АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/991/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 21 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
секретарОСОБА_5

позивача ОСОБА_6

представника позивача ОСОБА_7

представника відповідача ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_9 про визнання удаваним договору дарування земельної ділянки та укладеним договору купівлі-продажу, стягнення грошової компенсації, -

в с т а н о в и л а :

у листопаді 2016 року ОСОБА_6 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати договір дарування земельної ділянки №336 площею 1040 кв.м. у садово-городньому кооперативі «Черкаський», що розташований по вул. Рябоконя у м. Черкаси, укладений 06.04.2005 р. між ОСОБА_10 та ОСОБА_9, удаваним правочином та на підставі цього визнати, що цей договір був укладений як договір купівлі-продажу, та стягнути з відповідача на користь позивачки 41344,50грн, в якості компенсації вартості цієї земельної ділянки, що була відчужена відповідачем за договором купівлі-продажу від 10.07.2014 р.

В обґрунтування вимог в позові зазначено, що земельна ділянка була придбана сторонами за спільні кошти у ОСОБА_10 за 2000 грн. Натомість за час перебування у шлюбі позивачка не бачила документів з оформлення правочину з придбання земельної ділянки. Про те, що правочин було укладено у формі договору дарування вона дізналася лише влітку 2014 року, коли сторони стали проживати окремо і відповідачем було ініційоване розірвання шлюбу. У липні 2014 року відповідач продав спірну земельну ділянку за 82689 грн. Вважає, що оскільки земельна ділянка була придбана в період зареєстрованого шлюбу, то вона є спільною сумісною власністю сторін, а тому відповідач має передати їй половину коштів, отриманих від продажу земельної ділянки.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_6 не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів, виходив з того, що позивачем не надано доказів, що оспорюваний договір дарування земельної ділянки є удаваним правочином.

Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.11.2001 р. по 17.03.2015 р. ( а.с. 7 - 8).

06.04.2005 р. між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 було укладено договір дарування, на підставі якого ОСОБА_10 подарувала, а ОСОБА_9 отримав у дарунок земельну ділянку №336 площею 0,104 га, що знаходиться в Садово-городньому кооперативі «Черкаський» в м. Черкаси. 16.06.2005 р. ОСОБА_9 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку ( а.с.4).

10.07.2014 р. ОСОБА_9 продав земельну ділянку ОСОБА_11 за 82689 грн., що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу (а.с.5-6).

Доводи відповідача щодо того, що продаж здійснено за іншою вартістю колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не підтверджуються жодними доказами, а тому є необґрунтованими.

Позивачка наполягає, що земельна ділянка була придбана ОСОБА_9 на підставі правочину купівлі-продажу, оскільки за її придбання ОСОБА_10 були передані грошові кошти в розмірі 2000 грн., а договір дарування був укладений з метою приховання реального правочину та ухилення від сплати зайвих обов'язкових платежів, пов'язаних з реєстрацією купівлі-продажу. Оскільки земельна ділянка була придбана в період перебування сторін у шлюбних стосунках, то вона є спільною сумісною власністю сторін, а тому позивачка заявляє вимоги про передачу їй половини коштів, отриманих відповідачем від продажу земельної ділянки.

Суд першої інстанції прийшов до вірного переконання, що за таких обставин між сторонами вбачається спір, що виник з приводу порядку укладання правочинів та регулювання майнових правовідносин подружжя, що регулюється нормами ЦК України та СК України.

Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вимоги до правочинів, закріплені у ст.203 ЦК України. Зазначена стаття кореспондується із положеннями ч.1 ст.215 ЦК України, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Залежно від підстав недійсності правочину, закон передбачає настання різних наслідків.

Статтею 235 ЦК Українипередбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Оскільки відповідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України, головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, обов'язок доказування обставин, на які посилається сторона як підставу своїх вимог покладається на таку сторону. Отже, саме позивач має надати суду докази на підтвердження дійсної спрямованості волі сторін при укладенні договору дарування. Всупереч зазначеним нормам закону стороною позивача не надано суду відповідних доказів, які б з точки зору їх належності, допустимості та достатності свідчили про наявність того, що між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 в дійсності було укладено правочин купівлі-продажу земельної ділянки.

Надані позивачем розписка та заява від імені ОСОБА_10 (а.с.32,34) не є достовірними доказами, оскільки складені не ОСОБА_10, а іншою особою, що було встановлено судом під час допиту свідка ОСОБА_12, яка пояснила, що саме вона складала розписку та заяву і передавала їх на підпис ОСОБА_10 До того ж, заява від імені ОСОБА_10 (а.с.34) складена з метою підтвердження визнання ОСОБА_10 позову ОСОБА_6, якого на час складання такої заяви не було подано, а відтак ОСОБА_10 не могла знати зміст позовних вимог. Розписка та заява датовані 11.07.2014 року, тоді, як угода вчинена 06.04.2005 року, а з позовом ОСОБА_6 до суду звернулася 14.11.2016 року. Таким чином, розписка та заява ОСОБА_10 є недопустимими доказоми в контексті положень ст.59 ЦПК України.

Пояснення свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13, щодо волевиявлення ОСОБА_10, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги, як достовірні, оскільки ці особи не були очевидцями події укладання оспорюваного правочину та умов, що йому передували, а відтак є припущенням, що ґрунтується на субєктивному тлумаченні обставин, про які їм стало відомо зі слів інших осіб.

Колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції , що доводи сторони позивача про те, що заборгованість ОСОБА_10 зі сплати членських внесків в СК «Черкаський» була погашена ОСОБА_10 лише після відчуження земельної ділянки на користь ОСОБА_9 не підтверджені належними доказами, а відтак також є припущенням. Позивачем не надано відомостей про те, хто саме здійснив погашення заборгованості і в який час.Не надано стороною позивача і доказів про майновий стан ОСОБА_10, а тому суд не може прийняти доводи про те, що вона мала на меті саме продати земельну ділянку з метою поліпшення свого майнового стану.

Про дійсність спрямованості волі ОСОБА_10 свідчить зміст оспорюваного договору дарування, який укладений в письмовій формі і посвідчений нотаріально (а.с.63, що свідчить про ознайомлення сторін договору з його змістом, які своїми підписами засвідчили відповідність умов договору їх волі та намірам.

Встановлено, що між позивачкою та відповідачем 14.05.2010 р. було укладено шлюбний договір, яким визначено, що подружжю на праві спільної сумісної власності належать дві квартири, які вони домовились розподілити між собою (а.с.48). Відсутність в цьому договорі посилань на наявність іншого майна, яке є спільною сумісною власністю, є непрямим свідченням того, що позивачка не мала на момент укладання шлюбного договору майнових вимог щодо земельної ділянки, хоча знала про її існування.

Суд першої інстанції прийшов до вірного переконання, що стороною позивача не надано суду доказів, які з точки зору достовірності, достатності та взаємозвязку свідчили про те, що оспорюваний договір дарування земельної ділянки є удаваним правочином, а тому вимоги про визнання договору дарування удаваним з підстав, викладених у позові, не підлягають задоволенню.

З огляду на те, що вимога позивачки про оспорювання договору дарування не підлягає задоволенню, то питання про застосування строку позовної давності судом першої інстанції не розглядалося, оскільки воно не має правового значення.

Вимоги про стягнення половини коштів від продажу відповідачем земельної ділянки є похідними від вимог про визнання договору дарування удаваним правочином. Підставою вимог про стягнення половини коштів від продажу земельної ділянки позивачка зазначила саме правовий режим цього майна, яке вона вважає спільною сумісною власністю сторін. Натомість, оскільки судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що оспорюваний договір дарування є удаваним, то земельна ділянка відповідно до п.2 ч.1 ст.57 СК України була особистою приватною власністю відповідача. З огляду на положення ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених вимог і при наданні оцінці правомірності поведінки сторін обмежений підставами, визначеними в позові. За таких обставин, з підстав викладених в позові, вимоги про стягнення з відповідача половини коштів, отриманих відповідачем від продажу земельної ділянки, також не підлягають задоволенню.

Колегія суддів не вбачає порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції ухвалено оскаржуване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхиляє, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 березня 2017 року у даній справі залишає без змін.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,313,314,315,317,319 ЦПК України, колегія суддів судової палати ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_9 про визнання удаваним договору дарування земельної ділянки та укладеним договору купівлі-продажу, стягнення грошової компенсації залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :