Справа №403/336/17 провадження № 2/403/157/17
У Х В А Л А

15 серпня 2017 року смт.Устинівка

Устинівський районний суд Кіровоградської області в складі: головуючого судді Атаманової С.Ю., при секретарі судового засідання Дорошенко В.В.,

з участю:

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Устинівка клопотання представника відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна»» про передачу цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів на розгляд іншому суду за підсудністю,-

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Устинівського районного суду Кіровоградської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (далі ТОВ «Єврокар Україна») про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 2648, укладеного між ними 12.06.2017 року та стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 30 000 грн..

11.08.2017 року на електронну адресу суду надійшло письмове клопотання представника відповідача ТОВ «Єврокар Україна» про передачу цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів за підсудністю до Дарницького районного суду м.Києва ( 02099, м.Київ, вул..Севастопольська,14).

Клопотання обгрунтовано тим, що відповідно до ч.2 ст.109 ЦПК України позови до юридичних осіб предявляються в суд за їхнім місцезнаходженням. Місцезнаходженням ТОВ «Єврокар Україна» є м.Київ, вул.Бориспільська, буд.№9, корп.57, 6 поверх, оф.57/1 Дарницький район м.Києва. Крім того, відповідно до ст.532 ЦК України місце виконання зобовязання встановлюється у договорі, і оскільки договором було передбачено місце виконання договору місце знаходження відповідача по справі, то в разі виникнення будь-яких суперечностей, які сторони не можуть вирішити в досудовому порядку, їх вирішення здійснюється за місцем знаходження юридичної особи. Відповідач здійснює свою основну діяльність в Дарницькому районі м.Києва, а тому в разі не досягнення згоди по будь-яким договірним питанням спір повинен розглядатися в Дарницькому районному суді м.Києва. Натомість, звертаючись до Устинівського районного суду Кіровоградської області із позовною заявою про захист прав споживача, позивач зазначає в позовній заяві підстави, які взагалі не стосуються законодавства про захист прав споживачів, та не наводить обставини, якими обгрунтовує свої позовні вимоги, зокрема, які норми Закону України "Про захист прав споживачів» порушені відповідачем та який спосіб захисту, передбачений цим Законом, він просить обрати. Також необхідність предявлення позову за місцезнаходженням відповідача обгрунтована тим, що предметом позову в даному випадку є стягнення коштів на підставі визнання договору недійсним в звязку з тим, що договір не посвідчений нотаріально і умови правочину є несправедливими, а тому Устинівський районний суд Кіровоградської області є неповноважним судом та не може розглядати дану справу.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 проти задоволення клопотання представника відповідача заперечив. Вважав, що подана ним до суду позовна заява відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», містить виклад обставин, якими він обгрунтовує свої позовні вимоги, в тому числі, зазначення порушень відповідачем по справі вимог ст.18 даного Закону та наявність підстав для визнання недійсним договору у звязку із тим, що договір фінансового лізингу містить несправедливі умови.

Дослідивши зміст клопотання представника відповідача, заслухавши пояснення позивача, суд приходить до висновку, що клопотання представника відповідача ТОВ «Єврокар Україна» про передачу справи на розгляд іншому суду за підсудністю, не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом по справі встановлено, що адресою проживання позивача по справі, ОСОБА_1, зареєстрованою у встановленому законом порядку, та фактичного його проживання є: вул.Миру, буд.№13 в смт.Устинівка Кіровоградської області.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду в порядку Закону України «Про захист прав споживачів» і просить захистити його права як споживача, посилаючись при цьому на норми ч.1 ст.15, ст.18, ст.21 даного Закону та Постанову Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст.4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст.ст.227, 799, 806, 808 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЦПК України позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Відповідно до ч.5 ст.110 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, та механізм їх захисту та основи реалізації політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно ст.2 вказаного Закону законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів.

Таким чином законодавство про захист прав споживачів не обмежується цим Законом.

Відповідно до п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника;

Виконавець - суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (п. 3 ч.1 ст.1 вказаного Закону).

Відповідно до роз"яснень п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, і ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).

За змістом п.17 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст.215 ЦК України).

Разом з тим, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, тобто містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом ч.ч.5, 6 ст.18 Закону, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача:1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п.п.2, 3 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

За змістом ст.808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Крім того, відповідно до п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За встановлених обставин, враховуючи посилання позивача ОСОБА_1 в поданій до суду позовній заяві на норми Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до положень якого законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів, тобто не обмежується лише цим Законом; приймаючи до уваги зазначення позивачем по справі підстав для визнання договору фінансового лізингу недійсним, передбачених як безпосередньо ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», так і іншими нормативно-правовими актами, які стосуються захисту прав споживача, суд приходить до висновку, що цивільна справа за позовом ОСОБА_1 підсудна Устинівському районному суду Кіровоградської області, оскільки відповідно до вищевикладених правових норм та положень ст.109, ч.5 ст.110 ЦПК України позивач, як споживач, має право вибору на свій розсуд пред"являти позов за місцезнаходженням відповідача, за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору, за винятком виключної підсудності.

При цьому суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що предметом позову є стягнення грошових коштів на підставі визнання договору недійсним у зв"язку з тим, що договір не посвідчений нотаріально і умови договору є несправедливими, оскільки позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору фінансового лізингу, як правочину, недійсним у зв"язку з невідповідністю його законодавству про захист прав споживачів, в тому числі, наявністю у ньому несправедливих умов, передбачених ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», і у разі визнання договору фінансового лізингу недійсним застосування наслідків його недійсності, зокрема, повернення відповідачем грошових коштів, отриманих на його виконання.

На підставі, викладеного, керуючись ст.ст.109, 110, 168, 208, 210, 293 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна»» про передачу цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів на розгляд іншому суду за підсудністю відмовити.

Ухвала оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду не підлягає. Заперечення проти неї можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Головуючий С.Ю.Атаманова