___________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/9222/16-ц
Провадження № 2/520/6126/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2017 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі Єгоровій Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 02.08.2016 року звернувся до Київського районного суду міста ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому позивач просив суд стягнути з ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за договором позики від 24 вересня 2015 року у розмірі 40930 гривень 80 копійок.

Позивач в позові в обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 24 вересня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого відповідач взяв в борг у позивача 1650 доларів США, які зобов'язався повернути до 1 лютого 2016 року, на підтвердження чого, відповідач надав позивачу розписку. Відповідно до курсу НБУ станом на 1 серпня 2016 р. сума боргу у національній валюті складає 40930,80 грн.

В обумовлений строк відповідач грошові кошти, надані йому в борг, не повернув, у звязку з чим, позивач був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 08.08.2016 року відкрито провадження по справі на підставі вказаної позовної заяви та призначено попереднє судове засідання.

10.01.2017 року в судовому засіданні представник позивача надав до суду уточнену позовну заяву, в якій збільшив позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідача по справі заборгованість за договором позики від 24 вересня 2015 року у розмірі 44584 гривні 53 копійки, судові витрати, витрати понесені на правову допомогу, а також у позові замінив відповідача по справі його правонаступником ОСОБА_2, оскільки ОСОБА_4 помер 14 квітня 2016 року.

В судовому засіданні 10.01.2017 року судом було ухвалено прийняти до розгляду уточнену позовну заяву та замінено відповідача по справі ОСОБА_4, померлого 14.04.2016 року, його правонаступником ОСОБА_2

Представник позивача ОСОБА_5 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Відповідач по справі ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судове засідання не зявились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином. про причини неявки суд не повідомили.

Суд також зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа ОСОБА_6 проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Згідно з ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Враховуюче вищевикладене, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності відповідача по справі.

Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, позов ОСОБА_1 підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що правовідносини по справі є цивільно-правовими та врегульовані Цивільним Кодексом України.

24 вересня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 склали розписку, згідно з якої ОСОБА_4 отримав у тимчасове користування в борг, у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1650 доларів США, які зобовязався повернути останньому в строк до 01 лютого 2016 року у доларах США.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Наявність у позивача оригіналу розписки свідчать про неповернення боргу відповідачем в належному розмірі.

Суд приймає надану до суду розписку від 24.09.2015 року в якості належного та допустимого доказу виникнення боргового зобовязання за договором позики, так як даний факт жодним чином не спростований.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

За ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Факт неповернення боргу підтверджується тим, що борговий документ - розписка перебуває у позивача, так як, відповідно до ч.3 ст. 545 ЦК України, тільки наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання їм свого обовязку.

Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що дійсно ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 за договором позики від 24.09.2015 року грошові кошти в сумі 1650 доларів США, строком до 01.02.2016 року, які в обумовлений термін не повернув, що є істотним порушенням умов договорів, внаслідок чого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні вказаних договорів, а також встановив, що заборгованість ОСОБА_1 перед позивачем за договором позики від 24.09.2015 року у гривневому еквіваленті складає 44584 гривні 53 копійки, згідно з курсом НБУ станом на 10 січня 2017 року .

Надалі під час розгляду справи, до суду звернувся представник ОСОБА_2 ОСОБА_3, який повідомив суд, що ОСОБА_4, у віці 68 років, помер 14 квітня 2016 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №451849, актовий запис про смерть №3968, складений 15.04.2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті ОСОБА_7 міського управління юстиції.

Оскільки спірні правовідносини допускають правонаступництво, ухвалою Київського районного суду міста ОСОБА_7 від 06.12.2016 року було витребувано у приватного нотаріуса ОСОБА_8 належним чином засвідчену копію спадкової справи №38/2016, номер у спадковому реєстрі №59649585, заведеної 13 жовтня 2016 року, до майна померлого ОСОБА_4, померлого 14 квітня 2016 року.

Після отримання вказаної спадкової справи, судом встановлено, що вона заведена за заявою сина померлого ОСОБА_4 ОСОБА_2, який в свою чергу є єдиним спадкоємцем після смерті свого батька.

У відповідності зі ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємцями першої черги майна ОСОБА_4, померлого 14 квітня 2016 року, є його син ОСОБА_2.

У звязку з чим, під час розгляду справи ОСОБА_2 був залучений до участі по справі як правонаступник ОСОБА_4

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлюється у шість місяців та починається з часу відкриття спадщини.

