Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(вступна та резолютивна частина)

25 квітня 2017 року Попаснянський районний суд Луганської області

в складі:

головуючої судді Архипенко А.В.

при секретарі Іваненко С.П.

за участю

позивача ОСОБА_1

Представника відповідача Стреляної Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Попасна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Первомайськвугілля» про стягнення заборгованості по заробітній платі, , стягнення компенсації за невикористану відпустку, та стягнення середнього заробітку за час затримки належних виплаті сум,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із дійсним позовом.

В позові позивач зазначив, що він працював на шахті «Гірська» ДП Первомайськвугілля» з 19.12.2012 року. 11.11.2014 року був звільнений за прогули, але поновлений на роботі за рішенням суду від 26.07.2016 року.

01 серпня 2106 року позивач звільнився із підприємства за угодою сторін, але йому, своєчасно не виплатили належні суми при звільненні.

За викладених обставин позивач в поданому позові просить стягнути із відповідача стягнення середнього заробітку за час простою не з його вини з 01 серпня 2014 року по 15 жовтня 2014 року у сумі 13 638,04 коп. , заборговану заробітну плату у сумі 850 грн., компенсацію за невикористану відпустку у сумі 11656,49 грн., та середній заробіток за час затримки виплати належних сум при звільненні із розрахунку 262грн., 27коп.

У судовому засіданні , позивач підтримав свої вимоги, просив їх задовольнити, наполягав на тому, що для розрахунку сум, необхідно взяти довідку про середній заробіток за період 2014 року, яка використовувалась при розгляді справи за його позовом про незаконне звільнення.

Період з 01 серпня 2014 року по 15 жовтня 2014 року - це період часу, коли позивач не працював, в зв»язку із його відсутністю, пов'язаного із проведенням АТО на території Луганської області.

Представник відповідача позов визнала частково, просила врахувати, що вини підприємства з приводу несвоєчасної виплати належних суд позивачу при звільнення - немає, тому що на території Луганської області з 2014 року і по теперішній час продовжується проведення АТО і підприємство має сертифікат «Торгово-промислової палати України» від 13.05.2016року № 6320, яким засвідчено настання обставин непереборної сили внаслідок проведення АТО на території Луганської області.

Щодо вимог про стягнення за час «простою» та виплату заробітної плати - представник відповідача позов не визнала, пославшись на те, підприємство на припиняло своєї діяльності, щодо вимог позивача про стягнення заробітної плати з 26.07.2016 р по 01.08.2016р - визнала частково , послалась на те, що позивач після поновлення на роботі з 26.07.2016 року, проходив медичний огляд протягом 3 днів, за які йому сплачено середньоденний заробіток, після чого він визнаний не придатним до роботи за його професією і тому для оплати робочих днів 29.07 та 01.08 2016року немає підстав, щодо стягнення суми компенсації представник відповідача частково визнала вимоги та підприємство частково сплатило позивачу суму 5012,05 грн., без урахування днів додаткової відпустки, тому що позивач фактично не виконував роботу під землею.

Суд, вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Так, згідно ст.10 п.3 та ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Предметом даного позову є спір про здійснення виплат працівнику при звільненні та строки здійснення таких виплат, а саме виплати за відпрацьований час, за невикористану відпустку.

Дані правовідносини регулюються нормами трудового законодавства, законодавства про оплату праці та про відпустки, з урахуванням судової практики, що є обов»язковим для застосування судами, згідно з вимогами ст..360-7 ЦПК України.

Так, згідно ст.116 КЗпП України - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно ст.117 КЗпП України - В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Згідно ст.94 КЗпП України - заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст.74 КЗпП України - громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно ст.76 КЗпП України - щорічна додаткова відпустка надається працівнику, зокрема, за роботу із шкідливими та важкими умовами праці.

Згідно ст.84 КЗпП України та ст.24 ЗУ «Про відпустки» визначено, що при звільненні працівнику виплачується грошова компенсація за всі дні невикористаної відпустки.

Порядок нарахування суми за невикористану відпустку проводиться у відповідності із положеннями ПКМУ «від 8 лютого 1995 р. N 100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати.

А так, враховуючи встановлений законодавством порядок врегулювання правовідносин, що є предметом даного позову, суд приходить до наступних висновків.

У судовому засіданні біло встановлено що позивач дійсно перебував у трудових відносинах із ДП Первомацськ вугілля», працював на шахті «Гірська» з 19.12.2012, гірником підземним , що вбачається із копії трудової книжки позивача (а.с.6-11)

З 11.11.2014 року позивач був звільнений з підприємства за прогули без поважних причин, але був поновлений на робочому місці з 26.07.2016 року за рішенням Попаснянського районного суду від 26.07.2016року із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що вбачається із копії наказу в.о.Директора шахти «Гірська» «про поновлення на роботі ОСОБА_1.» від 26.07.2016р., рішення суду від 26.07.2016р.(а.с.12,14-17)

Про те, позивач 01.08.2016 року , за угодою сторін (на підставі ст.36 п.1 КЗпП України), був звільнений з підприємства 01.08.2016року на підставі його заяви наказом в.о.Директора шахти «Гірська» від 01.08.2016р.

При звільнені із позивачем не було здійснено розрахунку в порядку вимог ст.116 КЗпП України ні в день звільнення, ні на наступний день, що не заперечується представником відповідача, але представник відповідача посилається, що вини підприємства в даному випадку немає, тому що підприємство має висновок «Торгово-промислової палати України» від 13.05.2016року № 6320, яким засвідчено настання обставин непереборної сили внаслідок проведення АТО на території Луганської області, що свідчить про відсутність вини відповідача у затримці належних виплат позивачу при звільненні у порядку ст.116 КЗпП України .

Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час простою не з його вини з 01 серпня 2014 року по 15 жовтня 2014 року - суд зазначає, що ці вимоги не підлягають задоволенню, тому що простою на підприємстві шахта «Гірська» у зазначений період не було, підприємство працювало . Позивачем не надано ніяких доказів про простій підприємства .

При тім, ствердження позивача про те, що він був незаконно звільнений та поновлений на роботі за рішенням суду - не може бути визнано як простій не з вини позивача, як він зазначає, тому що таке поняття не визначено законодавством.

До цього є з наданих відповідачем копій табелів робочого часу - позивач не виходив на роботу в зв»язку із переміщенням з районів проведення АТО (а.с.190-192), а згідно листа Міністерства соціальної політики від 08.07.2014 року № 7302/3/14-14/13 - за робітниками, які не виходять на роботу в зв»язку із переміщенням з районів проведення АТО, зберігається робоче місце та посада, але не середній заробіток, і неможливість повернення працівника на підприємство, яке знаходиться в зоні АТО, не є простоєм.

До цього ж, ст.34 КЗпП України визначено поняття «простою» - це саме: призупинення роботи,викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Статею 113 КЗпП України встановлено, що Час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра або посадових осіб.

Але ж, в межах даного судового розгляду встановлено, що позивач самовільно не приходив на роботу, в зв»язку із переміщенням з районів проведення АТО, що встановлено також і рішенням Попаснянського районного суду від 26.07.2014 року, не повідомляв про своє місцезнаходження, чого також не заперечує позивач.

В даному випадку, суд враховує думку, що викладена в Ухвалі Верховного суду України від 13.07.2011 року про те, що як простій можуть бути кваліфіковані лише ті випадки, коли працівник приходить на роботу, але не працює з причини відсутності матеріально-технічного забезпечення виробництва, незабезпечення технологічною документацією, несправності устаткування, простою з інших причин, не пов»язаних з виною працівника. Якщо працівник самовільно не приходить на роботу чи іде з роботи, він не має права вимагати оплати за час простою з підстав, передбачених ст.113 КЗпП України.

Щодо вимог позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі - суд зазначає, що ці вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав.

Як вбачається із Наказу в.о.Директора шахти «Гірська» «про поновлення на роботі ОСОБА_1.» від 26.07.2016р., рішення суду від 26.07.2016р.(а.с.12,14-17) - позивач був поновлений на робочому місці та йому наданий 4-денний строк для проходження медичного огляду, згідно ст.169 КЗпП України.

Про те, позивач 01.08.2016 року , за угодою сторін (на підставі ст.36 п.1 КЗпП України), був звільнений з підприємства 01.08.2016року на підставі його заяви наказом в.о.Директора шахти «Гірська» від 01.08.2016р.

Тобто, з 26.07.2016 року по 01.08.2016 року позивач вважався таким що перебував у трудових відносинах із відповідачем.

Відповідач не заперечував що за позивачем на час проходження медичного огляду зберігається середній заробіток та нарахував позивачу до оплати середньоденнй заробіток(170,10) за 26,27,28 липня 2016 року у сумі 510,30грн., посилаючись на те, що результатами медичного огляду від 28.07.2016 позивач непридатний до роботи за його професією - гірником підземним .

Але, ж відповідач не надає доказів про те, що позивач був відсутній на роботі до 01.08.2016р і не спростовує підстав для оплати робочих днів 29.07.2016р та 01.08.2016р( враховуючи що 30.07.2016р та 31.07. 2016р - вихідні дні, табелі на підприємстві відсутні).

А так, з урахуванням розміру середньоденного заробітку позивача, який згідно довідки (а.с.185 ) складає 170,10 грн. - робочі дні 29.07.2016р та 01.08.2016р підлягають оплаті позивачу у сумі 340,20 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення компенсації за невикористану відпустку, суд зазначає, що ці вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав.

Як встановлено судом, позивач після поновлення на роботі, продовжив трудову діяльність а підприємстві і тому на час поновлення мав невикористані дні відпустки за період з 11.11.2014р по 01.08.2016р. на підставі положень ст. 74 КЗпП України.

При тім, суд звертає увагу що право на щорічну відпустку позивача не заперечується і відповідачем, про що свідчить те, що відповідач добровільно нарахував та частково виплатив частково позивачу відповідну суму за 49 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.

