Справа №345/3511/16-ц
Провадження № 2/345/69/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.05.2017 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі :

Головуючого - судді Кардаш О.І.

при секретарі Заткальницької Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Калуші цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_2 як законного представника неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за борговою розпискою,

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду із вищенаведеним позовом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 21.03.2013р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого позивач надав, а відповідачі отримали в борг грошову позику у розмірі 20 000 доларів США, які зобовязались повернути через рік, тобто 21.03.2014 року, на підтвердження чого надали боргову розписку. ОСОБА_1 починаючи з 21.03.2014 року неодноразово звертався до відповідачів з усними вимогами про повернення позичених коштів , однак станом на день звернення із позовною заявою до суду відповідачі борг не повернули, чим взяті на себе зобовязання не виконали. Тому просить суд стягнути заборгованість з відповідачів в солідарному порядку в розмірі 20000 доларів США, що на день подання позовної заяви, відповідно до офіційного курсу НБУ еквівалентна 518 000,00 грн. Також, враховуючи, що відповідачі прострочили виконання грошового зобовязання в розмірі 518 000,00 грн., за період прострочення з 21.03.2014 року по 21.09.2016 року позивач просить стягнути з відповідачів 11895,45 грн. -3% річних; 359 321,73 грн. інфляційних втрат та 207 966,36 грн. пені, а також судові витрати.

Ухвалою суду від 04 квітня 2017 року замінено первісного відповідача ОСОБА_6 у даній справі та залучено до участі у справі ОСОБА_2 як законного представника неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, як правонаступників, які належним чином звернулися з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, померлого 29 січня 2015 року.

Представник позивача ОСОБА_7 в судовому засіданні позов підтримав з підстав, наведених у самому позові. Просить суд позов задоволити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_8 та відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнали, просять в його задоволенні відмовити. Оскільки, як вбачається з самого тексту розписки позивач позичив гроші ОСОБА_6 для будівництва, а самій ОСОБА_2 було відомо про таку розписку, однак дані кошти не використовувалися в інтересах сім»ї, і вона особисто їх не отримувала. А сам ОСОБА_6 за дані позичені кошти не придбав нічого для сімї та не витратив їх в інтересах самої сім»ї.

Також зазначили, що ОСОБА_2 жодних договорів поруки із позивачем, по позиці ОСОБА_6 не укладала, і в самих матеріалах справи відсутні докази укладення такого договору поруки. Також ОСОБА_2 вказала, що не відповідають дійсності ті обставини, що ОСОБА_1 до 07 жовтня 2016 року звертався до неї та до її чоловіка з вимогою про повернення позики, так як 29 січня 2015 року її чоловік ОСОБА_6 помер, і позивачу даний факт відомий, оскільки він був на похоронах. ОСОБА_2 також відомий факт повернення вказаних коштів її чоловіком позивачу. Однак, з 21.03.2014 року по день звернення до суду Позивач не звертався до неї з вимогою про повернення коштів. ОСОБА_8 того, позивач та ОСОБА_6 разом займалися бізнесом, і ОСОБА_1 є хрещеним батьком їхнього спільного сина ОСОБА_4 Оскільки, зі смертю боржника зобовязання по поверненню позики включається до складу спадщини, то умови договору позики щодо строків повернення не застосовується, а підлягають застосуванню норми ст.. 1282 ЦК України щодо обовязку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми. Тому, зважаючи на те, що ОСОБА_1 не звернувся до ОСОБА_2 з 29.01.2015 року, з часу смерті ОСОБА_6 про що йому було достеменно відомо, як до спадкоємця у шестимісячний строк про повернення боргу, такий строк закінчився 29.07.2015 року, то вважають , що позивачу слід відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступних підстав.

Судом встановлено, що у відповідності до розписки від 21.03.2013 року ОСОБА_6 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 20 000 доларів США на будівництво споруд на орендованій ним площі по вул. Дзвонарській, терміном на один рік (а.с.6, 34).

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 29.01.2015 року помер (а.с.36).

Статті 1216, 1218 ЦК України передбачають, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно із ч.ч.3,4 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Судом встановлено, що дружина ОСОБА_6 ОСОБА_2(а.с.162), його неповнолітні діти - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.163), ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.164) та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.165) звернулися до приватного нотаріуса Калуського міського нотаріального округу ОСОБА_9 із заявами про прийняття спадкового майна (а.с.152-154).

