АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження:22-ц/790/943/17 Головуючий 1 інст. Попов О.Г.
Справа № 629/5359/15-ц Доповідач - Карімова Л.В.
Категорія: договірні
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого: Карімової Л.В.,

суддів колегії: ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Баранкової В.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 08 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Лозівського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5, про визнання договору дарування 1/2 частини квартири недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому просив визнати нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 договір дарування від 21 жовтня 2011 року 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: Харківська область, м. Лозова, мікрорайон 2АДРЕСА_1, який був укладений між ним ( ОСОБА_3В.) та ОСОБА_4, недійсним з підстав вчинення правочину під впливом тяжких обставин та внаслідок помилки у природі правочину.

В обгрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що вищевказана квартира належала йому на праві особистої приватної власності на підставі посвідченого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 договору купівлі-продажу квартири від 23 листопада 2007 року. Зазначав, що він мав борги, які не мав можливості віддати та внаслідок тиску кредиторів, який посилився, за загрози втрати житла та при фінансовій неспроможності, під впливом тяжких обставин, помиляючись щодо обставин, які мають істотне значення, він станом на кінець жовтня 2011 року, для зменшення ризику, вимушений був подарувати частину вказаної квартири ОСОБА_4, з якою на той час перебував у шлюбі.

Іншою обставиною, яка спонукала його до укладення оспорюваного правочину -дарування 1/2 частини квартири - вважає наявність у нього тяжкої хвороби, пов'язаної з генетичним захворюванням, що впливає на спроможність до зачаття. Хвороба його психічно гнітила ще до шлюбу, як і в даний час. Зазначає, що його волевиявлення як учасника правочину не було вільним та не відповідало внутрішній волі, оскільки з одного боку він хотів зберегти хоч частину житла, за умови, що не мав і не має іншого, з другого - зберегти сім 'ю і шлюб та спільними зусиллями погасити грошовий борг.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 08 листопада 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Додатковим рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 28 грудня 2016 року ОСОБА_3 звільнено від сплати судового збору за заявленим ним позовом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування судом обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції від 08 листопада 2016 року та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, визнавши договір дарування частки квартири недійсним за заявленими ним підставами.

Вважає, що судом першої інстанції не надана належна правова оцінка тим обставинам, які свідчили про сукупність тяжких обставин, наявність у нього тяжкого захворювання, декількох боргів, тиску кредитора ОСОБА_6 з вимогою переоформити частину квартири на нього, бажання зберегти сімю з ОСОБА_4, спільно вилікуватись, тиснули на нього та його внутрішню волю, яка не відповідала волевиявленню щодо складення договору дарування.

Вказує на те, що третя особа по справі приватний нотаріус Лозівського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5 не повідомила суду, що угода на користь обдарованої передбачала дію немайнового характеру обовязок ОСОБА_4 залишатись з ним у шлюбі та лікувати генетичне захворювання.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_4, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить її відхилити та рішення районного суду залишити без змін.

Вислухавши пояснення учасників процесу, що зявилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати, що договір дарування 1/2 частини квартири вчинено під впливом тяжких обставин та внаслідок помилки у природі правочину.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23 листопада 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, набув право особистої приватної власності на квартиру № 69, що розташована за адресою: місто Лозова Харківської області, мікрорайон 2, будинок 38.

17 жовтня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений шлюб, сторони проживали разом у спірній квартирі. 21 жовтня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування 1/2 частини вищевказаної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5

Відповідно до ч. 1 ст. 717, ч. 2 ст. 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За змістом ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягай згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим удогляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України у справах за № 6-93цс16, та № 6-202цс15 від 21 жовтня 2015 року, які відповідно до вимог ст.. 360-7 ЦПК України є обовязковими для застосування судами України.

Як вбачається з п.9 Договору дарування ? частини квартири від 17.11.2011 року «Дарувальник» та «Обдарована» стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не носить характер фіктивного чи удаваного правочину.

Позивачем на порушення вимог ст.ст. 58-60 ЦПК України не надано як до суду першої так і апеляційної інстанції доказів, які б свідчили про те, що при вчиненні ним оспорюваного договору дарування частини квартири він неправильно сприймав предмет або інші істотні умови правочину, яке вплинуло на його волевиявлення і за відсутності яких за обставинами справи можна вважати, що правочин не був би укладеним.

Після укладання вищевказаного договору подружжя ( незалежно від хвороби ОСОБА_3В.) проживали разом, користувалося вказаною квартирою, і шлюб між ними було розірвано тільки 02.06.2015 року на підставі рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_3 на наявність у нього тяжкої генетичної хвороби не є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки відповідно до даних Комунального закладу охорони здоровя «Харківський спеціалізований медико-генетичний центр» від 01.12.2015 року за №413/15 та виписки з генетичної карти 2013 року №9 ОСОБА_3 йому був поставлений діагноз та призначено лікування лише у 2013 році, тобто після укладення договору дарування.

При цьому зазначення у відповіді Комунального закладу охорони здоровя «Харківський міжобласний спеціалізований медико-генетичний центр центр рідкісних (органних) захворювань» від 24.02.2017 № 78/17 про те, що хвороба носить вроджений характер і мала місце з народження, не свідчить про те, що ця хвороба була відома відповідачу ОСОБА_4 до її виявлення у позивача у 2013 році.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до розяснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» згідно ст.ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

В п. 23 вищезгаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України встановлено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

З пояснень допитаних в судовому засіданні свідків вбачається, що ОСОБА_3 дійсно брав у борг грошові кошти, але не повернув їх в повному обсязі, однак жодних доказів на підтвердження тиску з боку кредиторів ( яким відповідач ОСОБА_4 не була), суду надано не було.

При цьому ОСОБА_3 не доведено, що наявність у нього боргів перед іншими кредиторами сприяло укладенню безоплатного договору дарування із дружиною.

Матеріали справи не містять доказів про звернення ОСОБА_3 до правоохоронних органів із заявами про психічний тиск на нього із боку ОСОБА_4 або інших осіб.

Посилання в апеляційній скарзі на помилкове зазначення в оскаржуваному рішенні суду на пояснення свідка ОСОБА_7 (вже померлого) замість його дружини ОСОБА_8, не є підставою для скасування рішення суду, оскільки зазначені помилки (описки) можуть бути виправлені судом, що ухвалив рішення, в порядку ст. 219 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що угода на користь обдарованої передбачала дію немайнового характеру обовязок ОСОБА_4 залишатись з ним у шлюбі та лікувати генетичне захворювання, нічим не підтверджені та спростовуються самим договором дарування ? частини квартири, який не містить жодних обовязків обдарованої особи (ОСОБА_4В.) щодо вчинення нею дій немайнового характеру.

Навпаки, відповідно до п. 11 вказаного договору зазначено, що дарувальник не має права вимагати від обдарованої вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

За таких обставин та відповідно до вказаних норм матеріального права суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 на власний розсуд вчинив дії щодо належного йому на праві власності нерухомого майна - ? квартири, розташованої за адресою: місто Лозова Харківської області, мікрорайон 2АДРЕСА_2. В матеріалах справи відсутні належні докази на спростування відсутності у нього вільного волевиявлення при укладенні спірного договору або тяжких обставин.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги по суті зводяться до переоцінки наданих сторонами доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції по оцінці цих доказів та особового тлумачення позивачем норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Оскільки судом першої інстанції відповідно до ст. 212 ЦПК України надана правильна правова оцінка доказам по справі, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 08 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: