ухвала

іменем україни

05 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Шацького районного суду Волинської області від 10 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 20 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 12 вересня 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 було укладено договір № 0, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 19 900 швейцарських франків зі сплатою за користування кредитом 7,99 % річних терміном до 10 вересня 2021 року. Того ж дня на забезпечення належного виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 0, згідно з умовами якого остання поручилась відповідати солідарно з боржником за належне виконання умов кредитного договору. 08 грудня 2011 року між публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, ПАТ «УкрСиббанк» передало ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого останнє замінило ПАТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених вище зобов'язаннях та отримало право вимоги до боржників. У зв'язку із неналежним виконанням умов кредитного договору від 12 вересня 2006 року № 0 виникла заборгованість у розмірі 548 243 грн 59 коп., яку ПАТ «Дельта Банк» просило стягнути на свою користь з відповідача.

Рішенням Шацького районного суду Волинської області від 10 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 20 січня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 12 вересня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 було укладено договір № 0, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 19 900 швейцарських франків зі сплатою за користування кредитом 7,99 % річних терміном до 10 вересня 2021 року.

З метою забезпечення належного виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором 12 вересня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 0/1, згідно з умовами якого остання поручилася перед кредитором за виконання боржником зобов'язань за кредитним договором.

Відповідно до п. 3.2 договору поруки порука припиняється із припиненням усіх зобов'язань позичальника за вищевказаним кредитним договором.

13 лютого 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду № 1, якою змінено кінцеву дату повернення кредиту до 10 вересня 2031 року.

Цього ж дня між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки.

Згідно з випискою з договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, ПАТ «УкрСиббанк» передало ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого останнє замінило ПАТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях та отримало право вимоги до боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними й забезпечувальними договорами, зокрема, й укладеними із ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Відповідно до наданого банком розрахунку у зв'язку із неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість у розмірі 548 243 грн 59 коп., з яких: 397 096 грн 65 коп. заборгованість за кредитом, 151 146 грн 94 коп. заборгованість за процентами.

Також встановлено, що починаючи із грудня 2011 року позичальником не здійснено жодної оплати на погашення кредиту.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходили із того, що у матеріалах справи відсутня вимога до позичальника про погашення заборгованості, хоча у позовній заяві зазначено, що така вимога направлялася. При цьому вказана вимога судам не надавалася, а відповідач зазначила, що вимоги (претензії) про дострокове погашення заборгованості вона не отримувала. Крім того, позивач вказував на наявність рішення про звернення стягнення на майно боржника, якого суду також не надано.

На підставі вказаного суди дійшли висновку про відмову в позові, оскільки позивач скористався своїм передбаченим умовами договору та чинним законодавством правом дострокового стягнення кредитних коштів, а відсутність належних доказів не дають суду можливості зробити висновок, чи дотримано позивачем передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк для звернення до суду з вимогами до поручителя.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК Українивизначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 553, ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК Українипорука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень ч. 4 ст. 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати кожного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до ст. 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Крім того, якщо кредитор на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК Українипред'явив вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування кредитом та пені, змінивши таким чином строк виконання основного зобов'язання, то передбачений ч. 4 ст. 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2016 року № 6-368цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дійшовши висновку про відмову в позові з підстав ненадання банком доказів звернення до позичальника із вимогою про дострокове погашення заборгованості за кредитом, суди першої та апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України на вищевказані положення закону уваги не звернули, доводи та заперечення сторін не перевірили, фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, належним чином не дослідили, зокрема, чи пред'являв кредитор вимоги до позичальника та поручителя про дострокове повернення кредиту, не встановили момент виникнення у позивача права на пред'явлення вимог про стягнення кредитної заборгованості до поручителя та, відповідно, з якого моменту слід відраховувати шестимісячний строк для звернення до суду з вимогами до поручителя.

Отже, суди у достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них, й на порушення вимог ст. 10 ЦПК України не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, висновки судів ґрунтуються на припущеннях.

Таким чином, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди попередніх інстанцій допустили порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити.

Рішення Шацького районного суду Волинської області від 10 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 20 січня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик