Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/9994/14-ц Головуючий у 1-й інст. Семенцова Л. М.
Категорія 27 Доповідач Трояновська Г. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Галацевич О.М.,

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики удаваним правочином

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 15 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, який неодноразово уточнював та остаточно просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 10033,00 дол. США та неустойку в розмірі 54214,77 грн. В обґрунтування вимог зазначав, що 27.04.2012 року за договором позики він передав відповідачу грошові кошти в сумі 15000,00 дол. США і на підтвердження фактичного отримання коштів позичальником надано розписку від 27.04.2012 року. Додатковою угодою від 03.06.2013 року сторони визнали, що заборгованість за договором позики становить 10533,00 дол. США і встановили порядок повернення позики, а саме, що до 01.09.2013 року відповідач має повернути 3533,00 дол. США, а до 01.01.2014 року 7000,00 дол. США. В разі порушення повернення сум у визначені строки відповідач зобовязався сплатити позивачу штраф у розмірі 100 % від визначеної у пунктах 2 та 3 суми боргу. 03.09.2013 року відповідач сплатив в рахунок платежів за договорами 1500,00 дол. США, 13.09.2013 року 1000,00 дол. США, 26.09.2013 року 1000,00 дол. США, 14.01.2014 року 2000,00 грн. Оскільки відповідач боргових зобовязань в повному обсязі не виконав, позивач просив задовольнити позов.

В свою чергу ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 27.09.2010 року ОСОБА_1 уклав з приватним вищим навчальним закладом «Інститут підприємництва та сучасних технологій» договір про правову допомогу, захист та представлення інтересів. 26.04.2012 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення права вимоги, за яким він (ОСОБА_2О.) набув право вимоги до інституту на суму 145000,00 грн. Після укладення цього договору ОСОБА_1 попросив його підписати з ним договір позики на суму 15000,00 дол. США. Таке прохання останній обґрунтував тим, що договором позики він страхує себе та додатково встановлює гарантію, що ОСОБА_2 поверне йому кошти в сумі 145000,00 грн. за договором про відступлення права вимоги. Вказав, що кошти за договором позики він не позичав та не отримував, а насправді ОСОБА_1 шляхом укладення договору мав на меті ухилитися від сплати податків з коштів, отриманих від нього, так як вони були винагородою за договором про надання правової допомоги. Про удаваність договору позики свідчить дата його укладання 27.04.2012 року, тобто на другий день після укладення договору про відступлення права вимоги. Крім цього зазначав, що ОСОБА_1 приховав факт перебування на виконанні у відділі примусового виконання рішень виконавчого напису нотаріуса про стягнення на його користь з приватного вищого навчального закладу «Інститут підприємництва та сучасних технологій» 145000,00 грн. та про наявність двох розписок від 21.05.2013 року та від 31.05.2013 року про отримання від нього коштів на загальну суму 4447,00 дол. США. Враховуючи наведене вказував, що між сторонами відсутні правовідносини за договором позики, а між ними існують правовідносини, які виникли з договору про відступлення права вимоги, просив визнати договір позики, укладений між ними 27.04.2012 року на суму 15000,00 дол. США, удаваним правочином.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 15 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 10033,00 дол. США, неустойку в сумі 54214,77 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики удаваним правочином відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким зустрічний позов задовольнити, а в задоволенні первісного позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції всупереч вимог чинного законодавства було стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в іноземній валюті доларах США, а не в національній грошовій одиниці в еквіваленті до суми боргу станом на день предявлення позову. Крім цього зазначає, що ОСОБА_1 при укладенні договору з ОСОБА_2 про відступлення права вимоги до ПВНЗ «Інститут підприємництва та сучасних технологій» було приховано від останнього той факт, що у підрозділі примусового виконання рішень ВДВС ГУЮ у Житомирській області перебуває виконавчий напис про стягнення заборгованості в розмірі 145000,00 грн. із вказаного навчального закладу на користь ОСОБА_1 Вказав, що ОСОБА_2 коштів за вказаним договором позики не отримував, а укладений він був з метою забезпечення виконання своїх зобовязань за договором відступлення права вимоги, а також небажання ОСОБА_1 сплачувати податки з отриманих коштів за даним договором. Враховуючи вищевикладені обставини вважає договір позики удаваним правочином.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13 та від 2 липня 2014р. у справі № 6-79цс14.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 27.04.2012 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти в сумі 15 000доларів США. /а.с. 4/. Сторони визначили, що договір позики є безвідсотковим. Пунктом 2 договору передбачено, що позичальник зобовязався повернути позикодавцеві зазначену суму позики на протязі трьох місяців з моменту отримання ним суми позики.