Але ж, суд погоджується із запереченням відповідача про те, що позивач не має права на додаткову відпустку, тому що він фактично не працював в цей період і в розумінні положень ст.9 Закону України «Про відпустки» права на додаткову відпустку позивач не має , тому що не виконував роботу зі шкідливими умовами праці, тобто фактично не працював а своєю професією під землею.

Порядок розрахунку суми компенсації за невикористану відпустку визначений положеннями ПКМУ «від 8 лютого 1995 р. N 100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати.

Так, згідно абз.1 п.2 ПКМУ № 100 - для розрахунку такої виплати враховуються останні 12 місяців, що передують місяцю виплати компенсації.

З довідки про нарахування позивачу компенсації за невикористану відпустку (а.с.92) вбачається, що для такого нарахування прийнятий період з серпня 2015 року по липень 2016 року, тобто останні 12 місяців до дня звільнення позивача - до 01.08.2016р. із розрахунку середньоденного заробітку 119,46 грн за 49 календарних днів невикористаної відпустки позивачем,що складає 5853,54 грн.

Таким чином відповідач правильно розрахував суму компенсації за невикористану відпустку.

При тім, суд зазначає, що вимога позивача про нарахування зазначеної компенсації на підставі довідки про середній заробіток за період 2014 року, яка використовувалась при розгляді його вимог про незаконне звільнення - безпідставна, тому що не грунтується на законі і вданому випадку передбачений інший порядок.

Таким чином, враховуючи що під час судового розгляду відповідачем добровільно сплачено позивачу суму 5012,05, шляхом перерахування на платіжну картку 13.03.2016р та 28.03.2016р , сума для стягнення залишилась 841-49 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки належних сум при звільненні, суд зазначає, що ці вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Дійсно, згідно положень ст.117 КЗпП України - В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Є загальновідомим фактом, що в 2014 році на території Донецької та Луганської областей проводилась антитерористична операція, яка була розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 7 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, зокрема, Луганська область - з 07 квітня 2014 року. На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято.

М.Гірське, на території якого розташована шахта «Гірська» являється територією Луганської області.

13 травня 2016 року підприємство шахта «Гірська» ДП «Первомайськвугілля» отримало сертифікат висновок «Торгово-промислової палати України» від 13.05.2016року № 6320, яким засвідчено форс-мажорні обставини ( обставини непереборної сили), зокрема : акти тероризму на терит орії Луганської області, захоплення підприємства.

Даний висновок, на думку Верховного Суду України, що зазначена в Постанові судової палати у цивільних справах від 11 листопада 2015 року про те, що у подібних правовідносинах необхідно застосовувати положення 116,117 КЗпП України та ст.263 Цивільного Кодексу України.

При тім, на думку ВССУ - виплата компенсації за несвоєчасну виплату належних працівникові сум при звільненні є свого роду відшкодуванням завданої матеріальної та моральної шкоди, що урегульовано положеннями ЦК України.

Але ж, статео.617 ЦК України передбачено , що особа яка порушила зобов»язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов»язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Статею 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події.

ВССУ зазначає, що оскільки трудовим законодавством не врегульовані відносини з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди - для врегулювання відповідних трудових відносин слід застосовувати положення Цивільного Кодексу України, відповідно до ст..9 ЦК україни.

ВССУ зазначає, що саме наявність сертифікату «Торгово-промислової палати України» є доказом надзвичайних та невідворотніх обставин, що об»єктивн унеможливлюють виконання зобов'язань, обов»язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами.

Отже, враховуючи, що статею 116 КЗпП України на підприємство покладено обов»язок щодо виплат належних суи працівнику при звільненні - в даному випадку вини підприємства, в розумінні ст. 117 КЗпП України суд не вбачає, що тому таке порушення зобов»язання було допущено підприємством в наслідок обставин непереборно сили, що підтверджено сертифікатом «Торгово-промислової палати України» від 13.05.2016р , виданого шахті «Гірська» ДП «Первомаськвугілля».

Таким чином немає підстав для стягнення із відповідача середнього заробітку за час затримки виплат належних сум при звільнення позивача.

На підставі викладеного, керуючись положеннями КЗпП України, ЗУ «Про відпустки», ЦК України, положеннями ПКМУ «від 8 лютого 1995 р. N 100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», Ухвали Верховного суду України від 13.07.2011 року, Постанови судової палати у цивільних справах від 11 листопада 2015 року,

Ст.ст.ст.10, 60, 212-215, 224-227, 292, 294 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Первомайськвугілля» про стягнення заборгованості по заробітній платі, , стягнення компенсації за невикористану відпустку, та стягнення середнього заробітку за час затримки належних виплаті сум - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Первомайськвугілля» на користь ОСОБА_1 заборгованість за відпрацьовані робочі дні 29.07.2016р, 01.08.2016р - у сумі 340-20 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Первомайськвугілля» на користь ОСОБА_1 залишок компенсації при звільненні за невикористану відпустку за період з 11.11.2014р по 01.08.2016р. - у сумі 841-49 грн.

В решті позовних вимог - відмовити.

Повний текст рішення складений 30 квітня 2017 року.

Суддя

Попаснянського районного суду А.В.Архипенко