Єдиний унікальний номер 725/407/17
Номер провадження 4-с/725/3/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2017 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарях Томко І.Д., Верешко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за скаргою ОСОБА_1, заінтересовані особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Відділ державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції, на постанову про закінчення виконавчого провадження,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаною скаргою, в обґрунтування якої зазначав, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 8 квітня 2015 року її позовні вимоги до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод шляхом виселення із будинковолодіння № 15, розташованого по вул. Миколаївській у м. Чернівці.

Оскільки дане судове рішення не було виконано боржниками самостійно, вона звернулася до виконавчої служби із виконавчим листом з метою його примусового виконання та постановою Першотравневого ВДВС Чернівецького міського управління юстиції на підставі виконавчих листів № 725/4225/14-ц відкрито виконавчі провадження.

В подальшому, постановою державного виконавця ВДВС Чернівецького МУЮ від 31 березня 2016 року виконавче провадження було закінчено у звязку із виконанням судового рішення в повному обсязі.

Разом з тим вважає дану постанову незаконною та безпідставною, оскільки рішення суду фактично боржниками не виконано та державним виконавцем закінчено виконавче провадження виключно зі слів боржників, які зацікавлені у проживанні в її будиковолодінні, неодноразово зверталися із заявами про відстрочку виконання рішення суду через відсутність коштів для оренди іншого житла та будь-які докази фактичного виконання рішення суду відсутні.

При цьому зазначала, що вона є власником будинковолодіння, власність якого тривалий час не визнавалася боржниками шляхом подачі цивільних позовів. На даний час не зважаючи на рішення суду, яким їх зобовязано звільнити будинковолодіння шляхом виселення, вони продовжують користуватися частиною її майна, а саме проживають у літній кухні, яка згідно вимог ст. 186 ЦК України є приналежністю до основної речі й відповідно є частиною належного їй на праві власності будинковолодіння, чим чинять перешкоди у вільному володінні та користуванні майном, а тому постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження є незаконною та підлягає скасуванню.

Крім того, зазначала, що оскаржувана нею постанова державним виконавцем у порушення вимог чинного законодавства не була їй направлена й відповідно про існування даної постанови про закінчення виконавчого провадження від 31 березня 2016 року їй стало відомо лише 13 січня 2017 року, коли у приміщенні виконавчої служби вона особисто ознайомилася із матеріалами виконавчого провадження, в яких наявний її підпис, а тому вважає що строк на оскарження цієї постанови нею пропущено з поважних причин.

Посилаючись на вказане, просила поновити строк на оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 31 березня 2016 року.

В судове засідання заявниця не зявилася, участь в розгляді скарги приймав її представник, який заявлені вимоги підтримав, надав суду пояснення аналогічні змісту скарги та просив про її задоволення.

Представник Чернівецького міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області в судовому засіданні заперечував проти задоволення скарги, вважаючи її необґрунтованою та безпідставною. При цьому, вказував на те, що ним були вжиті усі визначені законом заходи щодо примусового виконання рішення суду та встановивши факт його виконання боржниками в повному обсязі, зокрема зясувавши те, що боржники виселилися із будинковолодіння № 15 по вул. Миколаївській, яке згідно договору купівлі-продажу було набуто заявником та складалося з двох будинків літ. А і літ. Б., в яких боржники вже не проживають, ним винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у звязку із повним виконанням рішення суду.

ОСОБА_3 та її представник в судовому засіданні просили у задоволенні скарги відмовити, вказавши на те, що рішення суду виконано в повному обсязі й відповідно постанова державного виконавця є законною та не підлягає скасуванню. На даний час вони звільнили приміщення будинковолодіння № 15 по вул. Миколаївській, яке належить заявниці та проживають в іншому приміщенні, яке хоча і знаходиться на земельній ділянці, закріпленій за будинковолодінням № 15, однак згідно договору купівлі-продажу не входило до складу майна, яке було відчужено ОСОБА_1 Дане приміщення є окремим, будувалося ними та на даний час вони готують документи щодо здачі його в експлуатацію.

В подальшому в судове засідання сторони не зявилися й відповідно суд продовжив розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, а також дослідивши письмові докази по справі та матеріали виконавчого провадження, суд приходить до наступного.

Так, ст. 383 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Умови і прядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено положеннями Закону України «Про виконавче провадження», Інструкцією про проведення виконавчих дій від 15 грудня 1999 року № 74/5, Цивільно-процесуальним кодексом України.

Згідно п. 7 розділу 8 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня2016 року № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Здійснення виконавчих дій щодо примусового виконання виконавчих листів в даній справі розпочато до набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII, а отже в даному випадку застосовуються норми Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV.

Зокрема, статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження», чинною на час вчиненні відповідних виконавчих дій, визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно ч.1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

При цьому, ч. 1 ст. 11 Закону «Про виконавче провадження», передбачено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до розяснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справу п.1 постанови № 6 від 07.02.2014 року "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Крім того, згідно ч. 5 ст. 124, п. 9 ст. 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. До основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Також слід зазначити, що відповідно до розяснень, які містяться в п. 3 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 року № 6, при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).

Так, судом встановлено, що у провадженні Першотравневого районного суду м. Чернівці перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод шляхом виселення із будинковолодіння № 15, розташованого по вул. Миколаївській у м. Чернівці.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 8 квітня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 20 травня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено та усунуто позивачу перешкоди у користуванні будинковолодінням № 15, розташованим по вул. Миколаївській у м. Чернівці шляхом виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення, а в частині вимог до ОСОБА_6, то його виселено із спірного будинковолодіння шляхом вселення в житловий будинок № 48 по вул. 40 років Жовтня в с. Молодія Глибоцького району.

При цьому, як встановлено в ході розгляду даної справи, ОСОБА_1 є власником будинковолодіння № 15 по вул. Миколаївській у м. Чернівці на підставі договору купівлі-продажу від 30 жовтня 2013 року та в даному судовому рішенні відсутній опис нерухомих приміщень, які входять до складу даного будинковолодіння.

Дане судове рішення набрало законної сили та з метою його примусового виконання заявниці видані виконавчі листи, які предявлено до примусового виконання до Першотравневого відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції, за яким постановами державного виконавця Першотравневого відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції від 26 червня 2015 року відкрито виконавчі провадження.

В подальшому, в ході проведення виконавчих дій, державним виконавцем складено акт від 29 березня 2016 року, згідно якого під час виходу на місце виконання рішення суду встановлено, що боржники рішення суду виконали в повному обсязі.

На підставі постанови державного виконавця від 31 березня 2016 року виконавче провадження з примусового виконання рішення суду закінчено у звязку із його повним виконанням.

При цьому, в матеріалах виконавчого провадження відсутні дані щодо направлення даної постанови на адресу стягувача рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення та відсутні дані щодо її отримання. Разом з тим наявний запис про те, що з даною постановою заявниця ознайомилася та отримала її в приміщенні виконавчої служби 13 лютого 2017 року, у звязку із чим строк подання даної скарги підлягає на підставі вимог ст.. 358 ЦПК України поновленню як такий що пропущений з поважних причин.

Крім того, п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Разом з тим, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, а також наявні у матеріалах виконавчого провадження докази, суд приходить до висновку, що державним виконавцем при виконанні рішення не були вжиті усі визначені законом заходи щодо виконання вищевказаного рішення суду з огляду на наступне.

Так, згідно до ст.186 ЦК України, річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю.

Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» зазначено, що розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення частини п'ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Прийняття в експлуатацію таких об'єктів нерухомості має здійснюватися відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91.

Крім того, відповідно до ст. 377 ЦК України та ст.120 ЗК України до особи, яка набула право власності на будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

При цьому, як встановлено судом та убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 набула на підставі договору купівлі-продажу від 30 жовтня 2013 року у власність будинковолодіння № 15 по вул. Миколаївській у м. Чернівці, яке розташовано на земельній ділянці по вул. Миколаївській 15.

Згідно п. 1. даного договору продавець передав у власність покупця будинковолодіння № 15, що знаходиться у м. Чернівці по вул. Миколаївській 15 та у п. 2 даного договору міститься опис предмету договору обєкта нерухомого майна: житловий будинок літ. А, загальною площею 49,8 кв.м, житловою площею 35,4 кв.м та житловий будинок літ. Б, загальною площею 136,9 кв.м, житловою 36,4 кв.м, а також вбиральня літ. В, та колодязь І.

Разом з тим, згідно довідки БТІ № 2594 від 12 грудня 2007 року на земельній ділянці по вул. Миколаївській, 15 у м. Чернівці окрім вищевказаних нерухомих обєктів, які належать заявниці, також знаходиться самовільно побудований будинок літ. Г.

Таким чином, саме з приводу даного будівництва між сторонами фактично виник спір, зокрема в частині того, чи набула на нього заявниця як власник будинковоодіння право власності як на приміщення, яке розташоване на земельній ділянці та відповідно до вимог ст. 186 ЦК України є приналежністю до головної речі.

При цьому, боржниками не заперечується той факт, що саме в даному приміщенні вони на даний час проживають та право власності на даний обєкт не зареєстровано ні за заявником, ні за боржниками, воно є самочинним й відповідно не набуло самостійного статусу обєкту нерухомого приміщення ( житлового будинку) тощо.

Так, відповідно до вимог ст. 221 ЦПК України, якщо рішення суду є незрозумілим для осіб, які брали участь у справі,або для державного виконавця, суд за їхньою заявою постановляє ухвалу, в якій розяснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній на час вчинення виконавчих дій, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За таких обставин, суд враховуючи те, що рішенням суду зобовязано боржників виселитися із домоволодіння № 15 по вул. Миколаївській у м. Чернівці, на території якого знаходяться кілька будинків, зокрема: літ. А., літ. Б та літ. Г, яке зокрема є самочинним та окремого права власності на нього не зареєстровано й відповідно відсутні належні докази щодо того, чи є це житловий будинок, чи приміщення, призначене для обслуговування житлових будинків літ. А і літ. Б, які належать до основного будинковолодіння, державному виконавцю з метою вирішення даного питання та встановлення статусу даного обєкту нерухомого майна та права боржників на нього, необхідно було зясувати хто саме є власником цього приміщення, чи входить воно до складу основного будинковолодіння № 15 тощо, та при необхідності звернутися до суду із відповідним поданням про розяснення рішення суду з метою його подальшого виконання.

Так, положеннями ч. 2 ст. 387 ЦПК України визначено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Таким чином, дослідивши та проаналізувавши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що всупереч даним вимогам законодавства, державним виконавцем не надано до суду будь-яких доказів про те, що ним проводилися всі відповідні дії з метою виконання рішення суду, у тому числі щодо з'ясування того, хто саме є власником приміщення, в якому проживають боржники, чи є це окремий обєкт нерухомого майна, який статус даного нерухомого майна та чи не є він допоміжним приміщенням будинковолодіння № 15, у зв'язку з чим постанова про закінчення виконавчого провадження винесена передчасно та безпідставно.

За викладених обстави суд вважає, що вимоги скарги в частині скасування даної постанови підлягають задоволенню.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 1, 2, 6, 11, 12, 49 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 3, 4, 11, 60, 208-210, 212, 293, 383, 385-388 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Скаргу задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на оскарження постанови державного виконавця відділу ДВС Чернівецького міського управління юстиції про закінчення виконавчого провадження від 31 березня 2016 року.

Скасувати постанову державного виконавця відділу ДВС Чернівецького міського управління юстиції ОСОБА_9 від 31 березня 2016 року про закінчення виконавчого провадження №47958159.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало