Справа № 285/1055/16-ц
провадження № 2/0285/294/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10.08.2017 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді - Помогаєва А.В., за участю: секретаря Кравець І.А., позивача - ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача - ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, відповідача - ОСОБА_5, представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном, зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

встановив :

06.04.2017 р. позивач звернулась до суду з позовом, у якому просила усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні житловим будинком № 18 по вул. Лесі Українки в с. Орепи Новоград-Волинського району, шляхом виселення ОСОБА_3

Обґрунтувала позов тим, що згідно договору купівлі-продажу від 21.03.2008 р. вона є власником зазначеного будинку, який придбала у свого батька (ОСОБА_7О.). У будинку зареєстрована та проживає дружина ОСОБА_7 відповідач ОСОБА_3, яка перешкоджає у користуванні будинком.

Відповідачем подано зустрічний позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 21.03.2008 р., який обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 з ОСОБА_7 перебувала у зареєстрованому шлюбі. 16.01.2012 р. ОСОБА_7 склав заповіт, згідно якого заповів все своє майно ОСОБА_3 17.12.2012 р. ОСОБА_7 помер. Вважає, зазначений договір купівлі-продажу будинку недійсним, оскільки правочин укладався між ОСОБА_5 (братом первинного позивача) від імені ОСОБА_7 на підставі дублікату доручення та без згоди ОСОБА_3 як дружини.

Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Пояснили, що батько позивача ОСОБА_7 у 2005 році, до укладення шлюбу з відповідачем, придбав будинок № 18 по вул. Лесі Українки в с. Орепи Новоград-Волинського району. В 2007 році батько був особою похилого віку та хворів на тяжкі захворювання. Він потребував значних коштів на лікування, які були в наявності у родині ОСОБА_1 Оскільки ці кошти були спільним майном подружжя, вона не мала можливості самостійно ними розпорядитись. Чоловік погодився передати кошти лише у випадку відчуження на користь подружжя будинку, в якому проживав ОСОБА_7 Родиною було прийняте спільне рішення про укладення договору купівлі-продажу будинку. З метою розпорядження своїм майном, батько видав нотаріально посвідчену довіреність від 27.12.2007 року, якою уповноважив на вчинення правочинів свого сина ОСОБА_5, який був представником продавця за договором купівлі-продажу спірного будинку від 21.03.2008 року. Кошти за будинок в сумі 54000 грн. сплачено повністю і витрачено на лікування ОСОБА_7 У батька були складні відносини зі своєю останньою дружиною ОСОБА_3, тому він приховував від неї факт продажу будинку. ОСОБА_7 помер 17.12.2012 року. Про право власності на будинок ОСОБА_1 повідомила ОСОБА_3 одразу після поховання батька та запропонувала купити в неї цей будинок або укласти договір оренди. Спочатку ОСОБА_3 погодилась на пропозицію купити будинок, але посилалась на відсутність коштів для цього і просила зачекати. У подальшому вона відмовилась купувати будинок або укладати договір оренди, посилаючись на заповіт ОСОБА_7, яким він у 2012 році заповів ОСОБА_3 все своє майно. Факт інформування відповідача про перехід права власності на будинок підтверджується показами свідка та звукозаписом телефонної розмови сторін. На теперішній час ОСОБА_3 перешкоджає у користуванні будинком, а саме: не допускає ОСОБА_1 до будинку, не передає ключі від вхідних дверей.

