Справа № 323/3822/16-ц
№ провадження 2/323/111/17
РІШЕННЯ

іменем УКРАЇНИ

26.04.2017 м. Оріхів

Оріхівський районний суд Запорізької області у складі

головуючого - судді Мінаєва М.М.,

секретаря - Тахтаул А.Л.,

в присутності

представника позивача - адвоката Молоткової В.В.,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - адвоката Макаренко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за невиконання зобов'язання за договором позики, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики, укладення якого підтверджується розпискою від 24.09.2016 року, у розмірі 209020,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 24.09.2016 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 грошову суму, еквівалентну 4000,00 доларів США, яку зобов'язався повернути до 10.10.2016 року, а у разі неповернення до 10.11.2016 року - повернути 8000,00 доларів США. На підтвердження факту отримання грошей на вказаних умовах ОСОБА_2 написав власноручно та підписав розписку. Оскільки взяті на себе зобов'язання ОСОБА_2 не виконав, ОСОБА_4 просить стягнути з боржника грошову суму, еквівалентну 8000,00 грн. за офіційним курсом НБУ станом на день звернення до суду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_4 свої вимоги підтримав повністю, пославшись на факти, викладені в позовній заяві, та додавши, що він достатньо заможною людиною, фермером, з ОСОБА_2 він знайомий давно і неодноразово мав з відповідачем подібні відносини, а тому мав підстави йому довіряти.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав та подав зустрічний позов про визнання недійсним правочину, укладення якого підтверджується розпискою від 24.09.2016 року, посилаючись на те, що грошей у ОСОБА_4 він не брав, оскільки не мав у цьому потреби, бо є забезпеченою людиною, займається підприємницькою діяльністю. Розписка від 24.09.2016 року була написана ним під загрозою застосування до нього фізичного насильства з боку невідомих йому осіб, які разом із ОСОБА_4 приїхали до нього та, погрожували вогнепальною зброєю. За цим фактом він звернувся до правоохоронних органів, розпочате досудове розслідування. Крім того, ОСОБА_4 є засновником СФГ «Добробут», з яким ОСОБА_2 має господарські відносини, в межах яких вказане підприємство має перед ним заборгованість, а тому він не міг просити гроші у ОСОБА_4, оскільки той сам йому винен гроші за виконані роботи.

Представник позивача, адвокат Молоткова В.В., позовні вимоги підтримала, пославшись на факти та норми права, викладені в позовній заяві. Зустрічний позов просила залишити без задоволення як необґрунтований.

Представник відповідача, адвокат Макаренко О.М., проти первісного позову заперечував та зустрічний підтримав, пославшись на факти та норми права, викладені у зустрічній позовній заяві.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані ними докази, проаналізувавши відповідні норми матеріального права, суд приходить до такого.

Судом встановлено, що 24.09.2016 року ОСОБА_2 власноручно написав та підписав розписку про те, що в цей день він отримав від ОСОБА_4 гроші в сумі, еквівалентній 4000,00 доларів США, які зобов'язався повернути до 10.10.2016 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

При цьому, виходячи з положень ст. 207 ЦК України, недотримання письмової форми договору позики не тягне наслідком його нікчемність.

За правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

З огляду на цей правовий висновок, суд приходить до висновку, що між сторонами склалися відносини договору позики, предметом якого є зобов'язання ОСОБА_2 повернути взяту у ОСОБА_4 суму грошей, еквівалентну 4000,00 доларів США, у строк до 10.10.2016 року, що підтверджується розпискою від 24.09.2016 року.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Стверджуючи про складення ним розписки під впливом психічного насильства до нього (погрози застосування вогнепальної зброї), ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів цього.

Так, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 надав суду показання про те, що він бачив, як до приміщення домоволодіння ОСОБА_2 зайшли четверо людей, троє з яких були в цивільному одязі, а один - в одязі військового зразку, який був з автоматом. Разом з ними зайшов і сам ОСОБА_2 При їх появі свідок відразу вирішив вийти з приміщення, оскільки побоювався автомату, і лише з вулиці крізь вікно чув частину розмови про якусь розписку. Про що саме йшла розмова і чи були погрози, він не чув. При цьому свідок не зміг згадати навіть рік та пору року, коли відбувалась ця подія, а на уточнюючи питання надавав плутані та невпевнені відповіді.

