Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 320/8475/16 Головуючий у 1 інстанції: Кучеренко Н.В.
Провадження № 22-ц/778/2092/17 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів: Кочеткової І.В., Гончар М.С.

при секретарі: Волчановій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсним кредитного договору.

В обґрунтування позову зазначила, що між нею та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого їй було надано 3 400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Вважає, що вказаний договір слід визнати недійсним за кількома підставами: в момент його укладення вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними у зв'язку з тяжкою хворобою та застосуванням медичних препаратів; представник відповідача в момент укладення договору ввів її в оману щодо істотних умов договору, зокрема, щодо порядку нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій у разі невиконання умов договору, не вручив їй копій договору та інших документів, її не було ознайомлено з Правилами та Умовами надання банківських послуг, договір зі сторони банку був підписаний з використанням факсимільного підпису голови правління, на що вона свою згоду не давала; договір був вчинений під впливом обману та укладений на вкрай невигідних умовах під впливом тяжких обставин - необхідністю коштів на її лікування (проведення хіміотерапій); умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на погіршення становища споживача.

У зв'язку з зазначеним, позивач просила суд визнати недійсним кредитний договір від 03 липня 2014 року, укладений між сторонами.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 березня

2017 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення суду через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно до положень ст. 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦПК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судом встановлено, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору від 03 липня 2014 року позивач ОСОБА_2 отримала кредит в розмірі 3400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

При укладенні такого виду договору сторони керуються ч.1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

В Анкеті-заяві від 03.07.2014р. про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку ОСОБА_2 зазначила, що ознайомлена і згодна з Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй в письмовому вигляді. Також її попереджено, що Умови і правила надання банківських послуг викладені на банківському сайті.

Крім того, їй була вручена Пам»ятка, на що вказує відірваний від Анкети-заяви корінець.

Отже, надавши відповідну заяву та ознайомившись з Умовами і правила надання банківських послуг і Тарифами, отримавши Пам»ятку, позивач фактично уклала договір приєднання з відповідачем.

Характерним для такого виду правовідносин є те, що банк надає кошти в межах ліміту кредитування на відкритий рахунок, з якого позичальник самостійно через систему банкоматів або касу банку за допомогою картки знімає певну потрібну суму на свій розсуд.

Отже, позивач могла самостійно знімати кошти, а могла не використовувати платіжну картку, будь-який примус з боку банку у цьому відсутній.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 протягом року активно користувалась цієї послугою банку, знімаючи кошти та надаючи їх на рахунок ( виписка - а.с 30-34), але в подальшому припинила користуватись картрахунком.

З позовом про визнання вказаного договору недійсним ОСОБА_2 звернулась лише

10.04.2017р., тобто майже через 3 роки після його укладення. В позові посилалась на декілька підстав його недійсності, передбачених вимогами ст.ст. 225, 230, 233 ЦК України, ст.ст. 18, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Відмовляючи в задоволенні цього позову, суд виходив із того, що позивач не довела належними і допустимими доказами наявність жодної із зазначених нею підстав, за якими можна було б визнати оспорюваний нею договір недійсним.

З такими висновками суду погоджується колегія, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи.

Відповідно до п. 7 постанови пленуму Верховного Суду України « Про судову практи-

ку розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Визнання договору недійсним у відповідності до вимог ст. 225 ЦК України можливо лише при наявності відповідного висновку експертизи про абсолютну неспроможність особи, яка укладала договір, розуміти значення своїх дій та керувати ними в цей момент, але такого висновку матеріали справи не містять, а стороною позивача клопотання про проведення експертизи не заявлялось.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

В чому полягав обман банку її як клієнта при укладенні договору надання банківських послуг позивач не обґрунтувала. Вказала лише, що не була ознайомлена з усіма істотними умовами договору, що спростовується змістом вищенаведеної Анкети-заяви.

Статтею 233 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Тяжкою обставиною позивач зазначала свою хворобу, яка дійсно підтверджена медичною документацією, долученою до справи.

Однак, для застосування положень ст. 233 ЦК України потрібна наявність одночасно й другого критерію, а саме, щоб договір був укладений на вкрай невигідних умовах.

Разом з тим, позивач не навела, які ж саме умови вона вважає вкрай невигідними для себе. А тому підстав для застосування статті 233 ЦК України також не мається.

Пославшись на недійсність оспорюваного договору з підстав наявності в ньому несправедливих умов, суперечності положенням ст.ст. 18-19 ЗУ «Про захист прав споживачів», позивач не конкретизувала, які умови цього договору є несправедливими.

Отже, всі зазначені позивачем підстави для визнання недійсним договору надання банківських послуг носять суто декларативний характер, будучи не конкретизованими щодо обставин, які вказують на обман, помилку, несправедливість умов, вкрай невигідні умови договору. А з огляду на те, що ОСОБА_2 користувалась кредитним коштами протягом року, а не отримала одразу всю суму кредиту, як це передбачено умовами кредитних договорів на відміну від договорів надання банківських послуг, вбачається добровільність та зрозумілість позивачу своїх дій щодо зняття та повернення коштів на відкритий їй рахунок.

Зважаючи на все вищезазначене, колегія визнає апеляційну скаргу необґрунтованою, тому у відповідності до вимог ст. 308 ЦПК України вона підлягає відхиленню із залишенням без змін оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 березня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Кочеткова І.В.

Гончар М.С.