У Х В А Л А

іменем україни

19 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_8, поданою представником - ОСОБА_9, на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 16 вересня 2005 року він позичив своєму сину - ОСОБА_7 - грошові кошти у розмірі 120 тис. доларів США на строк до кінця 2010 року, про що останній написав розписку. На момент написання розписки ОСОБА_7 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_8 19 вересня 2005 року вони на позичені у нього кошти придбали квартиру АДРЕСА_1, яку оформили на ОСОБА_7 З 2012 року відповідачі припинили спільне проживання. 05 березня 2013 року між позивачем та ОСОБА_7 укладено додатковий договір, яким встановлено строк повернення позики до 31 грудня 2014 року. Проте позику відповідачі не повернули.

Враховуючи викладене та посилаючись на те, що відповідачі на час отримання позики перебували у зареєстрованому шлюбі і кошти витрачені в інтересах сім'ї, ОСОБА_3 просив стягнути з відповідачів заборгованість у розмірі 2 820 тис. грн. в рівних частинах по 1 410 тис. грн.

У лютому 2016 року ОСОБА_5 також звернувся до суду із позовом, посилаючись на те, що 26 березня 2004 року він позичив ОСОБА_7 та ОСОБА_8 20 тис. доларів США на строк 8 років - до 26 березня 2012 року. Після погіршення відносин в родині відповідачів та неповернення позики в строк, він 21 квітня 2014 року уклав із ОСОБА_7 договір позики, яким останній визнав факт отримання у 2004 році позики у розмірі 20 тис. доларів США та зобов'язався повернути її до 31 грудня 2014 року.

Враховуючи викладене та посилаючись на те, що позика відповідачами не повернута, позивач просив стягнути з них заборгованість у розмірі 470 тис. грн. в рівних долях по 235 тис. грн. з кожного.

У лютому 2016 року ОСОБА_4 також звернувся до суду із позовом, посилаючись на те, що у червні 2004 року позичив ОСОБА_7 та ОСОБА_8 38 тис. доларів США для придбання квартири АДРЕСА_1. У подальшому ОСОБА_7 повідомив його про своє скрутне фінансове становище та попросив відстрочити повернення позики, на підставі чого вони 11 лютого 2013 року уклали договір позики, яким останній визнав факт отримання позики у розмірі 38 тис. доларів США 04 червня 2004 року.

Враховуючи викладене та посилаючись на те, що позика відповідачами не повернута, позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість у розмірі 893 тис. грн. в рівних долях по 446 500 грн. з кожного.

У лютому 2016 року ОСОБА_6 також звернувся до суду із позовом, посилаючись на те, що 23 червня 2004 року він позичив ОСОБА_7 15 тис. доларів США, про що останній написав розписку. У подальшому ОСОБА_7 повідомив його про своє скрутне фінансове становище та попросив відстрочити повернення позики, на підставі чого вони 11 грудня 2012 року уклали договір позики, яким останній визнав факт отримання позики у розмірі 15 тис. доларів США та зобов'язався повернути кошти до 31 грудня 2014 року.

Враховуючи викладене та посилаючись на те, що позика відповідачами не повернута, позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість у розмірі 893 тис. грн. в рівних долях по 446 500 грн. з кожного.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2016 року позови ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 об'єднані в одне провадження.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 16 серпня 2016 року, позов ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 гроші в сумі 2 820 тис. грн. у рівних долях - по 1 410 тис. грн. з кожного, а також судовий збір на користь держави по 3 445 грн. з кожного. Стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 гроші в сумі 470 тис. грн. у рівних долях - по 235 тис. грн. з кожного, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 700 грн. по 2 350 грн. з кожного. Стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 гроші в сумі 893 тис. грн. у рівних долях - по 446 500 грн. з кожного, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 890 грн. по 3 445 грн. з кожного. Стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 гроші в сумі 352 500 грн. у рівних долях - по 176 250 грн. з кожного, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 525 грн. по 1 767 грн. 50 коп. з кожного.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_7 позичав у позивачів грошові кошти у період проживання з ОСОБА_8 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що встановлено рішенням суду в іншій справі, та за час перебування із нею у зареєстрованому шлюбі на ці кошти відповідачами була придбана квартира, тобто кошти витрачені в інтересах сім'ї, тому обов'язок з їх повернення також покладається на них в рівних долях.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що з 2002 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що підтверджується висновками рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 квітня 2014 року, що набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання житлового будинку та земельної ділянки об'єктами спільної сумісної власності та поділ спільного сумісного майна.

З 01 березня 2005 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі.

19 вересня 2005 року ОСОБА_7 придбав квартиру АДРЕСА_1 за 1 262 50 грн., що на час придбання за курсом Національного банку України еквівалентно 250 тис. доларів США.

У подальшому, 14 листопада 2011 року, ОСОБА_7 подарував вказану квартиру дружині - ОСОБА_8

Судами також встановлено, що ОСОБА_8 мала рахунок у банку, який поповнила 26 березня 2004 року на 20 тис. доларів США, 04 червня 2004 року - на 38 тис. доларів США, а 23 серпня 2005 року зняла 102 438 доларів США та закрила рахунок.

Пред'являючи позови, ОСОБА_3 посилався на те, що 16 вересня 2005 року позичив ОСОБА_7 на придбання квартири 120 тис. доларів США, ОСОБА_5 позичив ОСОБА_7 26 березня 2004 року 20 тис. доларів США, ОСОБА_4 позичив ОСОБА_7 04 червня 2004 року 38 тис. доларів США, а ОСОБА_6 позичив ОСОБА_7 23 червня 2004 року 15 тис. доларів США. Ці кошти ОСОБА_7 та його дружина, ОСОБА_8, не повернули.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Суди на наведене уваги не звернули та у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не перевірили, чи знала ОСОБА_8 та чи надавала згоду ОСОБА_7 на отримання позик від відповідачів у розмірах, що виходять за межі дрібного побутового, не дали оцінки її твердженням про те, що ОСОБА_3 на час написання ОСОБА_7 розписки про отримання позики у розмірі 120 тис. доларів США перебував на пенсії, розмір якої був невеликим та не перевірили, чи мав ОСОБА_3 можливість надати таку позику та за рахунок яких коштів надавав позику.

Крім того, суди першої та апеляційної інстанції не навели належних та допустимих доказів того, що квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_7 саме за спірні кошти, отримані ним у позику від позивачів, а, відтак, і того, що ці кошти використані ним в інтересах сім'ї.

При цьому суди не дали оцінки доводам ОСОБА_8 про те, що квартира придбавалась за їхні, подружжя, власні кошти, оскільки ОСОБА_7 за час шлюбу заробляв кошти, які дозволяли купити квартиру.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-163цс12 від 20 лютого 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Крім того, суди не дали оцінки й тому, що квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_7 у 2005 році, а договори позики ним укладені із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у 2013 році та 2014 році відповідно.

Отже, суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірили доводів та наданих сторонами доказів і обґрунтували свої рішення на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 61 ЦПК України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_8, подану представником - ОСОБА_9, задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М.Фаловська