Провадження № 2/641/149/2017 Справа № 641/6362/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2017 року

Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Ященко С.О.,

при секретарі судового засідання Ємельяненко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Комінтернівського районного суду м. Харкова цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання договору недійсним, стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2, в якому з урахуванням уточнень просить:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 24.12.2012 року, що було укладено між позивачем та відповідачем,

- стягнути з відповідача на користь позивача сплачені за договором кошти у сумі 639 750 грн., моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн. та суму судового збору по справі.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 24 грудня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2. Вищевказаним договором визначено, що продавець гарантує, що квартира, яка є предметом договору на момент його укладення нікому іншому не продана, в спорі і під забороною не перебуває. Пізніше позивачу стало відомо, що зазначена квартира неодноразово була відчужена різним особам та у 2006 році на прилюдних торгах спірну квартиру придбав ОСОБА_3, про що було відомо ОСОБА_2 Відповідач при укладанні договору купівлі-продажу ввела позивача в оману, оскільки ОСОБА_2 було достеменно відомо, що квартира знаходилась у спорі. У зв'язку з вищевикладеним позивач звернулась до суду з позовом про визнання договору недійсним та стягнення з відповідача суми сплаченої нею по договору купівлі-продажу. При цьому зазначає, що розрахунок по договору здійснювався між сторонами у доларах США, а саме відповідач отримала від позивача за квартиру 25000 доларів США, еквівалент яких у гривні станом на 26.10.2016 року і просить стягнути з відповідача на свою користь. Крім того, позивач вважає, що діями відповідача їй заподіяна моральна шкода, яку позивачем оцінено у 10000грн.

В судовому засіданні позивач та її представник ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просять позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні проти позову заперечує, просить в задоволенні позову відмовити.

Доводи своїх заперечень обґрунтовує тим, що позивачем не доведено факт введення позивача відповідачем в оману при укладанні спірного договору, зокрема, відсутнє рішення у кримінальній справі, яким би встановлювалось, що у відповідача був умисел на введення в оману позивача. Окрім того, представник відповідача зазначив, що розрахунок між сторонами провадився у гривні, після отримання коштів відповідачем було сплачено податок на прибуток саме з суми договору, визначеної у гривні.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

З матеріалів справи судом встановлено, що 24.12.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Петриченко О.О.

У відповідності до умов договору ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_6 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_3, а ОСОБА_6 прийняла у власність цю квартиру, і сплатила за неї обумовлену цим договором грошову суму.

Згідно копії витягу про державну реєстрацію прав 26.12.2012 року право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 24.12.2012 року.

24.01.2015 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_3, після реєстрації шлюбу ОСОБА_6 змінено прізвище на "ОСОБА_6".

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28.02.2014 року по справі №641/6214/13-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24.06.2014 року, витребувано у ОСОБА_6 належну ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про придбання на прилюдних торгах в Харківському аукціонному центрі ДАК "НМАЦ" однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_4, та Ухвали апеляційної інстанції від 08.11.2012 року по справі № 2-357/2011 та надано її ОСОБА_3 для володіння, користування та розпорядженням своїм майном. В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_6 - відмовлено у повному обсязі.

Вищезазначеними рішеннями судів встановлено, що право власності на квартиру АДРЕСА_5 ОСОБА_6 набуто неправомірно, оскільки ОСОБА_2 не мала права відчужувати спірну квартиру.

У відповідності до приписів ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зокрема, у рішенні Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28.02.2014 року по справі №641/6214/13-ц зазначено, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.10.2006 року квартира АДРЕСА_5 належить на праві приватної власності ОСОБА_3, відповідно до свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів р.№ 2646, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Звєрєвим А.М. 13.10.2006 року.