Проти зустрічного позову ОСОБА_8 та її представник заперечували, посилаючись на його необґрунтованість. Крім того, просили застосувати позовну давність, посилаючись на те, що ОСОБА_3 дізналась про договір купівлі-продажу будинку в січні 2013 року, що підтверджується показами свідка; під час оформлення спадкових прав на майно чоловіка вона не зверталась до нотаріуса з заявою про оформлення свідоцтва на будинок. Зустрічний позов подано в травні 2016 року за межами загального строку позовної давності.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник проти позову ОСОБА_1 заперечували. Просили поновити строк позовної давності, визнати недійсним договір купівлі-продажу вищезазначеного будинку. Пояснили, що 23.12.2007 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_7 В будинку вони проживали разом з 2006 року. В січні 2012 року ОСОБА_7 склав заповіт, посвідчений секретарем Орепівської сільської ради, за яким все своє майно заповідав ОСОБА_3 На підставі цього заповіту вона вважає себе власником будинку. Їй відомо, що чоловік ніколи не складав договорів про відчуження будинку. В 2007 році ОСОБА_7 видав довіреність своєму сину ОСОБА_5 з метою розпорядження автомобілем, але під час її оформлення до тексту було включено повноваження представника розпоряджатись також іншим майном довірителя. Під час підписання довіреності ОСОБА_7 на це увагу не звернув. Спірний договір 21.03.2008 року укладено на підставі дублікату довіреності, що за своїм текстом відрізняється від оригіналу. Крім того, нотаріусом під час посвідчення договору не перевірено факт перебування власника будинку в зареєстрованому шлюбі та не отримано згоду дружини на таке відчуження майна. Будь-яких коштів за цим договором ОСОБА_7 не отримав. Вважають причини пропуску строку позовної давності поважними, оскільки ОСОБА_3 ознайомилась з текстом спірного договору лише отримавши його у якості додатку до позовної заяви.

Відповідач ОСОБА_5 та його представник первинний позов підтримали, а проти задоволення зустрічного позову заперечували. Дали пояснення аналогічні поясненням позивача ОСОБА_1 Посилались на те, що договір купівлі-продажу будинку укладався за дійсною волею продавця, кошти були сплачені покупцем у повному обсязі та за вказівкою ОСОБА_7 витрачались на придбання ліків для нього.

В судовому засіданні допитана свідок ОСОБА_9, яка пояснила, що з 2001 року вона працює на посаді секретаря Орепівської сільської ради Новоград-Волинського району. 16.01.2012 року вона посвідчила заповіт ОСОБА_7, яким той заповів своїй дружині ОСОБА_3 усе своє майно, у тому числі будинок № 18 по вул. Лесі Українки в с. Орепи. Під час оформлення заповіту будь-які правовстановлюючі документи про право власності на будинок ОСОБА_10 не надавав, за реєстрами право власності не перевірялось. Згідно погосподарської книги сільської ради він був записаний власником будинку до 30.01.2013 року. В цей день ОСОБА_1 надала до сільської ради договір купівлі-продажу. Про цей факт ОСОБА_9 особисто повідомила ОСОБА_3 телефоном.

Дослідивши зміст позовних вимог, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та покази свідка, дослідивши надані докази, суд дійшов наступних висновків.

Згідно дублікату договору купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки від 09.12.2005 року ОСОБА_11 продала, а ОСОБА_10 ОСОБА_7 купив житловий будинок з усіма надвірними будівлями та земельну ділянку, що знаходяться в селі Орепи, в. ОСОБА_12, 18. (а.с. 42)

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії 1-ТП № 037365 від 23.11.2007 р. ОСОБА_7 зареєстрував шлюб зі ОСОБА_3 23.11.2007 р. (а.с. 21)

17.12.2007 року ОСОБА_7 видав нотаріально посвідчену довіреність №3207, якою уповноважив свого сина ОСОБА_5 здійснювати управління та розпорядження всім своїм майном та укладати дозволені законом правочини. (а.с. 25)

Згідно договору купівлі-продажу від 21.03.2008 р. № 638, укладеного між ОСОБА_7 від імені якого за довіреністю діяв ОСОБА_5 та ОСОБА_13, остання придбала житловий будинок № 18 в с. Орепи Новоград-Волинського району, сплативши за нього 54000 грн. Договір посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_14 (а.с.40)

Зміна прізвища позивача з «Матвійчук» на «Романюк» підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 8)

Згідно заповіту від 16.01.2012 р., посвідченому секретарем Орепівської сільської ради Новоград-Волинського району, ОСОБА_7 заповів все своє майно своїй дружині ОСОБА_3 (а.с. 24).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1- ТП № 203292 від 18.12.2012 р. ОСОБА_15 помер 18.12.2012 року (а.с. 22)

Житомирським обласним державним нотаріальним архівом на запит суду надано копії документів, повязаних з укладанням вищевказаного договору.