Окрім того, ОСОБА_2, на підтвердження фактичного отримання коштів в сумі 15 000доларів США від ОСОБА_4, написав розписку від 27.04.2012 року /а.с.4 зв./

3 червня 2013 року ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) уклали додаткову угоду до договору позики від 27.04.2013 року, пунктом 1 якої погодили, що заборгованість позичальника за вказаним договором позики станом на дату підписання цієї угоди становить 10533,00 дол. США, оплата яких розстрочується на умовах, вказаних в цій угоді /а.с.5/.

Так, пунктом 2 додаткової угоди встановлено, що позичальник у строк до 01.09.2013 року повертає позикодавцю 3533,00 дол. США.

В разі, якщо позичальник порушить строк повернення грошей, що вказаний в частині перший цього пункту, або вищевказана сума буде повернута не повністю, то позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю штраф в національній валюті за курсом НБУ в розмірі 100 % суми, що вказана в частині перший цього пункту. Тобто, сплаті як штраф підлягає така кількість гривень, яка обчислюється множенням 3533,00 дол. США на курс гривні до долара США за офіційним курсом НБУ.

За пунктом 3 додаткової угоди позичальник в строк до 01.01.2014 року повертає позикодавцю додатково до вказаних в пункті 2 даної угоди 3533,00 дол. США ще 7000,00 дол. США.

В разі, якщо позичальник порушить строк повернення грошей, що вказаний в частині перший цього пункту, або вищевказана сума буде повернута не повністю, то позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю штраф в національній валюті за курсом НБУ в розмірі 100 % суми, що вказана в частині перший цього пункту. Тобто, сплаті як штраф підлягає така кількість гривень, яка обчислюється множенням 7000,00 дол. США на курс гривні до долара США за офіційним курсом НБУ/а.с.5/.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 не спростував підписання ним договору позики та написання розписки про отримання від ОСОБА_1 15000дол. США, та пояснив, що він повернув позивачу уже 8,5тис. доларів.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач дійсно виконував умови договору позики.

Так, розписками позивача підтверджується, що він отримав від відповідача в рахунок погашення платежів за договором позики від 27.04.2012 року та додаткової угоди до нього від 03.06.2013 року грошові кошти : 03.09.2013 року - 1500,00 дол. США; 13.09.2013 року - 1000,00 дол. США; 26.09.2013 року - 1000,00 дол. США; 14.01.2014 року 2000,00 грн.; а також 500,00 дол. США. /а.с. 6, 7, 8, 9,129/. Окрім того раніше відповідачем 21.05.2013року було повернуто 775,00 дол. США, а 31.05.2013 року - 3672,00 дол. США, які зараховані в рахунок погашення боргу при укладенні додаткової угоди 03.06.2013 року (15 000- 4447 (775+3672)/а.с.103,104/.

Встановивши такі обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що умови договору та додаткової угоди щодо повернення грошових коштів відповідачем виконано не було, оскільки у строк до 01.09.2013 року не поверталися отримані ним у позику кошти, а до 01.01.2014 року позивачу було повернуто лише 3500,00 дол. США, а також 14.01.2014 року 2000,00 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, зробленим на підставі ст. 534 ЦК України, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі раніше сплачується неустойка, а в останню чергу погашається основна сума боргу, а тому сплачені платежі в розмірі 3500дол. США та 2000грн. (до моменту подачі позову) обгрунтовано віднесені до суми неустойки.

Позивачем обчислено неустойку із розрахунку 7,993грн. за 1 долар США.

Розрахунок проведено правильно.