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001264 від 06.11.2016 року за заявою ОСОБА_2 та з первісною кваліфікацією за ч. 1 ст. 190 КК України, перебуває на стадії досудового розслідування. Про підозру жодній особі станом на час розгляду справи не повідомлено. Вирок суду, яким були б встановлені обставини, на які посилається ОСОБА_2, - відсутній.

За таких обставин у суду немає підстав для обґрунтованого висновку про те, що розписка була написана ОСОБА_2 під впливом психічного насильства, оскільки такий висновок ґрунтувався б на припущеннях, що є недопустимим.

З огляду на це, підстави для визнання укладеного між сторонами договору позики недійсним як за ознакою його безгрошовості, так й на підставі ст. 231 ЦК України - відсутні.

Суд також відхиляє доводи ОСОБА_2 про те, що в нього не було потреби брати гроші у борг у ОСОБА_4, оскільки він сам є заможною людиною, тому що сама ця обставина також дозволяє лише припустити, що гроші не передавались, але без інших належних та допустимих доказів не може бути законною підставою для такого висновку.

Аналогічно суд не може взяти до уваги й доводи ОСОБА_2 та його представника про те, що він не міг взяти гроші у ОСОБА_4 в борг, оскільки той сам має заборгованість через СФГ «Добробут». Судом встановлено, що ОСОБА_4 дійсно є засновником та кінцевим бенефіціаром вказаного фермерського господарства. Однак відповідно до чинного законодавства селянські фермерські господарства здійснюють діяльність як юридичні особи, для чого наділяються власниками відособленим майном, мають самостійний баланс, від свого імені вступають у майнові відносини, відповідальності за зобов'язаннями своїх власників не несуть.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що у зв'язку з неповерненням суми позики в обумовлений сторонами строк у ОСОБА_4 виникло відповідне право вимоги, а тому первісний позов в частині стягнення суми позики підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Водночас аналіз змісту розписки від 24.09.2016 року свідчить про те, що сторони не досягли домовленості щодо наслідків несвоєчасного повернення суми позики.

Так, за текстом розписки, ОСОБА_2 зобов'язується повернути ОСОБА_4 суму 8000,00 доларів США у разі неповернення основної суми позики до 10 листопада. Таке формулювання вказує на те, що сторони мали на увазі неустойку за несвоєчасне виконання зобовязання. Однак при цьому сторони не обумовили чітко умову про строк, із спливом якого у позикодавця виникає право вимагати сплати неустойки, оскільки відповідна дата не містить вказівки на конкретний рік.

Отже, у частині умов про наслідки несвоєчасного виконання зобов'язання договір між сторонами залишився неукладеним та правових наслідків не породив. Як наслідок - позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_2 подвійної суми позики задоволенню не підлягають.

Судові витрати у виді витрат на сплату судового збору у розмірі 2090,20 грн. та витрат на оплату правової допомоги адвоката Молоткової В.В. у розмірі 1960,00 грн. підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, тобто пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 6, 202, 207, 526, 638, 1046, 1047, 1051 ЦК України, керуючись ст. ст. 1, 8, 60, 61, 88, 213-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за невиконання зобов'язання за договором позики, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (70512, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_4 (70520, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) заборгованість за договором позики, укладеним 24.09.2016 року, у розмірі 104510,00 грн. (сто чотири тисячі п'ятсот десять грн. 00 коп.).

В задоволенні решти позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики від 24.09.2016 року, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (70512, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_4 (70520, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 1045,00 грн. (одна тисяча сорок п'ять грн. 10 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 (70512, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_4 (70520, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) витрати на оплату правової допомоги адвоката Молоткової В.В. у розмірі 980,00 грн. (дев'ятсот вісімдесят грн. 00 коп.).

Повний текст рішення складений 28.04.2017 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Запорізької області через Оріхівський районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі, якщо рішення було ухвалене без участі особи, яка його оскаржує, - протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Оріхівського районного суду

Запорізької області М.М. Мінаєв