Провадження № 22-ц/780/1054/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 13.04.2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Данілова О.М., Волохова Л.А.,

за участю секретаря Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору відчуження автомобіля та визнання права власності на 1/2 частину автомобіля,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом, який мотивувала наступним:

Вона з відповідачем ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з 08.08.2009 року по 26.02.2013 року. За час шлюбу ними було придбано автомобіль марки «MERCEDES BENZ SPRINTER». Після розірвання шлюбу 07.08.2013 року ОСОБА_2 відчужив автомобіль ОСОБА_3 Вказане відчуження було проведене без згоди позивача, хоча автомобіль є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2. У звязку з наведеним просила суд визнати недійсним договір про відчуження автомобіля марки «MERCEDES BENZ SPRINTER», 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, укладений між відповідачами - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також поділити зазначений автомобіль, як спільне сумісне майно подружжя, визнавши за нею право власності на 1/2 частину автомобіля.

Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «MERCEDES BENZ SPRINTER», 2000 року випуску, державний номерний знак АІ 14 97 СТ. В іншій частині позову відмовлено.

Відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким у позові відмовити, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права. Вказує, що спірний автомобіль він придбав за особисті кошти, отримані від продажу належного йому автомобіля «ГАЗ» та взятих в борг у ОСОБА_6 Крім того, зазначає, що судом першої інстанції не застосовано правову норму, яка регулює право власника на повернення майна, а саме ст. 388 ЦК України. Вказує, що оскільки автомобіль на даний час проданий і вже не є спільною власністю подружжя, суд першої інстанції повинен був вирішити питання про стягнення грошової компенсації вартості частки автомобіля. Вважає, що судове рішення слід скасувати і відмовити у позові.

Відповідач ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким у позові відмовити, посилаючись на те, що висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають встановленим у справі обставинам, крім того судом неправильно застосовано норми матеріального права, у звязку з чим рішення слід скасувати, у задоволенні позову відмовити.

Справа судами слухалась неодноразово.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням по справі нового рішення.

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В той же час оскаржуване рішення суду не відповідає наведеним вимогам.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Обовязок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

Положеннями ст. 60 СК України встановлено належність набутого подружжям за час шлюбу майна (крім речей індивідуального користування) до їх спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, що прямо зазначено в наведеній нормі.

Положеннями ст. 57 СК України передбачені умови, за яких придбане за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини/чоловіка, серед яких серед іншого є придбання такого майна за рахунок коштів, належних одному з подружжя особисто. В той же час, зважаючи на встановлену ст. 60 СК України презумпцію спільності набутого за час шлюбу майна, наявність таких підстав має бути відповідним чином доведена стороною.

В ході розгляду справи та у своїй апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 доводив, що придбання спірного автомобіля відбулося за рахунок коштів, отриманих від реалізації належного йому автомобіля «ГАЗ» та взятих у борг у ОСОБА_6 В той же час належних та допустимих доказів щодо використання на придбання автомобіля «MERCEDES BENZ SPRINTER» саме тих коштів, які були отримані від реалізації власного майна та взяті у борг, в ході розгляду справи до суду представлено не було. За таких умов наведені посилання відповідача залишилися недоведеними, відтак не можуть бути прийняті судом. На підставі вказаного суд й прийшов до висновку, що спірний автомобіль є обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Незважаючи на те, що суд першої інстанції цілком обґрунтовано визначив правовий режим спірного автомобіля, його висновки про недоведеність підстав для визнання договору відчуження такого майна недійсним не відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Згідно з п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, одним з документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів є, зокрема, довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана субєктом господарювання, діяльність якого повязана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери. З огляду на таке довідка-рахунок є документом, який підтверджує укладення договору щодо переходу права власності на автомобіль та тягне за собою зміну його власника.

У відповідності до положень ч. 2 ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Обовязок отримання згоди від іншого з подружжя у разі розпорядження спільним майном передбачений й положеннями ч. 1 ст. 65 СК України.

Відповідно до змісту ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ряду вимог ст. 203 ЦК України, зокрема щодо того, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Положеннями ч. 4 ст. 369 ЦК України прямо та чітко встановлено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, визнається судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень, а саме згоди інших співвласників на такий правочин.

Положеннями ч. 2 ст. 65 СК України також прямо встановлено право дружини/чоловіка на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її/його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

В ході розгляду справи було встановлено, що оскаржуваний правочин з відчуження спільного майна відповідач ОСОБА_2 здійснив без згоди позивача, що не заперечувалося й самим таким відповідачем. При цьому вказаний правочин виходить за межі дрібного побутового, відтак є усі підстави для визнання його недійсним, на що, однак, суд першої інстанції увагу не звернув.

Відповідно до положень ст. 3607 ЦПК України суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

При вирішенні справи колегія суддів зважає на наявність правової позиції Верховного Суду України від 27.01.2016 р. у справі № 6-1912цс16, відповідно до якої право на визнання недійсним договору щодо відчуження спільного майна, укладеного одним з подружжя без згоди іншого, виникає лише за наявності недобросовісності поведінки як відчужувача, так і набувача такого майна. В той же час вказана правова позиція в даній справі застосована бути не може.

Відповідно до положень ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи виключно на підставі Конституції України, законодавства України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. При цьому правова позиція суду не може суперечити, встановлювати чи змінювати існуючу норму закону.

Визнання недійсним договору щодо відчуження одним з подружжя спільного майна у разі неотримання на це згоди від іншого (незалежно від добросовісності поведінки сторін такого договору) прямо передбачена ч. 2 ст. 65 СК України. Окрім того, положеннями ч. 4 ст. 369 ЦК України прямо встановлено визнання недійсним правочину щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників без отримання на це повноважень від інших співвласників. Дані норми є чіткими та не допускають двозначного трактування їх змісту, відтак підстави для незастосування таких положень в даному випадку у суду відсутні.

Зважає колегія суддів й на те, що у вищезгаданій правовій позиції Верховного Суду України мова йде про укладення одним з подружжя іпотечного договору, направленого на задоволення інтересів сімї, а саме отримання нею кредитних коштів для її потреб, в той час як в даній справі майно було відчужене вже після розірвання шлюбу, а сам правочин укладено виключно за волею та в інтересах лише одного з колишніх членів подружжя.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про неможливість при вирішенні даної справи застосування вищенаведеної правової позиції Верховного Суду України.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частки подружжя у разі поділу спільного сумісного майна є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 79 СК України). Право на поділ між співвласниками спільного сумісного майна та рівність їх часток (якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом) передбачене й положеннями ст. 372 ЦК України.

Зважаючи вищевикладене, враховуючи придбання спірного авто під час шлюбу та недоведеність посилань відповідача ОСОБА_2 на придбання авто за особисті кошті, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання недійним правочину щодо відчуження спірного автомобіля та визнання права на ? його частини за позивачем.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

За результатами розгляду справи колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на матеріалах справи, ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору відчуження автомобіля та визнання права власності на 1/2 частину автомобіля.

Визнати недійсним договір про відчуження автомобіля марки «MERCEDES BENZ SPRINTER», 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину автомобіля «MERCEDES BENZ SPRINTER», 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3, номер кузова НОМЕР_2.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір по 253 грн. з кожного.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: О.М. Данілов

ОСОБА_8