Так, згідно додаткової угоди від 03.06.2013 року до договору позики від 27.04.2012року та фактичного виконання умов договору, загальний розмір неустойки становить 84190,27грн. (3533дол. США.+7000дол. США х 7,993). Відповідачем сплачено 3500дол. США та 2000грн., що в загальному становить 29975,50грн. (3500дол. СШАх7,993грн.+2000грн.). А тому непогашена сума неустойки становить 542014,77грн. (84190,27-29975,50).

Аналізуючи викладене, колегія суддів вважає, що з тексту договору позики, розписки, додаткової угоди до договору позики вбачається визнання відповідачем свого боргу, а відтак і отримання грошових коштів, їх розмір, строк та порядок повернення.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов правильного висновку в частині повного задоволення вимог про стягнення основної суми боргу, проте припустився помилки щодо стягнення боргу в іноземній валюті.

Так, відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч.2 ст.192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня (постанова Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі № 6- 79/цс14).

Відповідно до розяснень, викладених у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Судом першої інстанції ухвалено рішення 15 лютого 2017 року.

За курсом НБУ станом на 15.02.2017 офіційний курс гривні до долара США становив 27,230462 грн. за 1 дол. США.

Виходячи з викладеного, з відповідача на користь позивача підлягала до стягнення сума боргу в національній валюті в розмірі 273203грн.22 коп. (10033дол. США х 27,230462 грн.), виходячи із курсу долара до гривні станом на день ухвалення рішення 15.02.2017.

З огляду на наведене рішення суду в цій частині підлягає зміні. Доводи в апеляційній скарзі в цій частині є обґрунтованими.

Висновки суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову є законними і обґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відмінну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до ч.1 п.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 27.09.2010 року між ОСОБА_1 (захисником) та приватним вищим навчальним закладом «Інститутом підприємництва та сучасних технологій» (замовником) укладено та нотаріально посвідчено договір про правову допомогу, захист прав та представлення інтересів /а.с. 97, 98/.

На підставі цього договору замовник уповноважив позивача представляти у стосунках з будь-якими підприємствами, організаціями, установами, громадянами інтереси замовника для вирішення усіх питань діяльності замовника, що потребує правової підтримки. Захисник надає замовнику правову допомогу, а замовник приймає дану правову допомогу та оплачує її відповідно до умов цього договору.

У подальшому 26.04.2012 року між ОСОБА_1 (первісним кредитором) та ОСОБА_2 (новим кредитором) було укладено договір про відступлення права вимоги /а.с. 99/, за яким ОСОБА_2 набув право вимоги до приватного вищого навчального закладу «Інституту підприємництва та сучасних технологій» згідно з договором про правову допомогу, захист прав та представлення інтересів від 27.09.2010 року щодо сплати заборгованості за надані первісним кредитором боржнику юридичних послуг у розмірі 145000,00 грн. 03.05.2012 року сторонами договору складено акт прийому-передачі документів /а.с. 100/.

Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 08.07.2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного вищого навчального закладу «Інституту підприємництва та сучасних технологій» про стягнення заборгованості позов задоволено та стягнуто з Інституту на користь ОСОБА_2 145000,00 грн. заборгованості /а.с. 122/, а також видано виконавчий лист /а.с.123/.

Встановивши такі обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що стороною відповідача не доведено спрямованість волі обох сторін договору позики на вчинення договору про відступлення права вимоги замість договору позики, оскільки 26.04.2012 року між сторонами спірних правовідносин було підписано договір про відступлення права вимоги, за яким вони визначили свої права та обовязки у такому договорі, що також дає підстави стверджувати про недоцільність укладення однакових за своїм змістом правочинів, які були б покликані на виникнення однакових прав та обов'язків для сторін оспорюваного договору позики та спростовує твердження відповідача про удаваність договору позики.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі про стягнення ОСОБА_1 145 000грн. з приватного вищого навчального закладу «Інститут підприємництва та сучасних технологій» за виконавчим написом нотаріуса на суть ухваленого рішення не впливають, оскільки не стосуються предмету розгляду справи як за основним так і за зустрічним позовом. До того ж за рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 08.07.2015 борг стягнуто із зазначеного навчального закладу саме на користь ОСОБА_2

Інші доводи в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому в решті рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 15 лютого 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в сумі 10033доларів США змінити, змінивши стягнуту суму з 10033дол. США на суму 273203грн. 22коп.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді