АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 673/580/16-ц
Провадження № 22-ц/792/695/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Ярмолюка О.І.,

суддів Пастощука М.М., Янчук Т.О.,

секретарі Лапко Ю.В.,

ОСОБА_1,

з участю представника позивача ОСОБА_2

відповідачки ОСОБА_3,

її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 21 лютого 2017 року,

встановила:

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

ПАТ КБ «Приватбанк» зазначило, що 18 листопада 2007 року сторони уклали кредитний договір, за умовами якого позивач надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 2 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку під 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідачка зобовязалася повернути банку кредит протягом строку дії платіжної картки та сплатити йому проценти за користування кредитними коштами. ОСОБА_3 не виконала обовязків за кредитним договором, унаслідок чого станом на 31 січня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 15 031 грн 60 коп., яка складається з 1 966 грн 43 коп. неповернутого кредиту, 9 373 грн 19 коп. процентів, 2 500 грн комісії та пені, 500 грн штрафу (фіксована частина), 691 грн 98 коп. штрафу (процентна складова).

За таких обставин ПАТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 15 031 грн 60 коп. заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 21 лютого 2017 року позов задоволено та вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд виходив з того, що ОСОБА_3 не виконала грошового зобовязання за кредитним договором, унаслідок чого виникла вказана заборгованість.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, представник ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_2 зазначила, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Суд першої інстанції не в повній мірі зясував обставини, якими обґрунтовувались позовні вимоги та заперечення сторін, не застосував закон (ст. 61 Конституції України, ст. 549 ЦК України), який підлягав застосуванню.

У звязку з неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та порушенням судом норм матеріального права рішення суду в частині стягнення штрафу підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині вимог нового рішення.

Згідно з ч. 5 ст. 88 ЦПК України має бути змінений розподіл судових витрат.

Встановлено, що 18 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», яке в подальшому змінило свою назву на ПАТ КБ «Приватбанк», і ОСОБА_3 укладено кредитний договір шляхом приєднання останньої до запропонованих банком Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(Стандарт).

Позивач надав ОСОБА_3 споживчий кредит у розмірі 2 304 грн на строк до 15 лютого 2008 року під 0,01% на місяць від суми залишку заборгованості по кредиту.

ОСОБА_3 зобовязалася повернути банку кредит, сплатити йому проценти, винагороди, комісії щомісячними платежами у розмірі 768 грн 16 коп. Ці платежі мали вноситися ОСОБА_3 на банківський рахунок у період з 18 до 23 числа кожного місяця.

5 лютого 2008 року ОСОБА_3 виконала зобовязання за цим кредитним договором у повному обсязі.

Крім того, 18 листопада 2007 року сторони уклали кредитний договір, за умовами якого ПАТ КБ «Приватбанк» надало ОСОБА_3 кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з відповідним лімітом кредитування під 3% на місяць, які нараховуються на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році. ОСОБА_3 приєдналася до запропонованих банком Умов та Правил надання банківських послуг і одержала платіжну картку для виплат «Універсальна» № 905793 (строк дії картки до червня 2009 року).

В рамках цього кредитного договору 6 вересня 2010 року ОСОБА_3 приєдналася до Умов і Правил надання банківських послуг, затверджених наказом правління ПАТ КБ «Приватбанк» від 6 березня 2010 року № СП-2010-256 (далі Умови і Правила). Для здійснення грошових операцій за кредитним договором банк видав ОСОБА_3 платіжну картку «Універсальна» № 097845 (строк дії картки до січня 2014 року).

29 січня 2013 року ОСОБА_3 одержувала нову платіжну картку № 527464 (строк дії картки до січня 2017 року).

Укладаючи кредитний договір, сторони визначили право ПАТ КБ «Приватбанк» змінювати розмір кредитного ліміту і тарифи кредитування.

ПАТ КБ «Приватбанк» встановило ОСОБА_3 початковий кредитний ліміт у розмірі 500 грн. У подальшому цей ліміт змінювався: з 10 січня 2008 року 1 200 грн, з 16 червня 2009 року 870 грн, з 28 вересня 2010 року 970 грн, з 22 жовтня 2010 року 1 070 грн, з 27 листопада 2010 року 1 270 грн, з 23 грудня 2010 року 1 470 грн, з 15 лютого 2011 року 1 670 грн, з 23 січня 2012 року 1 550 грн, з 29 лютого 2012 року 1 430 грн, з 31 жовтня 2013 року 2 000 грн, з 7 серпня 2015 року 1 970 грн.

ОСОБА_3 зобовязалася повернути позивачеві кредит і сплатити банку проценти щомісячними платежами в розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості, вносячи їх на рахунок у банку до 25-го числа місяця, що слідує за звітним.

Банк змінював процентну ставку: з 1 січня 2013 року до 2,5% на місяць, з 1 серпня 2014 року до 2,9% на місяць (наказ від 18 серпня 2014 року № СП-2014-6915682), з 1 квітня 2015 року до 3,6% на місяць (наказ від 18 лютого 2015 року № СП-2015-6552838).

При виникненні прострочених зобовязань на 100 грн. і більше відповідачка повинна була щомісячно сплачувати банку пеню, що розраховується з базової процентної ставки, поділеної на 30, за кожний день прострочення кредиту + 50 грн. одноразово. З 1 листопада 2013 року (наказ від 19 вересня 2013 року № СП-2013-6776448) щомісячний розмір пені становив: за прострочення платежу на один місяць 50 грн., за прострочення платежу на два і більше місяців 100 грн.

У випадку порушення відповідачем строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених кредитним договором, більш ніж на 30 днів, останній зобовязався сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих процентів.

Всього ОСОБА_3 одержала у позивача 1 966 грн 43 коп. кредитних коштів, останній платіж внесено нею 18 жовтня 2013 року. З того часу ОСОБА_3 не виконує зобовязання за кредитним договором.

Станом на 31 січня 2016 року заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором становила 11 339 грн 62 коп., з яких неповернутий кредит 1 966 грн 43 коп., проценти 9 373 грн 19 коп. Крім того, банк нарахував неустойку: 2 500 грн пені, 500 грн штрафу (фіксована частина), 691 грн 98 коп. штрафу (процентна складова).

Зазначені обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ч. 1 ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

Як передбачено ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Оцінивши в сукупності надані докази, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_3 не виконала грошового зобовязання за кредитним договором, унаслідок чого виникла вказана заборгованість.

Посилання ОСОБА_3 на те, що сторони не укладали кредитного договору, а вона не одержувала у позивача кредитних коштів, не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать дослідженим у суді доказам.

В силу ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому (ч. 1 ст. 634 ЦК України).

Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В силу ч.ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Із положень ст. 1055 ЦК України слідує, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Як передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

З матеріалів справи вбачається, що 18 листопада 2007 року та 6 вересня 2010 року звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» із заявами про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

Подавши позивачеві ці заяви, ОСОБА_3 приєдналася до запропонованих банком умов кредитування, які встановлені останнім у стандартних формах Умовах і Правилах, Тарифах. Сторони підписали названі документи, які містять усі істотні умови кредитного договору. При цьому відповідачка своїм підписом підтвердила, що вона ознайомилася та погоджується із запропонованими банком умовами кредитування.

При цьому сторони визначили, що заява клієнта, Умови та Правила надання банківських послуг, ОСОБА_5 та Памятка клієнта становлять укладений між ними договір про надання банківських послуг.

Отже ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_3 у письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору, тому у суду відсутні підстави вважати цей договір неукладеним або нікчемним.

Докази у справі достовірно вказують на те, що ПАТ КБ «Приватбанк» відкрило на імя ОСОБА_3 картковий рахунок, на який банком були перераховані кредитні кошти та через який сторонами здійснювались фінансові операції. Також позивач видав ОСОБА_3 платіжні картки, які використовувалися нею для переказу коштів і проведення розрахунків. Ці докази свідчать про одержання відповідачкою кредитних коштів.

Подавши ПАТ КБ «Приватбанк» заяву позичальника від 18 листопада 2007 року, ОСОБА_3 фактично уклала два кредитних договори. Зобовязання за одним із них, а саме за споживчим кредитом («Розстрочка»)(Стандарт), вона виконала у повному обсязі. Зобовязання за іншим кредитним договором, за умовами якого ОСОБА_3 одержала кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з відповідним лімітом кредитування на платіжну картку, залишаються невиконаними відповідачкою до цього часу.

Твердження ОСОБА_3 про одержання в банку лише споживчого кредиту суперечать фактичним обставинам справи.

Умови кредитного договору (а.с. 7-13, 35, 56, 58, 143-175, 179-184), наданий ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунок заборгованості (а.с. 5-6) та виписки про рух коштів на рахунку (а.с. 61-70, 103-108) є зрозумілими та достатніми для висновку, що відповідачка не виконує належним чином узяті на себе зобовязання, внаслідок чого станом на 31 січня 2016 року заборгованість по кредиту становить 1 966 грн 43 коп., а заборгованість по процентам 9 373 грн. 19 коп.

ОСОБА_3 не спростувала цю заборгованість належними та допустимими доказами.

