Справа № 441/1694/15 Головуючий у 1 інстанції: Ференц О.І.
Провадження № 22-ц/783/114/17 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Ванівського О.М., Шандри М.М.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, Кінаш Т.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 03 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області, відділу Держгеокадастру у Городоцькому районі Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - реєстраційна служба Городоцького РУЮ Львівської області про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису у поземельній книзі та кадастрового номера земельної ділянки,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 03 березня 2016 року позов задоволено частково. Визнано недійсним та скасовано рішення Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області № 359 від 13.07.2012р. "Про надання дозволу гр. ОСОБА_5 на розроблення техдокументації із землеустрою щодо складання документів, посвідчуючих право власності громадян на земельні ділянки". Визнано недійсним та скасовано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1, індексний 24804689, видане ОСОБА_5 28.07.2014р. реєстраційною службою Городоцького районного управління юстиції Львівської області. Зобов'язано Державного кадастрового реєстратора скасувати запис у Поземельній книзі про реєстрацію земельної ділянки площею 0.1012 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання стягнення судового збору.

Дане рішення оскаржив представник ОСОБА_5 - ОСОБА_2 подавши апеляцій скаргу, у якій зазначає, що рішення постановлене з порушенням норм процесуального законодавства. Звертає увагу, що у позовній заяві позивач ставить вимоги публічно-правового характеру до органів державної влади та органів державного управління, а не захист права власності, тому дана позовна заява не може розглядатися у цивільно-правовому порядку, а повинна розглядатися за нормами Кодексу адміністративного судочинства.

Просить скасувати рішення Городоцького районного суду Львівської області від 03 березня 2016 року та закрити провадження у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта ОСОБА_2, який підтримав доводи апеляційної скарги, представника позивача ОСОБА_3 та представника відповідача Суховільської сільської ради - Кінаш Т.П., котрі висловили свої заперечення щодо задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Городоцького районного суду Львівської області від 03 березня 2016 року, та перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Задовольняючи позов районний суд виходив з того, що при наданні дозволу ОСОБА_5 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують її право на земельну ділянку площею 0.1839 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1, Суховільською сільською радою Городоцького району Львівської області не було враховано інтереси суміжного землекористувача ОСОБА_6, чим фактично позбавлено її можливості вільно користуватися її власністю, та не враховано вимог ст.. 83 ЗК України в частині неможливості передачі у приватну власність земель загального користування, якими є в тому числі проїзди, таке рішення сільської рад, а також Свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2, видане 28.07.2014 року реєстраційною службою Городоцького районного управління юстиції Львівської області на ім`я ОСОБА_5 на підставі такого рішення, підлягають визнанню недійсними та скасуванню.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід оцінювати три критерії на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу.

Принцип «пропорційності» передбачає дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта, вичерпує свою дію після його реалізації, а вимоги про визнання такого рішення незаконним повинні розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло речове право. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним розглядається як спосіб захисту порушеного цивільного права за п. 10 частини другої статті 16 ЦК України та повинна пред'являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що оскільки порядок видачі державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку перебуває у сфері публічно-правових відносин, то спори щодо дій чи бездіяльності суб`єктів повноважень з приводу їх видачі підлягають розгляду адміністративними судами.

Публічно-правовий спір має свою особливість суб'єктного складу - участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сам по собі цей факт не дає підстав ототожнювати із публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за участю суб'єкта владних повноважень.

З огляду на це, неправильним є формальне застосування пункту 5 частини другої статті 17 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що до суду звертається суб'єкт владних повноважень як позивач. Зазначене підтверджується також правилами статей 3, 15, 45 ЦПК України, які передбачають право органів державної влади, органів місцевого самоврядування звертатися до суду з заявами в порядку цивільного судочинства у випадках, установлених законом.

Аналіз статті 15 ЦПК України та статті 17 КАС України дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб'єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб'єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер спірних правовідносин, із яких виник спір.

Таким чином, провівши аналогію, спір за вирішенням якого до суду звернувся позивач не стосується захисту прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин.

Спір виник із цивільних, земельних правовідносин і справа за правилами статті 15 ЦПК України підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Верховний суд України висловив зазначені правові позиції у постановах по справах : № 6 - 2510цс15 та № 6-2554цс16 .

Відповідно до ст..360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Судом встановлено що, позивачка ОСОБА_6 звернулася з позовом до ОСОБА_5, Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області, відділу Держгеокадастру у Городоцькому районі Львівської області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - реєстраційної служби Городоцького РУЮ Львівської областіпро визнання незаконним та скасування рішення Суховільської сільської ради від 13.07.2012 року №359 «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, посвідчуючи право власності на земельну ділянку, призначену для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 гр..ОСОБА_5», визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 від 28.07.2014, видане ОСОБА_5 Реєстраційною службою Городоцького районного управління юстиції Львівської області та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 14732761 від 28.07.2014р. на земельну ділянку площею 0,1012 га по АДРЕСА_1, скасування запису у поземельній книзі та кадастрового номера земельної ділянки площею 0,1012 га по АДРЕСА_1.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 Земельного кодексу України, глав 27, 33, 34 Цивільного кодексу України, статті 15 Цивільного процесуального кодексу України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Пунктом 7 вищезазначеної постанови встановлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою ст.. 152 ЗК шляхом: визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту.

Згідно п.3 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст.. 15, 16 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України, Господарським процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення.

Критерієм розмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне ( справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору ( однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Оскільки згідно із ст.. 16 ЦПК не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства. Разом з тим суд також має врахувати, що в порядку цивільного судочинства підлягають розгляду справи у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов`язані між собою і окремий їх розгляд неможливий.

Згідно зі ст.. 13 і 14 Конституції України, ст. 177, 181, 324 і главою 30 ЦК України земля та земельні ділянки є об`єктами цивільних прав, а держава і територіальні громади через свої органи беруть участь земельних відносинах, тобто прав власників земельних ділянок. Отже, суд має з`ясувати, є спір приватноправовим або публічно-правовим; чи виник спір із відносин, урегульованих нормами цивільного права чи пов`язані ці відносини зі здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності, чи виник спір щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері земельних правовідносин.

Земельні відносини, суб`єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об`єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки, регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників , забезпечення гарантій прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними ст.. 16,21, 393 ЦК, ст.. 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб`єкта владних повноважень, згідно зі ст.. 15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, можна прийти до висновку, що спір, який має місце між позивачем та відповідачем відноситься до приватноправового, а отже підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги про те, що позовна заява не може розглядатися у цивільно-правовому порядку а повинна розглядатися за нормами Кодексу адміністративного судочинства колегія суддів вважає безпідставними, і такими що не підлягають до задоволення, оскільки такі спростовуються матеріалами і обставинами справи та вищезазначеними правовими позиціями Верховного Суду України, які в силуст..360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні, оскільки таке ухвалене у відповідності до вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 03 березня 2016 року відхилити.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 03 березня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді