Провадження № 22-ц/783/173/17 Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О. Ф.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Павлишина О.Ф.,

суддів - Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретар Бохонко Е.Р.,

з участю представників ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, його представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Пшенична Уляна Вікторівна, про визнання договору дарування будинку частково недійсним та визнання права на обов'язкову частку власності будинку,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом не досліджено всі докази у справі та не надано належної оцінки доказам у справі. Посилається на те, що правочин, який вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, а тому договір дарування укладений його батьком щодо позбавлення права на житло сина, який є інвалідом, непрацездатним, може бути визнаний недійсним. Зазначає, що суд не взяв до уваги те, що він проживав з часу свого народження разом із батьком і зареєстрований в спірному будинку з 1996 року по даний час як член його сім'ї, а також те, що він з 2006 року є інвалідом ІІ групи та перебував на утриманні батька, вони вели спільне господарство, жили однією родиною. Звертає увагу на те, що померлий ОСОБА_8 звернувся із заявою до правоохоронних органів про те, що його племінники ОСОБА_9 та ОСОБА_5 шахрайським способом заволоділи його частиною будинку, він не мав жодного наміру дарувати будинок ОСОБА_5 та позбавити свого єдиного сина житла. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про визнання договору дарування частково недійсним в частині позбавлення права на ? обов'язкову частку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_5, його представника ОСОБА_6 про заперечення вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено такі обставини.

08 червня 2012 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В. посвідчений договір дарування, згідно якого дарувальник - ОСОБА_8 передає безоплатно у власність, а обдарований - ОСОБА_5 приймає у власність, як дарунок, 60/100 частин будинковолодіння яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

З матеріалів нотаріальної справи вбачається що на момент укладення спірного договору ОСОБА_8 був єдиним власником 60/100 частин будинковолодіння, що підтверджується свідоцтвом про право власності №Г-01695 від 08.02.2006 року виданим Галицькою райадміністрацією Львівської міської ради згідно розпорядження за №146, зареєстрованим у реєстрі прав власності на нерухоме майно 16.03.2006 року, що підтверджується Витягом реєстр. № 10112003 від 16.03.2006 року.

Договір дарування між сторонами укладений у письмовій формі, нотаріально посвідчений, спрямований на реальне настання правових наслідків - володіння нерухомістю.

Відповідно до ст. 44 Закону «Про нотаріат» під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь.

На виконання вказаної норми закону під час посвідчення оспорюваного договору дарування укладеного між сторонами, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В. чітко зазначено про встановлення дієздатності сторін та у договорі вказано, що сторони стверджують, що не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору.

При укладені спірного договору нотаріусом було роз'яснено сторонам зміст ст.ст. 182, 203, 204, 209, 210, 225, 226, 229-331, 233-235, 334, 377, 640, 717, 719, 720, 721, 722, 727, 728 Цивільного кодексу України, зміст ст.57 Сімейного кодексу України, зміст ст.120 Земельного кодексу України, ст.ст. 167, 174 Податкового кодексу України та п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків та гуртожитків, затверджених Постановою КМУ №572 від 08.10.1995 р. (з наступними змінами від 14.01.2009 року №5), ст.12 Закону України" Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" від 02.06.2005 року №2623-ІV.

Спірний правочин було посвідчено з дотриманням вимог чинного законодавства України, правові наслідки договору дарування 60/100 будинковолодіння для кожної із сторін роз'яснено.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оспорюваний договір дарування відповідає зазначеним вимогам закону, а відтак відсутні підстави для визнання вказаного договору недійсним.

Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та доказам, що містяться в матеріалах справи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним, позивач, як на підставу своїх вимог, посилався на те, що в момент укладення спірного договору Дарувальник - ОСОБА_8 був у безпорадному стані (стані алкогольного сп'яніння), а також на той факт що він є інвалідом другої групи, перебував на утриманні батька, а тому нотаріус не мав права посвідчувати спірний договір на користь племінника, а не рідного сина.

Однак, суд першої інстанції правильно не прийняв такі до уваги, виходячи із наступного.

Відповідно до п.1.7 Глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом МЮ України № 296/5 від 22.02.2012 року в редакції від 21.05.2012 року: крім правовстановлюючого документа на житловий будинок, квартиру, садибу та інше нерухоме майно, якщо воно підлягає реєстрації, долучається витяг із реєстру прав власності на нерухоме майно.

Порядок надання інформації з Реєстру прав регулювався розділом VII Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом МЮ України від 07.02.2002 року № 7/5. Зазначений витяг видавався на відповідному бланку та скріплювався печаткою БТІ. З урахуванням того, що витяг має містити актуальну інформацію про об'єкт нерухомого майна, а опис об'єкта, формується за даними технічної інвентаризації цього об'єкта, у п.7.6. Положення передбачалося, що наданню витягу з Реєстру прав передувало проведення технічної інвентаризації об'єкта, права щодо якого підлягають державній реєстрації. Підпунктом 7.1.1. п.7.1. Положення передбачалось, що право на отримання витягу з Реєстру прав має виключно власник майна. Витяг надавався на підставі заяви. Положенням також було передбачено, що під час подання заяви про надання витягу з Реєстру прав фізична особа повинна пред'явити паспорт або інший документ, який унеможливлює виникнення будь-яких сумнівів щодо цієї особи. Отже діюче, на момент укладення спірного договору, законодавство передбачало досить тривалу процедуру для отримання всіх документів необхідних для укладення договору відчуження майна.

З матеріалів справи вбачається, що з метою дотримання вказаних вимог та отримання Витягу з реєстру прав на нерухоме майно померлий ОСОБА_8 9 квітня 2012 року звернувся із заявою до ОКП БТІ та ЕО про проведення технічної інвентаризації будинку з метою подальшого оформлення договору дарування та оплатив цю послугу, що підтверджується квитанцією від 09.04.2012 року. На виконання згаданої заяви, ОКП БТІ та ЕО виготовило довідку №3/7868 від 10.04.2012 року. Отримавши довідку про технічну інвентаризацію ОСОБА_8 12.04.2012 року оплатив вартість витягу з Реєстру прав, що підтверджується квитанціями від 12.04.2012 року. Витяг з Реєстру прав ОСОБА_8 отримав 04 травня 2012 року, і тільки через місяць 8 червня 2012 року уклав спірний договір дарування. Отже, великий період часу, протягом якого ОСОБА_8 готував документи для оформлення договору дарування, свідчить про те, що останній даруючи 60/100 будинковолодіння на АДРЕСА_1, діяв з розумінням значення своїх дій.

Також судом першої інстанції спростовано посилання на те, що нотаріусом не було враховано того, факту що у ОСОБА_8 є син - інвалід другої групи, який прописаний у будинку, що є предметом спірного договору.

Згідно з ч. 6 ст. 203 ЦК України, правочини, що вчиняються батьками (усиновлювачами) не можуть суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Сімейного кодексу України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

На момент укладення спірного договору дарування позивачу ОСОБА_2 виповнилось повних 26 років.

Крім того, чинне законодавство не передбачає такої підстави як проживання чи реєстрація в будинку іншої особи перешкодою для власника цього будинку вільно розпоряджатися своїм майном, в тому числі відчужувати шляхом укладення договору дарування.

Суд також обґрунтовано не взяв до уваги посилання представників позивача на факт порушення кримінальної справи за заявою ОСОБА_8 про заволодіння його майном шляхом обману, оскільки кримінальне провадження закрито у зв'язку з відсутністю складу правопорушення. Крім того з метою встановлення об'єктивної істини у межах вищевказаного кримінального провадження у встановленому законом порядку слідчим Галицького РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області була призначена почеркознавча експертиза, проведення якої було доручено спеціалістам НДЕКЦ при ГУ МВС України Львівській області. За результатами проведеної експертизи встановлено, що підписи у вищезгаданому договорі дарування належать ОСОБА_8

Суд першої інстанції підставно взяв до уваги, що сторони, які уклали договір дарування - ОСОБА_8 та ОСОБА_5 спірний договір не оспорювали і з відповідними позовами до суду не звертались. Позивач не є власником майна, яке передано по договору дарування, не був стороною договору дарування. Оспорюваним договором дарування не були порушені будь-які речові права позивача. Проживання в будинку, який є предметом договору дарування не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження.

Доводи апеляційної скарги тотожні доводам позовної заяви, яким суд першої інстанції вже належним чином надав оцінку, такі висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки є правильними та ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів, а тому колегією суддів до уваги не приймаються.

Посилання представників апелянта на рішення Конституційного Суду України від 11.02.2014 року в справі №1-1/2014 є безпідставним, так як це рішення стосується звернення громадянина ОСОБА_10 до Конституційного Суду України з клопотанням дати офіційне тлумачення положення частини першої статті 1241 ЦК України, за якою „малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка)", стосовно віднесення інвалідів III групи до повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, а тому не може застосовуватись до правовідносин, що регулюються ст.203 ЦК України.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий : Павлишин О.Ф.

Судді : Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.