Також є безпідставними посилання ОСОБА_3 на сплив загальної позовної давності.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

В силу ч.ч. 1, 5 ст. 261; ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобовязанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом заяви позичальника від 18 листопада 2007 року (а.с. 7, 35, 56, 58) та пунктом 2 розділу І Умов і Правил надання банківських послуг (а.с. 8-13) строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти, при цьому кредитом (кредитною лінією, кредитним лімітом) є розмір грошових коштів, наданих банком клієнту на строк, визначений у договорі, на умовах платності і повернення. Порядок погашення заборгованості встановлено щомісячними платежами в розмірі 7% від залишку заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості.

Договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонговується на той самий строк (п. 9.12 розділу І Умов і Правил надання банківських послуг; п. 1.1.7.12 Умов і Правил).

В силу п. 3.1.1 розділу ІІ Умов (п. 2.1.1.2.11 Умов і Правил) строк дії карти вказано з її лицьового боку (місяць і рік). Карта дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця.

Аналіз умов кредитного договору сторін у цій справі та зміст зазначених правових норм дає підстави для висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлені не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 17 вересня 2014 року (справа № 6-95цс14), яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права.

Оскільки за умовами кредитного договору ОСОБА_3 мала виконувати зобовязання частинами, то позовна давність за вимогами позивача про повернення кредитних коштів і сплати процентів за користування кредитом, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Банк надав ОСОБА_3 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, при цьому кредитним договором установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту та сплати процентів, а й кінцевий строк повного погашення кредиту (строк дії кредитного ліміту).

Отже перебіг трирічного строку позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі починається після закінчення строку дії платіжної карти.

З матеріалів справи вбачається, що після отримання 18 листопада 2007 року платіжної картки № 905793 зі строком її дії до червня 2009 року ОСОБА_3 неодноразово продовжувала строк дії картки. Відповідачка отримала останню картку № 527464, строк дії якої завершився у січні 2017 року.

Таким чином, кінцевим строком повернення ОСОБА_3 кредиту у повному обсязі було 31 січня 2017 року.

Починаючи з 2013 року ОСОБА_3 не виконує належним чином зобовязання за кредитним договором, разом із тим, у той період вона здійснювала періодичні платежі на виконання цього зобовязання. Останній платіж у розмірі 100 грн ОСОБА_3 внесла 18 жовтня 2013 року.

ОСОБА_3 вчинила дії, що свідчать про визнання нею свого боргу перед банком, а тому перебіг позовної давності перервався. З указаної дати перебіг позовної давності почався заново, таким чином, на час предявлення банком позову до суду (18 квітня 2016 року) трирічний строк позовної давності не сплив.

До того ж, ОСОБА_3 приєдналась до Умов і Правил, затверджених наказом правління ПАТ КБ «Приватбанк» від 6 березня 2010 року № СП-2010-256, пунктом 1.1.7.31 яких передбачено, що строк позовної давності щодо вимог банку про повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагород, неустойки штрафу, пені, витрат банку становить 50 років.

Отже загальна позовна давність за вимогами ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3Д, про стягнення заборгованості за кредитним договором не сплила.

Не спростовують висновків суду й інші доводи апеляційної скарги.

В цій частині рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Разом із тим, вирішуючи питання про стягнення штрафу, суд припустився помилки.

Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами кредитного договору (п. 2.1.1.12.6.1 Умов і Правил) передбачено застосування до відповідача пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобовязання.

Одночасно, пунктом 1.1.5.20 Умов і Правил передбачена сплата позичальником штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, визначених цим договором.

Штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором не допускається.

За таких обставин позов ПАТ КБ «Приватбанк» у частині стягнення штрафу не може бути задоволений, а на ОСОБА_3 слід покласти пеню у розмірі 2 500 грн.

Згідно з ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, оскільки в даному випадку мало місце неправильне застосування норм матеріального права.

Всього з ОСОБА_3Д, на корить ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню 13 839 грн 62 коп. заборгованості за кредитним договором (1966,43+9373,19+2500).

При розподілі судових витрат, апеляційний суд враховує пропорційність задоволених вимог. Позов заявлено з ціною 15 031 грн 60 коп. і задоволено на суму 13 839 грн 62 коп., тобто на 92,07% (13839,62х100:15031,60).

За таких обставин з ОСОБА_3 на користь банку слід стягнути 1 268 грн 72 коп. судового збору (1378х92,07%).

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено на 7,93% (100-92,07), тому з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь останньої має бути стягнуто 120 грн 20 коп. судового збору за подання нею апеляційної скарги (1515,80х7,93%).

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 21 лютого 2017 року в частині стягнення штрафу скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове рішення, змінити розподіл судових витрат.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» 13 839 грн 62 коп. заборгованості за кредитним договором і 1 268 грн 72 коп. судового збору, а всього 15 108 грн 34 коп.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 120 грн 20 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_6

Судді: /підпис/ ОСОБА_7

/підпис/ ОСОБА_5

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 27