Справа №490/372/16-ц 04.05.2017 04.05.2017 04.05.2017
Справа №490/372/16-ц Суддя першої інстанції Черенкова Н.П.
Провадження №22-ц/784/827/17 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Категорія 5
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 травня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участю представника позивачки ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, до ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, про усунення перешкод у користуванні майном, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 січня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з пізніше уточненим позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні належної їй квартирою №60 по вул. Севастопольській, 43/1 в м. Миколаєві (далі Спірна квартира), шляхом вселення її та неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, до цього житла та зобовязання відповідачів передати їй ключі від квартири.

Позивачка вказувала, що згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 24 липня 2014 року вона є власником Спірної квартири, в якій зареєстрована разом із неповнолітнім сином ОСОБА_7.

Після прийняття вказаної квартири в дар, вона почала здійснювати там ремонт. Однак, у серпні 2014 року ОСОБА_5 змінив замки на дверях цієї квартири, чим позбавив її можливості користуватися цим житлом.

Посилаючись на викладене та вимоги ст. 41 Конституції України, ст.ст. 334, 722, 386, 387, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 150, 155 ЖК України, позивачка просила про задоволення позову.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 січня 2017 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення вимог матеріального і процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення про повне задоволення її уточнених позовних вимог.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляція підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не вселялась до Спірної квартири, а тому не може вимагати поновлення права власності шляхом вселення.

Між тим, з таким висновком місцевого суду погодитись не можна, оскільки він не відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Так, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною від 17 липня 1997 року, зокрема, ст. 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України (далі ЦК) право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтями 717 722 ЦК установлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути, в тому числі, й нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Сторонами у договорі дарування можуть також бути фізичні особи. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Частиною першої статті 383 ЦК України встановлено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

З матеріалів справи вбачається, що однокімнатна Спірна квартира жилою площею 16,1 кв. м і загальною - 31,7 кв. м, належала на праві приватної власності ОСОБА_6 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2004 року.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 21 липня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_8 (р/№ 898), ОСОБА_6 продала вказану квартиру ОСОБА_9, який 24 липня 2014 року подарував цю квартиру своїй дочці, ОСОБА_3, за договором, посвідченим приватним нотаріусом ОСОБА_8 (реєстровий номер 920).

З 15 серпня 2014 року позивачка та її син зареєстровані в Спірній квартирі.

8 серпня 2014 року ОСОБА_5 подав заяву до органу досудового розслідування про те, що невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа Спірною квартирою. Ця заява 9 серпня 2014 року внесена до ЄРДР і порушено кримінальне провадження № 0004473 за ст. 190 ч. 3 КК України.

9 серпня 2014 року ОСОБА_3 звернулась до органу досудового розслідування з заявою про те, що у Спірній квартирі, де вона проводить ремонт, замінені замки, внаслідок чого вона не може користуватись своєю власністю.

2 вересня 2014 року до ЄРДР внесено дані про те, що 28 серпня 2014 року невстановлені особи встановили металеву решітку на вікно квартири ОСОБА_3 (порушено кримінальне провадження 0004895 за ознаками ст. 356 КК України).

19 серпня 2014 року слідчий суддя Центрального районного суду м. Миколаєва наклав арешт на Спірну квартиру, заборонивши розпоряджатись нею.

22 квітня 2016 року представник відповідачів звернувся до слідчого судді Центрального суду м. Миколаєва із цивільним позовом у кримінальному провадженні, в якому просив надати дозвіл на право безперешкодного користування Спірною квартирою. Однак, ухвалою суду від 22 квітня 2016 року у відкритті провадження відмовлено.

Таким чином на час розгляду справи, як у суді першої інстанції, так і тепер, власником Спірної квартири є позивачка. Саме їй належить право використовувати помешкання для власного проживання і проживання членів своєї сім'ї. Тому вона має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження Спірною квартирою, в чому їй перешкоджають відповідачі.

Хоча за висновком експерта від 26 січня 2015 року, підпис та рукописний запис «Безусяк Валентина Петрівна» в договорі купівлі-продажу квартири, укладеному 21 липня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 в графі «продавець» виконано не ОСОБА_6, а іншою особою, однак це є доказом із кримінального провадження, яке ще не закінчене.

Посилання відповідачів на те, що в Центральному районному суді м. Миколаєва тривалий час розглядається цивільна справа за позовом ОСОБА_6 і ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_9 про визнання недійсними довіреності на розпорядження Спірною квартирою, договору її купівлі-продажу та витребування квартири з чужого незаконного володіння саме по собі не може бути підставою для порушення права приватної власності позивачки на Спірну квартиру, оскільки судове рішення по такій справі не ухвалене.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції неправильно застосував норми ст. 41 Конституції України та ст. ст. 321, 328, 391 ЦК внаслідок чого необґрунтовано відмовив у задоволенні вимог позивачки про захист її права власності на нерухоме майно.

Разом з тим, оскільки позивачкою не надано доказів і не доведено, що саме відповідачі не передають їй ключі від квартири, то такі вимоги задоволенню не підлягають.

За таких обставин, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, оскаржене рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313 - 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову про усунення перешкод у користуванні квартирою.

Вселити ОСОБА_3 та її сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.І. Козаченко

Судді: Л.М. Прокопчук

ОСОБА_10