Згідно рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24.05.2011 року по справі № 2-357/2011 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08.11.2012 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_11 до Комінтернівського відділу ВДВС ХМУЮ, ДАК "Національна мережа аукціонних центрів" в особі філії "Харківський аукціонний центр", ТОВ "Альянс", ОСОБА_3, ОСОБА_12, треті особи: КП "Харківське міське БТІ", приватний нотаріус ХМНО Звєрєв А.М., про визнання недійсними оцінки вартості квартири, публічних торгів по реалізації квартири, акту проведення публічних торгів по реалізації квартири, про скасування свідоцтва приватного нотаріуса ХГНО Звєрєва А.М. про належність ОСОБА_3 на праві власності квартири, скасування державної реєстрації квартири на ім'я ОСОБА_3, про визнання права власності на квартиру за ОСОБА_13, про зобов'язання КП "Харківське міське БТІ" провести державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_13 з видачею при цьому витягу з реєстру права власності на нерухоме майно відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_13, ОСОБА_14, що виступає одночасно є законним представником малолітньої ОСОБА_15, треті особи: орган опіки і піклування Комінтернівської районної в м. Харкові Ради, Комінтернівське відділення Управління у справах громадянства, міграції й реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України в Харківській області про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселенні із квартири без іншого житлового приміщення, зняття з реєстрації, стягнення матеріальної і моральної шкоди задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_11, ОСОБА_14, ОСОБА_16 усунути порушення права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1, шляхом їх виселення з зазначеної квартири без надання їм іншого жилого приміщення. Зобов'язано Комінтернівське відділення Управління у справах громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб ГУМВС України в Харківській області зняти ОСОБА_11 та ОСОБА_15 з реєстрації за адресою: АДРЕСА_6.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08.11.2012 року також встановлено, що після оформлення у 2006 році права власності ОСОБА_3 спірна квартира декілька разів відчужувалася, зокрема ОСОБА_11 продав її ОСОБА_9 за договором купівлі-продажу від 06.01.2012 року, а потім ОСОБА_9 перепродала її ОСОБА_17, яка в свою чергу подарувала її ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 15.08.2012 року, ОСОБА_6 придбала квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 24.12.2012 року.

У відповідності до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 658 ЦК України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

У відповідності до п. 5 договору купівлі-продажу від 24.12.2012 року продавець (ОСОБА_2.) гарантує, що квартира, яка є предметом цього договору, на момент його укладення нікому іншому не продана, не подарована, не передана як внесок до статутного капіталу (фонду), не відчужена іншим способом, не заставлена, під податковою заставою, в спорі і під забороною (арештом) не перебуває, відносно неї не укладено будь-яких договорів щодо користування з іншими особами, як юридична адреса вона не використовується, прав щодо неї у третіх осіб (в тому числі за договорами найму чи шлюбними договорами), як в межах, так і за межами України, немає.

Таким чином, підписавши договір, відповідач ОСОБА_2 надала позивачеві інформацію про те, що квартира, яка є предметом цього договору, в спорі не перебуває, прав щодо неї у третіх осіб немає, що не відповідало дійсності.

Допитана у судовому засіданні 18.04.2017 року у якості свідка ОСОБА_18 пояснила, що проживає у АДРЕСА_7 та є сусідкою позивача та відповідача. У квартирі № 138 вона проживає з 1966 року, знала ОСОБА_11, які проживали у кв. № 139, дружина ОСОБА_11 працювала медсестрою та приходила до батьків свідка робити уколи. Ще до ОСОБА_11 приходили судові виконавці та дільничний з приводу квартири. Зазначила, що на теперішній час у квартирі № 139 проживає ОСОБА_6. З власницею квартири №139, яка була до ОСОБА_6, спілкувалась лише один раз з приводу ремонту квартири та даху. Зі слів колишньої власниці вона придбала квартиру для проживання своєї доньки. Дійсно деякий час, до того як її придбала ОСОБА_6, у квартирі проживала приблизно півроку дівчина. В цей час також неодноразово приходили державні виконавці та дільничний з приводу власності на квартиру, коли доньки власника ОСОБА_2 не було вдома, вони дзвонили у двері до свідка, розпитували, залишали інформацію, яку вона в подальшому передавала доньці ОСОБА_2.

Згідно довідки старшого слідчого СВ Слобідського ВП ГУНП в Харківській області від 01.03.2017 року подана позивачем заява про кримінальне правопорушення про шахрайські дії з боку ОСОБА_2 під час укладання договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_6, від 24.12.2012 року, прийнята та зареєстрована 19.02.2017 року в ЄРДР за № 0000472 за ч. 1 ст. 190 КК України. Розпочато досудове розслідування.

Крім того, суд зазначає, що первісно ОСОБА_3 позов про витребування майна з чужого незаконного володіння було пред'явлено до ОСОБА_2 і тільки ухвалою суду від 21.08.2013 року по справі № 641/6214/13-ц відповідача ОСОБА_2 було замінено на ОСОБА_6

Також рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28.02.2014 року по справі №641/6214/13-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24.06.2014 року, встановлено, що ОСОБА_2 не мала права відчужувати квартиру АДРЕСА_5. Крім того, в задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу від 24.12.2012 року дійсним відмовлено.

Таким чином, з урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 24.12.2012 року.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У відповідності до п. 4 договору купівлі-продажу від 24.12.2012 року продаж квартири, що є дійсним наміром сторін, вчинено за суму 199 825, 00 гривень, що по курсу Національного банку України становить 25 000, 00 доларів США, які гроші Продавець, повністю отримав від Покупця ще до підписання цього договору. Продавець своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру, одержання від Покупця грошей в сумі 199 825, 00 гривень, що по курсу Національного банку України становить 25 000, 00 доларів США, та відсутність зі свого боку по відношенню до Покупця будь-яких претензій, фінансового характеру.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Допитана у судовому засіданні 04.04.2017 року у якості свідка ОСОБА_19 пояснила, що є матір'ю позивача, була присутня при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири. Розрахунок за договором відбувався у доларах США, відповідач перевіряла кожну купюру.

Допитаний у судовому засіданні 04.04.2017 року у якості свідка ОСОБА_20 пояснив, що він є рідним братом позивача, був присутній під час укладання договору купівлі-продажу спірної квартири та передачі грошових коштів у доларах США. Продавцю ОСОБА_2 були передані 25 000 доларів США за продаж квартири.

При цьому пояснення свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 не можуть прийняті судом до уваги у якості належного доказу розрахунків по договору у доларах США, оскільки у відповідності до ч. 2 ст. 58 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Не може бути прийнятий судом у якості належного доказу і складений позивачем та вказаними свідками акт підтвердження факту розрахунку за договором у доларах США від 24.12.2012 року, оскільки він складений заінтересованими особами без участі іншої сторони правочину (ОСОБА_2.).

Суд зазначає, що представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти отримання відповідачем розрахунку по договору у доларах США, підписавши договір, сторони у п. 4 договору погодили, що продаж вчинено за суму 199 825, 00 гривень, належних та допустимих доказів розрахунку в іншій валюті, ніж гривня, до матеріалів справи позивачем не надано.

Таким чином, стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає грошова сума, отримана відповідачем за договором купівлі-продажу від 24.12.2012 року, у розмірі 199825,00грн.

Відносно позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого, може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно роз'яснень, викладених в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"(зі змінами та доповненнями), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Виходячи з приписів ст.ст. 23, 1167 ЦК України, підставою відповідальності за завдану моральну шкоду є склад цивільно-правового правопорушення, що складається з наступних елементів: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Умовою відповідальності є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов'язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). За загальним правилом, зобов'язання відшкодувати моральну шкоду виникає з вини відповідача. Відповідальність без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння їй моральної шкоди, розміру заявленої до стягнення моральної шкоди, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Питання про розподіл витрат зі сплати судового збору суд вирішує у відповідності до ст. 88 ЦПК України.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 3000грн. суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, серед іншого, належать витрати на правову допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

З аналізу зазначених норм вбачається, що правовою допомогою в цивільному процесі визнається допомога правового характеру адвоката або іншого фахівця у галузі права. Крім того, судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу, повинні бути пов'язані тільки з розглядом конкретної цивільної справи, що розглядається судом.

Згідно роз'яснень, що містяться у п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем в обґрунтування понесення витрат з оплати правової допомоги до матеріалів справи надано витяг з угоди про надання правової допомоги від 01.07.2016 року та копію квитанції про сплату ЮК Червонозаводського району адвокату ОСОБА_21 3000грн.

При цьому, з наданих суду документів не вбачається, що надані позивачу юридичні послуги пов'язані з розглядом цієї конкретної цивільної справи, позивачем не надано розрахунку таких витрат, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача витрат по оплаті послуг на правову допомогу у розмірі 3000 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 217, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 24.12.2012 року.

Стягнути з ОСОБА_2, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8, код НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, код НОМЕР_2, грошову суму у розмірі 199825,00грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 2549,45грн.

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Комінтернівський районний суд м. Харкова протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С. О. Ященко