Ухвала

іменем україни

26 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на повнолітню дитину та додаткових витрат, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27 липня 2016 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 12 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із вказаним вище позовом, у якому просили стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліменти на повнолітню дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 1 тис. грн щомісячно, починаючи з 10 травня 2015 року до закінчення навчання, стягнути одноразово з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 Ѕ частини її додаткових витрат на навчання сина у розмірі 12 320 грн.

На обґрунтування вимог посилалися на те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 серпня 1996 року до 01 вересня 2014 року, від якого мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З січня 2014 року син проживає разом із матір'ю та перебуває на її утриманні, а з травня 2014 року відповідач припинив надавати кошти на його утримання.

Апеляційним судом Харківської області від 11 червня 2015 року стягнуто з ОСОБА_5 на її (ОСОБА_4) користь та користь сина, ІНФОРМАЦІЯ_1, до його повноліття аліменти у розмірі 1 тис. грн щомісячно, починаючи з 24 вересня 2014 року, та 1 760 грн додаткових витрат на навчання дитини. Рішення набрало законної сили і на цей час звернуто до примусового виконання.

Відповідач рішення не виконав та має заборгованість у розмірі 7 555 грн 91 коп. несплачених аліментів і 1 760 грн додаткових витрат на навчання дитини за перший семестр його навчання.

10 травня 2015 року син досяг повноліття, є студентом денної форми навчання будівельного факультету Харківського національного університету міського господарства імені О.М.Бекетова, термін навчання з 01 вересня 2014 року до 30 серпня 2018 року.

Вартість навчання за один семестр становить 3 520 грн.

ОСОБА_8 зазначала, що нею оплачені кошти за три семестри навчання, за один із яких із відповідача стягнуто 1 760 грн.

Вважає, що з відповідача підлягають стягненню 3 520 грн фактично сплачених нею за навчання сина у вищому навчальному закладі у другому та третьому семестрах, а також майбутні платежі за решту п'ять семестрів навчання у розмірі 8 800 грн, усього 12 320 грн.

Посилаючись на наведені вище обставини, просила позов задовольнити.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 27 липня 2016 року позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліменти у розмірі ј частини усіх видів доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11 січня 2016 року до закінчення навчання у Харківському національному університеті міського господарства ім. О.М. Бекетова - до 30 червня 2018 року.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 Ѕ частини витрат на навчання сина ОСОБА_3 у Харківському національному університеті міського господарства ім. О.М. Бекета за 2 і 3 семестри навчання у розмірі 3 520 грн.

В іншій частині позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 вересня 2016 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27 липня 2016 року скасовано у частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 Ѕ частини витрат на навчання сина за 3 семестр навчання у розмірі 1 760 грн, у частині посилання на стягнення аліментів не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та у частині стягнення з відповідача судового збору у розмірі 551 грн 20 коп.

У задоволенні позовних вимог у частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 Ѕ частини витрат на навчання сина ОСОБА_3 у Харківському національному університеті міського господарства ім. О.М. Бекетова за 3 семестр навчання в розмірі 1 760 грн відмовлено.

Позов ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про стягнення аліментів на повнолітню дитину та додаткових витрат на навчання задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліменти у розмірі ј частини усіх видів доходів щомісяця, починаючи з 11 січня 2016 року і до моменту закінчення навчання у Харківському національному університеті міського господарства ім. О.М. Бекетова - до 30 червня 2018 року.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 Ѕ частини витрат на навчання сина ОСОБА_3 у Харківському національному університеті міського господарства ім. О.М. Бекетова за 2 семестр навчання у розмірі 1 760 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 серпня 1996 року до 01 вересня 2014 року, від якого народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_3 проживає разом із матір'ю, знаходиться на її утриманні, у 2015 році досяг повноліття.

ОСОБА_3 є студентом денної форми навчання будівельного факультету Харківського національного університету міського господарства ім. О.М. Бекетова, термін навчання з 01 вересня 2014 року до 30 червня 2018 року.

Згідно з договором від 12 серпня 2014 року № ХА-14-16-49 про навчання, підготовку, підвищення кваліфікації або про надання додаткових освітніх послуг відносно ОСОБА_3 загальна вартість освітньої послуги становить 28 160 грн, вартість за навчальний рік становить 7 040 грн.

Відповідач є пенсіонером, інвалідом ІІ групи (загальне захворювання), що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 серії НОМЕР_2, та отримує пенсію з інвалідності, перебуває на обліку в Управлінні пенсійного фонду України у Жовтневому районі м. Харкова.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, керуючись ст. ст. 184, 198, 199 СК України, виходив із того, що повнолітній ОСОБА_3 навчається у вищому навчальному закладі, у зв'язку з чим потребує матеріальної допомоги, а його батько має можливість таку допомогу надавати.

Крім того, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивачів про стягнення з відповідача додаткових витрат на навчання, однак у межах їх фактичного понесення, тобто Ѕ частини вартості освітньої послуги за 2-3 семестри у розмірі 3 520 грн одноразово.

Апеляційний суд фактично погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення аліментів з ОСОБА_5, скасував його у частині стягнення з ОСОБА_5 Ѕ частини витрат на навчання ОСОБА_3 за 3 семестр навчання та у частині посилання на стягнення аліментів не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна з таких підстав.

Статтею 199 СК України визначено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 6 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Таким чином, ОСОБА_3 має право на отримання аліментів у зв'язку з продовженням навчання і до досягнення ним 23 років, такий обов'язок поширюється на обох батьків за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Разом із тим, вирішуючи питання про стягнення з відповідача і аліментів, і коштів на додаткові витрати, суд допустив порушення норм матеріального права і не звернув увагу на наступне.

Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину, закріплені у главі 15 СК України і поділяються на аліменти, які стягуються до досягнення дитиною повноліття, та участь батьків у додаткових витратах на дитину (ст. 185 СК України).

Згідно зі ст. 6 СК України дитиною визнається особа до досягнення нею повноліття.

Обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина передбачений главою 16 СК України.

Зокрема, ст. 199 СК України встановлено, що, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Тобто вказана глава передбачає стягнення аліментів на період навчання і не передбачає стягнення додаткових витрат.

Апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на викладене уваги не звернув, не врахував, що законодавством не передбачено стягнення додаткових витрат на навчання дитини, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Між тим, за наявності у матеріалах справ довідок від 04 вересня 2014 року № 578 та від 20 жовтня 2015 року № 331, апеляційний суд не з'ясував, чи продовжує на теперішній час повнолітній ОСОБА_3 навчатися та чи фактично навчається на будівельному факультеті Харківського Національного університету міського господарства ім. О.М. Бекетова.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 12 вересня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта