Справа № 462/7621/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2017 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретаря Журавльової А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Західприлад» про зобовязання повернути трудову книжку, стягнення невиплаченої суми розрахунку при звільненні, вихідної допомоги, середнього заробітку за час вимушеного прогулу і за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просить визнати дії ПП «Західприлад» такими, що не відповідають вимогам чинного трудового законодавства, зобовязати відповідача повернути йому трудову книжку, стягнути з ПП «Західприлад» на його користь згідно договору і посадового окладу невиплачені при звільненні розрахункові у сумі 181,81 грн., оплату за час вимушеного прогулу, вихідну допомогу в сумі 9545,43 грн. відповідно до ст.44 КЗпП України, середній заробіток за час розрахунку при звільненні за період з 28.09.2015 року до дня виплати йому належних сум, а також моральну шкоду в розмірі 18800 грн. станом на 31.12.2015 року зі збільшенням за кожен день по 200 грн. включно до дня повної виплати йому належних сум.

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що він з 21.08.2015 року до 25.09.2015 року працював без оформлення («по чорному») у ПП «Західприлад», де виконував роботу техніка, хоча за кваліфікацією йому повинна була бути доручена робота інженера-електроніка І категорії. Його було прийнято на роботу з випробуванням, термін якого сплив 18.09.2015 року. За домовленістю оплата праці складала 3000 грн., після проходження випробування 4000 грн. 21.09.2015 року він почав вимагати оплату праці за серпень, проте 22 і 23.09.2015 року власника не було, а 24 числі йому дали 1032 грн. за серпень з вказівкою більше на роботу не виходити. Трудову книжку йому не повернули. Йому також не було виплачено при звільненні 3181,81 грн. Він допускає, що відповідачем здійснюється експлуатація людей, жертвами чого стали декілька десятків працівників. З огляду на зазначене, вважає, що його трудові права порушені, що й стало причиною звернення до суду. Щодо відшкодування моральної шкоди зазначає, що він відчуває моральні страждання, спричинені протиправними діями відповідача, який порушив його право на працю, на отримання грошової винагороди за виконану роботу. В звязку з цим він приймає ряд лікарських препаратів. Кожну добу своїх страждань він оцінює в 200 грн.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити.

Представник відповідача керівник ПП «Західприлад» ОСОБА_2 проти позову заперечила, зазначивши, що безпосередньо вона займалася прийомом працівників на роботу і їх звільненням, проте позивач ніколи у ПП «Західприлад» не працював, вона не отримувала від нього трудової книжки та не виплачувала заробітної плати, відтак жодних трудових відносин між сторонами не було. З квітня 2015 року на підприємстві працювало шестеро працівників, окрім неї менеджер і троє інженерів-електроніків. Потреби і можливості наймати інших працівників не було, оскільки підприємство втрачало замовлення. Станом на серпень-вересень 2015 року найманих працівників у ПП «Західприлад» не було, підприємство припинило свою господарську діяльність.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідач ПП «Західприлад», яке зареєстроване за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, займається оптовою торгівлею машинами і устаткуванням, зокрема, продажем радіо- та електровимірювальних приладів. Керівником (директором) підприємства є ОСОБА_3 (на даний час змінила прізвище на ОСОБА_2). Дане підтверджується, окрім пояснень сторін, випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців від 02.04.2015 року (а.с. 40-41).

Згідно договору оренди №7 від 01.05.2015 року з додатками №№ 1-4 відповідач з 01.05.2015 року до 10.10.2015 року орендував у ПП «Рувим» офісне приміщення площею 12,8 кв.м на вул.Курмановича, 9Б у м.Львові (а.с. 138-144).

Звертаючись в суд з даним позовом, позивач заявлені вимоги обгрунтовує тим, що він перебував із ПП «Західприлад» у трудових відносинах, пройшов випробування при прийнятті на роботу, працював, виконуючи роботу техніка, на визначеному йому робочому місці в одному з приміщень на вул.Курмановича, 9Б у м.Львові, частково отримав оплату за виконану роботу.

Трудові правовідносини є двосторонніми відносинами працівника з роботодавцем по виконанню за винагороду роботи за обумовленою спеціальністю, кваліфікацією або посадою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, що виступають формою закріплення субєктивних трудових прав і обовязків учасників цих відносин.

Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, або фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Згідно зі ст.24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Аналогічна правова позиція міститься у роз'ясненнях, наданих у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року, відповідно до якого фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того чи було прийняття на роботу належним чином оформлене.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи більше п'яти днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників за умови, що вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи (ч.2 ст.24 КЗпП України).

Поряд з цим, згідно вимог ст.214 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення вирішує, зокрема, питання, чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Не зважаючи на те, що справа перебувала в провадженні суду довгий час, суд неодноразово детально розяснював позивачу його процесуальні права, суть принципів змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, проте він, всупереч наведених положень ст.ст.10, 60 ЦПК України не надав належних і обєктивних доказів на підтвердження викладених у позовній заяві і наведених в судовому засіданні обставин того, що він перебував з ПП «Західприлад» у трудових правовідносинах. Твердження ОСОБА_1 в позовній заяві, що він надасть суду докази на підтвердження обгрунтування позову, не були ним реалізовані під час розгляду справи по суті. Заявлені позивачем клопотання про витребування документів і виклик свідків не були всупереч вимог цивільного-процесуального законодавства України належно мотивованими, в обгрунтування таких позивачем наводились виключно субєктивні твердження, без обєктивних, конкретних фактичних даних, заявлення таких клопотань мало хаотичний характер, на що суд неодноразово звертав увагу позивачу.

Представлені ОСОБА_1 записи виконаних робіт, з часом їх виконання, фотографії приміщень, вимірювальних та інших приладів, документація щодо їх експлуатації (а.с. 85, 89-95) не можуть обєктивно підтверджувати виконання позивачем роботи у ПП «Західприлад», зокрема, в орендованому підприємством приміщенні на вул.Курмановича, 9Б у м.Львові в серпні-вересні 2015 року.

Натомість представником відповідача, яка є директором підприємства категорично заперечується наявність будь-яких правовідносин між сторонами, в тому числі тих, про які вказує ОСОБА_1 у позові.

Матеріалами справи (а.с. 123-133) підтверджуються її доводи, що з квітня 2015 року на підприємстві працювало шестеро працівників, окрім неї менеджер і троє інженерів-електроніків, що видно із штатного розпису по підприємству, який введений в дію з 01.04.2015 року і був чинним станом на серпень-вересень 2015 року, та підтверджується податковим розрахунком (форма 1ДФ) ПП «Західприлад» за ІІІ квартал 2015 року. Згідно штатного розпису, введеного в дію з 06.10.2015 року, і форми 1 ДФ за ІV квартал 2015 року на підприємстві з того часу працював лише директор.

Крім цього, не знайшов свого обєктивного підтвердження під час розгляду справи факт оформлення укладення трудового договору між сторонами наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, факт допуску ОСОБА_1 до роботи і виконання ним роботи у ПП «Західприлад», отримання від позивача і неповернення йому трудової книжки.

Також, в розпорядженні суду відсутні висновки, акти чи інші документи контролюючих органів, зокрема, Державної служби України з питань праці, чи правоохоронних органів, які би підтверджували трудові відносини сторін в серпні-вересні 2015 року чи порушення трудових прав позивача зі сторони відповідача.

Таким чином, суду не доведено наявності обставин, якими обгрунтовуються вимоги позивача, наявність між сторонами правовідносин є припущенням позивача, що виключає можливість існування його субєктного права в стані порушення, і як наслідок виключає можливість здійснення захисту цього права.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням вищенаведених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Враховуючи вимоги статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦК України про те, що в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, судом встановлено, що права позивача відповідачем не порушено, а тому його вимоги про зобовязання повернути трудову книжку, стягнення невиплаченої суми розрахунку при звільненні, вихідної допомоги, середнього заробітку за час вимушеного прогулу і за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставними.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

З огляду на наведене, оскільки судом не встановлено порушення ПП «Західприлад» прав позивача чи неправомірних дій відносно нього, тому вимога ОСОБА_1 про відшкодування з відповідача моральної шкоди також є безпідставною.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, такі не ґрунтуються на вимогах закону, а відтак, у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

За такого рішення, з урахуванням того, що позивача при подачі позову було звільнено від сплати судового збору, судовий збір у справі суд відносить на рахунок держави відповідно до ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Західприлад» про зобовязання повернути трудову книжку, стягнення невиплаченої суми розрахунку при звільненні, вихідної допомоги, середнього заробітку за час вимушеного прогулу і за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: Колодяжний С.Ю.