Таким чином, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вважаються такими, що належним чином прийняли спадщину після смерті ОСОБА_6

Згідно зі ст.1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 1281 ЦК України кредитор спадкодавця, який не предявив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляються права вимоги.

Встановлені ст. 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб'єктивне право, а не є строком позовної давності.

Аналіз ст. 1281 ЦК України дає підстави для висновку, що строки предявлення кредиторами спадкодавця вимог до спадкоємців є обмежувальними (присічними), тобто їх пропущення припиняє права кредиторів. А тому ці строки не призупиняються, не перериваються й не поновлюються. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-33цс15 від 8 квітня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Згідно із вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження, що він в межах шестимісячного строку після смерті ОСОБА_6, тобто до 29.07.2015 року включно, звернувся із вимогами до відповідачів про повернення боргу за договором позики. Посилання позивача, що він неодноразово після смерті ОСОБА_6 звертався до відповідача ОСОБА_2 із вимогою про повернення боргу є голослівними, не підтверджені обєктивними доказами.

Натомість судом встановлено, що позивачу достеменно було відомо про дату смерті ОСОБА_6, що підтверджується, зокрема показаннями свідків.

Так, свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що вона є сестрою померлого ОСОБА_6 Вказала, що її брат ніколи не вводив в курс справ по веденню свого бізнесу свою дружину, ОСОБА_2, яка і не могла знати про його борги. А позивач по справі є їхнім кумом, який був присутній на похоронах ОСОБА_6 та на поминальному обіді.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що він є батьком ОСОБА_2 Ствердив, що ОСОБА_1 з його покійним зятем ОСОБА_6 вели спільний бізнес. Також вказав, що позивач був і на похоронах, і на поминальному обіді ОСОБА_6

Крім того, з долученого Свідоцтва про таїнство хрещення (а.с.37) вбачається, що позивач ОСОБА_1 є хрещеним батьком ОСОБА_4, а отже, будучи кумом ОСОБА_6, не міг не знати про його смерть.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем пропущено встановлений ст.1281 ЦК України строк звернення з вимогами до спадкоємців ОСОБА_6, що, в свою чергу, припиняє його право вимоги до відповідачів.

Щодо вимог позивача до відповідача ОСОБА_2, як солідарного боржника, суд звертає увагу на наступне. Зі змісту розписки видно, що позичальником за договором позики був саме ОСОБА_6 Дані відповідача ОСОБА_2, а саме серія та номер паспорта, її ідентифікаційний код, вказані у розписці на підтвердження її особи, як свідка, яка своїм підписом засвідчила факт укладення договору позики.

Жодних відомостей про те, що ОСОБА_2 поручилася за виконання ОСОБА_6 зобовязань за договором позики, розписка не містить (а.с.34). Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які договори поруки, в яких ОСОБА_2 була б вказана у якості солідарного боржника за спірним договором позики.

Також відповідно до правової позиції судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 163цс12 розяснено, що відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вказаний договір позики укладався в інтересах сімї , а отримані кошти за цим договором були використані ОСОБА_6 саме на потреби сімї. Так, згідно з текстом розписки (а.с.34) цільове призначення позики будівництво споруд на орендованій площадці по вул. Дзвонарській, що свідчить про використання ОСОБА_6 отриманих у позику коштів не на потреби сімї.

Таким чином, враховуючи, що договір позики, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сімї, а на інші потреби, то укладення даного договору не створює обовязків для іншого з подружжя. З огляду на викладене у суду немає жодних фактичних та правових підстав для визнання ОСОБА_2 солідарним боржником за вказаним договором позики.

Отже, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

На підставі ст.ст. 533, 1046, 1049, 1216, 1218, 1281 ЦК України, ст.ст.65,73 СК України, керуючись ст. ст. 10, 58, 60, 213 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ :

Відмовити в задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_2 як законного представника неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за борговою розпискою .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Калуський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення , апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції. Особи, які брали участь у справі , але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення в цей же термін з дня отримання копії рішення.

СУДДЯ :