовідносинами і регулюються нормами: п. 10, 12 Постанови пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» зі змінами від 25.05.1998 року, ст. 256-259 ЦПК України.

Факт родинних відносин підтверджується:

- довідками Виноградівської сільської ради Болградського району Одеської області № 493/02-12 від 06.10.2016 року, № 16/02-19 від 19.01.2017 року (а.с.16,17);

- актовим записом про народження позивача № 64 від 28.08.1968 року, складеним Виноградівською сільською радою Болградського району Одеської області, де прізвища позивача та його батьків записані російської «ОСОБА_6» (а.с.39), тоді як в свідоцтві про народження позивача НОМЕР_5 від 28.08.1968 року, виданого на підставі саме зазначено актового запису його прізвище, та прізвища його батьків, російською мовою значиться «ОСОБА_2». В актовому записі є відмітка про видачу названого свідоцтва;

- актовим записом про смерть батька ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 року, № 45 від ІНФОРМАЦІЯ_5 року (а.с.40). З якого вбачається, що в графі «Місце проживання померлої особи», повністю співпадає адреса місця проживання, тобто позивач проживає за тією ж адресою що і померлий: АДРЕСА_1

- спадковою справою №534/06 заведеною Державною нотаріальною конторою Одеської області до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_3 підтверджується, що спадкоємцем за законом є син ОСОБА_1, який тримав свідоцтво про право на спадщину за законом на майновий сертифікат, грошові вклади (а.с.47-67).

Відповідно до ст.60 ч.1, ч. 4 ЦПК України, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.61 ЦПК України. Доказування не повинно ґрунтуватися на припущеннях. Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановляються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

При таких обставинах суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про встановлення факту родинних відносин є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 як спадкоємець за законом першої черги, шляхом своєї реєстрації і проживання в вищеназваному житловому будинку, своєчасно прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_3 На підставі, що передбачена законом, тобто в порядку спадкування, він набув право на це майно, а саме на 1/3 частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями при ньому, розташованого за адресою: АДРЕСА_1

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що вимоги позивачів ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню, а саме визнати за кожним з них право власності на 1/3 частку названого домоволодіння як за членами колгоспного двору; ще на 1/3 частину домоволодіння за позивачем ОСОБА_1 як за спадкоємцем за законом після смерті батька ОСОБА_3

Отже, позивач ОСОБА_1 набуває право власності на 2/3 частини вказаного домоволодіння АДРЕСА_1

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст.120, 123 ЦК України (в редакції 1963 року), ст.ст.16, 328, 392. 1216-1218, 1261, 1268, 1270, 1297 ЦК України, ст.ст.10, 11, 60, 131, 208, 209, 197 п.2, 212-215, 256, 294 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Виноградівської сільської ради Болградського району Одеської області про визнання права власності та встановлення факту родинних відносин - задовольнити.

Встановити юридичний факт, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, є рідним сином ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 року в с.Виноградівка, Болградського району, Одеської області.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованим та проживаючим за адресою: АДРЕСА_1, Одеська область, паспорт НОМЕР_6, виданий 05.11.1996 року Болградським РВ УМВС України в Одеській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями і дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, як за спадкоємцем за законом після смерті батька ОСОБА_3 (1/3 частка), померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 року та як за членом колишнього колгоспного двору (1/3 частка).

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованою та проживаючою за адресою: АДРЕСА_1, Одеська область, паспорт НОМЕР_7, виданий 17.12.1996 року Болградським РВ УМВС України в Одеській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, право власності 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями і дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, як за членом колишнього колгоспного двору.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Болградський районний суд Одеської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: С.В.Кодінцева