Статтею 1282 ЦК України визначено, що спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Відповідно до роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з приводу вирішення спорів щодо виконання зобов'язань за кредитним договором у випадку смерті позичальника за наявності спадкоємців, викладених в п. 32 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року, суди мають враховувати, що з урахуванням положення статті 1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Так з отриманої спадкової справи, вбачається, що ОСОБА_2 не отримував свідоцтво про право на спадщину, однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отже, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом

Крім того, під час розгляду справи судом встановлювалось наявне рухоме та нерухоме майно належне на праві власності ОСОБА_4, померлого 14 квітня 2016 року, та було встановлено, що згідно з інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта №64771777 від 01.08.2016 року, за ОСОБА_4 не зареєстровано право власності на не рухоме майно, однак зареєстровано право власності наавтомобіль марки «Lexus RX350», 2008 року випуску, кузов №JTJHK31U082853673, реєстраційний номер НОМЕР_1, що підтверджується листом Регіонального сервісного центру в Одеській області від 03.08.2016 року за вих. №31/15-133аз.

У звязку з чим, ухвалою Київського районного суду міста ОСОБА_7 від 17.08.2016 року було накласти арешт на транспортний засіб - автомобіль марки «Lexus RX350», 2008 року випуску, кузов №JTJHK31U082853673, реєстраційний номер НОМЕР_1, який належав на праві власності ОСОБА_4, померлого 14 квітня 2016 року.

Тобто спадковим майном після смерті ОСОБА_4, померлого 14 квітня 2016 року, є вищевказаний автомобіль марки «Lexus RX350», 2008 року випуску.

Враховуючи вищевказане, ОСОБА_2 вважається таким, що прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_4, померлого 14 квітня 2016 року, спадковим майном якого є автомобіль марки «Lexus RX350», 2008 року випуску, вартість якого не є меншою ніж вартість боргових зобовязань спадкодавця ОСОБА_4, померлого 14 квітня 2016 року, за договором позики від 24 вересня 2015 року. вказаний факт жодним доказом не спростований.

У звязку з чим, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 успадкував боргові зобовязання спадкодавця ОСОБА_4, померлого 14 квітня 2016 року, за договором позики від 24 вересня 2015 року, у звязку з чим стягненню з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає заборгованість за договором позики від 24 вересня 2015 року у розмірі 44584 гривні 53 копійки.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України до стягнення з відповідача підлягає судовий збір у розмірі 551 гривня 20 копійок, сплачений позивачем при подачі позову, що підтверджено документально відповідною квитанцією №0.0.593868310.1 від 02.08.2016 року.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Статтею 84 ЦПК передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації встановлюється законом.

Отже, для того, щоб суд присудив витрати на користь першої сторони, вона повинна документально їх підтвердити. Таким підтвердженням може бути укладений в письмовій формі договір на надання правової допомоги. В ньому необхідно передбачити, яка саме правова допомога буде надаватися особі (складання позовної заяви, відзиви на позови, представництво в суді та ін.). Більше того, в договорі потрібно зазначити, по якій саме справі надаватиметься правова допомога (наприклад: по справі зі стягнення аліментів, заборгованості за договором , про відшкодування матеріальної чи моральної шкоди). Не завадить також конкретно вказати, хто буде виступати відповідачем/позивачем у даній справі. У разі недотримання цих положень протилежна сторона може поставити в суді під сумнів те, що правова допомога надається саме по цій справі, що може бути підставою для відмови у відшкодуванні судових витрат.

Крім того, бажано навести в договорі розцінки за вчинення адвокатом (фахівцем у галузі права) конкретних правових дій: чи то написання позову, чи то з'явлення в судове засідання. У свою чергу особа, якій надається правова допомога, повинна підписати акт прийому-передачі наданих послуг, який складається адвокатом чи фахівцем в галузі права (які можуть виступати самостійно чи від імені адвокатського об'єднання або юридичної фірми). Після підписання акта приймання-передачі сторона повинна сплатити кошти за надані послуги і пред'явити всі ці документи в суді.

Позивачем та його представником не надано до суду жодного доказу на підтвердження сплаченої позивачем грошової суми за надання правової допомоги, розрахунку витраченого часу на правову допомогу, акт прийому-передачі наданих послуг.

У звязку з чим, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині відшкодування витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 11, 57-60, 88, 212- 215, 294 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, який є правонаступником ОСОБА_4, померлого 14 квітня 2016 року, на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3) грошові кошти за договором позики від 24 вересня 2015 року в сумі 44584 (сорок чотири тисячі пятсот вісімдесят чотири) гривні 53 (пятдесят три) копійки.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3), витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 (пятсот пятдесят одна) гривня 20 (двадцять) копійок.

У задоволенні решти вимоги ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особи, які не приймали участь під час проголошення рішення суду протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий Калініченко Л. В.