У Х В А Л А

6 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Лященко Н.П.,
Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Липинської сільської ради, публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк», третя особа - опіка і піклування Луцької районної державної адміністрації Волинської області, про встановлення факту проживання малолітніх дітей,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 3 лютого 2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 3 лютого 2016 року залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд судових рішень ОСОБА_4 порушує питання про скасування ухвали суду касаційної інстанції та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції з передбачених пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня, 15 грудня 2016 року, постанови Верховного Суду України від 20 січня та 16 березня 2016 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі про перегляд якої подано заяву, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися й суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що питання проживання дітей в спірному житловому будинку вже було предметом дослідження суду, існують судові рішення, які набрали законної сили, в яких установлено, що на день укладання іпотечного договору діти не проживали в спірному будинку. Саме з цих підстав рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 березня 2013 року було відмовлено ОСОБА_4 в позові про визнання недійсним іпотечного договору.

Разом з тим у наданих для порівняння судових рішеннях (ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня та 15 грудня 2016 року) судами встановлено, що на час укладення оспорюваних договорів іпотеки в будинку проживали неповнолітні діти, відтак на укладення договорів потрібна була згода органу опіки та піклування.

Отже, у справі про перегляд якої подано заяву та у справах, судові рішення в яких надані заявником для порівняння, встановлено різні фактичні обставини, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права.

Висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 20 січня та 16 березня 2016 року, на які посилається у своїй заяві ОСОБА_4, не суперечать висновкам зробленим судом касаційної інстанції у справі про перегляд якої подано заяву.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_4 до Липинської сільської ради, публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк», третя особа - опіка і піклування Луцької районної державної адміністрації Волинської області, про встановлення факту проживання малолітніх дітей до провадження Верховного Суду України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Н.П. Лященко
В.І. Гуменюк
Л.І. Охрімчук