АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н НЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 753/17829/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/389/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Комаревцева Л.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

20 квітня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А.

Суддів - Прокопчук Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі - П'ятничук В.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: Дарницька районна у місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, шляхом зняття з реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, - квартирою АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, вважаючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини,що мають значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що у вересні 2016 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що останній зареєстрований у вказаній квартирі, однак у ній не проживає з січня 2001 року, особистих речей відповідача у квартирі немає, витрат по утриманню квартири не несе.

У зв'язку із викладеним, просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняти його з реєстраційного обліку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу належить 3/4 частки квартири АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 9 серпня 2001 року та 1/4 частка цієї квартири належить доньці позивача ОСОБА_5

Відповідно до акту від 16 вересня 2016 року, який складено мешканцями будинку та завірено службовими особами ЖЕД №202, з 1 січня 2001 року по 16 вересня 2016 відповідач не проживає у спірній квартирі, речей особистого користування у квартирі немає, витрати по утриманню квартири відповідач не несе.

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України.

За положенням ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад шести місяців, проводиться в судовому порядку.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач більше шести місяців не проживає на спірній жилплощі без поважних причин.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Як встановлено судом, і не заперечувалось сторонами, ОСОБА_3 був зареєстрований у спірній квартирі як член сім'ї власника з 4 вересня 2001 року.

Виходячи з положень ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України, власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Однак, як вбачається зі змісту позовної заяви, в якості правої підстави своїх вимог, позивач зазначала, як ст. 405 ЦК України, яка передбачає визнання особи такою, що втратила право користування житлом у випадку відсутності члена сім'ї власника за місцем проживання понад 1 рік, так і ст. 71, 72 ЖК України, що визначає підстави визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад шести місяців без поважних причин.

Суд першої інстанції, не встановивши належним чином підставу для звернення позивача до суду, визнав відповідача таким, що втратив право користування квартирою відповідно до ст. 71,72 ЖК України з підстав непроживання у квартирі понад шість місяців без поважних причин.

При цьому, застосовуючи до спірних правовідносин положення ст. 71, 72 ЖК України, суд першої інстанції не врахував, що зазначені норми регулюють правовідносини, що склалися при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї у жилому приміщенні в будинках державного і громадського житлового фонду, тоді як у даному випадку правовідносини виникли між власником квартири та її родичем.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» , члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Отже, при вирішенні позовних вимог ОСОБА_4 суд першої інстанції не врахував вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, яка є спеціальною нормою.

Крім того, поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що в провадженні цього ж суду з жовтня 2016 року знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про вселення.

Як вбачається зі звернень ОСОБА_3 зі скаргами на дії позиваа щодо його протиправного виселення зі спірної квартири та копій висновків про результати розгляду звернень громадянина від 11 та 17 жовтня 2016 року Дарницького РУ ГУНП в м. Києві, ОСОБА_3 зареєстрований у спірній квартирі, у вересні 2016 року між ним та позивачем виник конфлікт щодо проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі, ОСОБА_4 після смерті його матері почала вчиняти протиправні дії відносно нього щодо проживання в квартирі. ( а.с. 60, 61, 76, 77).

Жодних доказів тих обставин, що відповідач добровільно залишив місце проживання і не проживав у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців, позивачем до суду не надано.

Наданий позивачем до матеріалів справи акт про непроживання відповідача у спірній квартирі від 16 вересня 2016 року не може бути прийнятий до уваги, оскільки є неналежним доказом обставин, заявлених ОСОБА_4, оскільки цей акт складено без обстеження квартири, де зареєстрований відповідач, зміст акту та достовірність викладеної в ньому інформації відповідальним працівником ЖЕД № 202 не перевірялись, а лише засвідчено підписи мешканців. Крім того в акті зазначено, що ОСОБА_3 не проживає у квартирі 96 з 1 січня 2001 року, в той час, як в спірній квартирі він зареєстрований лише з 4 вересня 2001 року.

Відтак, суд першої інстанції належним чином не перевірив причин і строків не проживання відповідача у спірній квартирі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними висновки суду першої інстанції про задоволення позову з підстав непроживання відповідача у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року скасувати, ухваливши нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, шляхом зняття з реєстраційного обліку відмовити.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді