АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Мазурик О.Ф., Кравець В.А.

при секретарі: Борисенко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія» Еталон» про захист прав споживача визнання договору недійсним та стягнення коштів,

в с т а н о в и л а :

у вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія» Еталон», в якому просив визнати договір фінансового лізингу № 003038, укладений 30.11.2015 року між ним та відповідачем, недійсним та стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 50 000 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що 30.11.2015 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 003038, на виконання якого ним було сплачено платіж на загальну суму 50 000 грн.. Вважає, що умови договору є несправедливими, оскільки договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, відповідач не має ліценції на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу, предмет лізингу не визначений індивідуальними ознаками, умови договору грубу порушують його права як споживача. Крім того, договір не посвідчений нотаріально, а тому він є нікчемний.

Справа 757/43430/16-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/796/10878/2017 /2017
Головуючий у суді першої інстанції: Васильєва Н.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03.07.2017 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 003038 від 30.11.2015 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2. Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 50 000 грн.. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не зазначив, яким нормам чинного законодавства не відповідає договір. Суд помилково вважав, що їх діяльність потребує ліцензування. На час укладення договору ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання послуг фінансового лізингу не існували. Послуги фінансового лізингу надавалися без ліцензії відповідно до розпорядження Держкомісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 22.01.2004 року № 21 Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб`єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами. Даний договір не може бути посвідчено нотаріально у день його укладення, оскільки на час укладення відсутній документ про реєстрацію транспортного засобу. Лізингоодержувач лише після виконання умов договору в майбутньому придбає предмет лізингу. Відповідно до Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст. 806-809 ЦК України договори фінансового лізингу не підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутності, відповідач причини неявки не повідомив, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у відсутності сторін, за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 30.11.2015 року між ТОВ «ЛК «Еталон» та ОСОБА_2 було укладено договір фінансового лізингу № 003038, за умовами якого останній отримав у користування автобус Рута 25 Next D38.

Згідно копії квитанції № ПН445 від 30.11.2015 року ОСОБА_2 сплатив відповідачу 50 000 грн..

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що договір не відповідає вимогам чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Так, з матеріалів справи вбачається, що договір лізингу укладено у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення.

Матеріали справи не містять доказів наявності у відповідача ліцензії на здійснення діяльності із надання фінансових послуг.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 227 цього Кодексу правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 9 Закону України від 01.06.2000 року № 1775-ІІІ «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та ст. 34 Закону України від 12.07.2001 року № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 2664-ІІІ під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Законом України від 02.06. 2011 року № 3462-VІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (набрав чинності 08.01.2012 року) внесено зміни до частини першої статті 4 Закону № 2664-ІІІ та доповнено її пунктом 111, відповідно до якого фінансовими вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Згідно з пунктами 3, 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону № 3462-VІ фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність з вимогами цього Закону (тобто до 8 січня 2013 року), а спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг зобов'язаний у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

На підставі Закону № 2664-ІІІ Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацкомфінпослуг) як уповноважений державний орган 09.102012 року затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження № 1676 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах»; далі - Ліцензійні умови).

Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах, і передбачили, що діяльність таких груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та (або) послуг.

Згідно з пунктом 1.2 розділу І Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

Ліцензіатом є фінансова установа, яка одержала ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Згідно з пунктом 1.5 Ліцензійних умов фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії Нацкомфінпослуг відповідно до цих Ліцензійних умов.

Суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що оскільки спірний договір укладено 30.11.2015 року, коли закон вимагав отримання ліцензії для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах, та що предметом договору є послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, то такі послуги вважаються фінансовими і регулюються Законом № 2664-ІІІ.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відтак висновки суду першої інстанції про те, що спірний договір підлягає нотаріальному посвідченню є правильними.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач має право проводити свою діяльність без відповідної ліцензії та про те, що договір не підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню суперечать вищезазначеним нормам права та правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України 19.10.2016 року № -1551 цс 16, від 11.05.2016 року № 6-65 цс 16, від 18.01.2017 року 3 6-648 цс 16, від 16.03.2016 року № 6-2929 цс 15.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів не вбачає підстав для відступу від вищезазначених правових висновків.

Оскільки суд першої інстанції дійшов правильних висновків про недійсність договору з підстав неналежного його посвідчення та вчинення правочину відповідачем без відповідного дозволу (ліцензії), відсутні підстави для аналізу умов договору на їх відповідність вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді