12 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
ЄвтушенкоО.І., Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення 3 % річних, інфляційних витрат у звʼязку з невиконанням рішення суду,
за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Донецької області від 29 березня 2017 року,
в с т а н о в и л а:
У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення 3 % річних, інфляційних витрат у звʼязку з невиконанням рішення суду.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29 березня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, стягнуто із ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_4 кошти в розмірі 169 805 грн 35 коп.
16 серпня 2012 року судом видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_5 вказаної суми, який був спрямований для його виконання до державної виконавчої служби.
23 жовтня 2012 року державним виконавцем ВДВС Димитровського міського управління юстиції була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження.
У звʼязку з невиконанням у добровільному порядку судового рішення 19 листопада 2012 року державним виконавцем була винесена постанова про звернення стягнення на доходи боржника та направлена за місцем роботи відповідача до Красноармійської територіальної ради профспілки працівників вугільної промисловості, де відповідач працює головою.
ОСОБА_4 вказувала, що ОСОБА_5 рішення суду належно не виконує, протягом перших чотирьох місяців кошти не сплачувались, у наступні 9 місяців в період з березня 2013 року по грудень 2013 року боржник сплачував на власний розсуд визначену ним суму по 500 грн. щомісячно, що значено менше від суми, яку необхідно було сплачувати.
Крім того, зазначала, що ОСОБА_5 на протязі 2 років 11 місяців умисно перераховував на власний розсуд визначену суму 500 грн. на недійсні банківські рахунки, незважаючи на те, що кожного разу платіжні доручення повертались працівниками банку із зазначенням про невірно вказані банківські реквізити.
Таким чином, ОСОБА_5 умисно вчиняв дії, що унеможливлюють та ускладнюють виконання рішення суду, не виконує рішення суду та вимоги державного виконавця. Остання сума у розмірі 500 грн була отримана у грудні 2014 року.
Ураховуючи наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просила на підставі положень ст. 625 ЦК Українистягнути із ОСОБА_5 на свою користь 3% річних від простроченої суми боргу за період з 01 січня 2014 року по 03 листопада 2016 року в розмірі 14 048 грн 97 коп. та суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за увесь час прострочення виконання рішення в розмірі 328 457 грн 06 коп., а також судові витрати в розмірі 4 018 грн 52 коп.
Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 30 січня 2017 року, з урахуванням ухвали Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 30 січня 2017 року про виправлення описки, позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 кошти в розмірі 342 506 грн, з яких: 3 % річних від простроченої суми боргу за період з 01 січня 2014 року по 03 листопада

2016 року в розмірі 14 048 грн 97 коп. та сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання рішення суду у період з 01 січня 2014 року по 03 листопада 2016 року в розмірі 328 457 грн 06 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 29 березня

2017 року рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 30 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду Донецької області від 29 березня

2017 року та залишити в силі рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 30 січня 2017 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із тог, що ОСОБА_5, будучи обізнаним про свій обовʼязок сплатити грошову компенсацію ОСОБА_4 та про початок виконання цього обовʼязку жодних дій для виконання рішення суду у добровільному порядку не вчинив, водночас чинив перешкоди державному виконавцю щодо стягнення з нього відрахувань по виконавчому листу у примусовому порядку. У звʼязку зі стягненням із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 компенсації частки спільної сумісної власності подружжя в розмірі 169 805 грн 35 коп. на підставі рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29 березня 2012 року, між сторонами виникло грошове зобовʼязання, яке зводиться до сплати коштів, відтак невиконання такого зобовʼязання зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що до даних правовідносин положення ч. 2 ст. 625 ЦК України не застосовуються.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29 березня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя визнано спільною сумісною власністю сторін кошти, набуті у зареєстрованому шлюбі, які знаходяться на рахунках в установах банків, всього на загальну суму 443 183 грн 16 коп., поділено грошові кошти, які є спільною сумісною власністю сторін шляхом виділення кожному із сторін 1/2 частини вказаних коштів, а саме по 221 591 грн 35 коп. кожному, стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 221 591 грн 35 коп. та судові витрати в розмірі 4 048 грн 10 коп.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 24 липня 2012 року рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від

29 березня 2012 року в частині визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя на розрахунковому рахунку № НОМЕР_1, відкритому у Красноармійському відділенні № 1 Донецької обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» скасовано, а в частині поділу грошових коштів змінено. Відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні позову про визнання спільною сумісною власністю подружжя грошових коштів на розрахунковому рахунку № НОМЕР_1, відкритому у Красноармійському відділенні № 1 Донецької обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в розмірі 103 572 грн

46 коп. Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності на грошові кошти в розмірі по 169 805 грн 35 коп. за кожним. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 кошти в розмірі 169 805 грн 35 коп.

На підставі вищевказаного рішення суду 16 серпня 2012 року видано виконавчий лист № 2/529/6/2012 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 кошти в розмірі 169 805 грн 35 коп.

Постановою старшого державного виконавця відділу ДВС Димитровського міського управління юстиції від 23 жовтня 2012 року відкрито виконавче провадження № 34869272 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 169 805 грн 35 коп.

Постановою старшого державного виконавця відділу ДВС Димитровського міського управління юстиції від 19 листопада 2012 року звернено стягнення на доходи боржника ОСОБА_5 по виконавчому листу № 2/529/6/2012 від 16 серпня 2012 року. Постанова направлена за місцем роботи відповідача, який працює головою Красноармійської територіальної ради профспілки працівників вугільної промисловості.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_4 вказувала, що рішення не виконується, за увесь час виконання рішення ОСОБА_5 самостійно сплатив лише 5 000 грн із визначених судом 169 805 грн 35 коп., а тому просила стягнути з відповідача на свою користь 3% річних та суму боргу з врахуванням індексів інфляції за увесь час прострочення виконання рішення суду, посилаючись на ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року справа № 6-2759цс15.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки встановив, що рішенням суду, у звʼязку із невиконанням якого позивач просив застосувати положення ст. 625 ЦК України, з відповідача на користь позивачки було стягнено кошти у справі щодо розподілу спільно нажитого майна, тобто рішення ухвалене у справі щодо сімейних правовідносин, а тому до правовідносин з приводу виконання такого рішення не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобовʼязання.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Донецької області від 29 березня 2017 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, відхилити.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 29 березня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення 3 % річних, інфляційних витрат у звʼязку з невиконанням рішення суду залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко О.В. Кадєтова Г.І. Мостова