Правочин вчинено представником на підставі нотаріально посвідченого дублікату довіреності від 27.12.2007 року, який видано 06.02.2008 року (а.с. 48)

Текст дублікату дійсно відрізняється від оригіналу довіреності. Разом з тим, такі відмінності не є істотними, оскільки як оригінал, так і дублікат довіреності містять повноваження представника на вчинення правочинів з розпорядження майном довірителя.

Посилання відповідача на обовязок нотаріуса перевірити обставини втрати оригіналу довіреності та зясувати волю довірителя щодо видачі дубліката є безпідставними, оскільки згідно абз. 9 п. 29 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 року N 20/5 (що була чинною на момент видачі дубліката), визначено наступне: «Нотаріус при видачі дубліката втраченої довіреності перевіряє дійсність цієї довіреності за даними Єдиного реєстру довіреностей».

Згідно ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Підстави припинення представництва за довіреністю визначені ст. 248 ЦК України. Зокрема, такою підставою є скасування довіреності.

Відповідно до ст. 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність.

Права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася. (ч. 3 ст. 249 ЦК України).

Суду не надано доказів скасування ОСОБА_7 довіреності від 27.12.2007 року.

Вимог про визнання довіреності або її дублікату недійсними у зустрічному позові не заявлено.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що під час укладання оспорюваного правочину ОСОБА_5 діяв від імені ОСОБА_7 на підставі належно оформленого дублікату довіреності № 3207 від 17.12.2007 р., якою останній уповноважив ОСОБА_5 здійснювати управління та розпорядження всім своїм майном, укладати дозволені законом правочини.

Таким чином, суд дійшов висновку, що ОСОБА_5 під час укладання спірного договору купівлі-продажу будинку діяв як повноважний представник продавця.

Отримання коштів за договором підтверджується текстом самого договору, а також нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_16 (чоловіка позивача) (а.с. 17)

ОСОБА_3 не надала будь-яких доказів на спростування цих тверджень та не довела факт безоплатності правочину.

Крім того, слід зазначити, що неотримання коштів за договором може свідчити про невиконання обовязків покупцем, що не є підставою для визнання договору недійсним, оскільки продавець міг вимагати стягнення коштів на виконання договору.

Безпідставними є також посилання ОСОБА_3 на протиправність укладання спірного договору без її згоди.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 був єдиним власником будинку, який придбав до укладання шлюбу зі ОСОБА_3 За правилами ст. 57 Сімейного Кодексу України таке майно є особистою приватною власністю чоловіка, укладання правочинів щодо розпорядження ним не потребує згоди дружини.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що зустрічний позов є необґрунтованим та відмовляє у його задоволенні.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_8 про виселення ОСОБА_3, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України - ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Разом з тим, згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним

Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

На підставі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Договором купівлі-продажу будинку від 21.03.2008 року не містить умов щодо права продовження проживання у ньому продавця та членів його сімї.

Відповідачем у судовому засіданні визнано факт своєї відмови від укладання договору найму (оренди) будинку та від передачі ключів власнику будинку.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у Постанові від 27 травня 2015 року по справі № 6-92цс15, передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Частина 3 ст. 116 ЖК України встановлює необхідність виселення осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, без надання їм іншого жилого приміщення.

Враховуючи, що відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні будинком, сторони не досягли згоди щодо укладення договору про умови проживання в ньому ОСОБА_3, суд дійшов висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні будинком, шляхом виселення відповідача, підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 88, 209, 212, 214, 215, 218, 223, 224-233, 294 ЦПК України, суд -

вирішив :

Позов задовольнити повністю.

Усунути перешкоди в користуванні та розпорядження майном, а саме виселити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з житлового будинку № 18 по вул. Лесі Українки в с. Орепи, Новоград-Волинського району.

У задоволенні зустрічного позову відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 (десяти) днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 15.08.2017 р.

Головуючий: А.В. Помогаєв