АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/2504/17 Головуючий 1 інстанції - Харченко С.М.
Справа № 613/803/16-ц Доповідач - Гуцал Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на заочне рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 08 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей Богодухівської районної державної адміністрації, про визнання права власності,

встановила:

21 червня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зазначеним позовом. В уточнених позовних вимогах просив визнати за ним право власності на 1/2 частину у праві спільної сумісної власності на будинок №11-а жилою площею 34,3 кв.м., загальною площею 54,4 кв.м. з службовими будівлями та спорудами, що знаходяться при ньому, який розташований по АДРЕСА_1

Позов обґрунтований тим, що спірний житловий будинок був придбаний позивачем разом із ОСОБА_5 під час перебування у шлюбі, а саме 09 лютого 2007 року. Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 05 листопада 2012 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5. померла. Враховуючи, що право власності на спірний будинок, який є спільною сумісною власністю, зареєстровано за померлою, а також у зв'язку з наявністю спадкоємців, позивач за захистом своїх майнових прав звернувся до суду.

Заочним рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 08 грудня 2016 року позов задоволено - визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1

Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 15 лютого 2017 року заяву відповідачів про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідачі подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм права матеріального, просять заочне рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідачі посилаються зокрема на те, що позивач пропустив строк звернення до суду, встановлений ст.72 СК України, оскільки після розірванню шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 домовились щодо спільного майна, і з моменту розлучення позивач ніякого інтересу до будинку не виявляв та не висловлював жодних претензій щодо прав на це майно.

У суді апеляційної інстанції відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представник апеляційну скаргу підтримали, відповідач ОСОБА_3 подала заяву, в якій апеляційну скаргу також підтримала та просила розглянути справу без її участі.

Представник позивача ОСОБА_4 проти задоволення скарги заперечувала, вважала рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Служба у справах дітей Богодухівської районної державної адміністрації у письмові заяві просила розглядати справу у відсутність представника установи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачів та представників сторін, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч.1 ст. 68 СК України).

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 липня 2005 року по 05 листопада 2012 року.

09 лютого 2007 року на ім'я ОСОБА_5 було придбано житловий будинок жилою площею 34,3 кв.м., загальною площею 54,4 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1. Згідно договору при цьому будинку є службові будівлі та споруди. Відповідно до п.2 Договору купівлі-продажу, будинок набувається ОСОБА_5 за спільні кошти подружжя «Покупця», що також підтверджується відповідною заявою ОСОБА_4 від 09 лютого 2007 року(а.с.133,134 т.1).

Встановлено також, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 померла, після її смерті відкрилась спадщина до складу якої увійшов і спірний житловий будинок. Відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 - батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_3- донька померлої від першого шлюбу є її спадкоємцями першої черги.

Та обставина, що спірне майно придбано за спільні сумісні кошти колишнього подружжя ОСОБА_5 відповідачами визнається.

Згідно ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст. 70 СК України).

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що позивач має право на 1/2 частину спірного житлового будинку, який є об'єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Доводи апеляційної скарги стосовно невірного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а саме, не застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності, що за законом є самостійною підставою для відмови у позові не можна визнати обґрунтованими.

Питання застосування строку позовної давності до спірних правовідносин за заявою відповідачів було предметом розгляду суду першої інстанції, і суд правильно вважав, що такий строк не можна вважати пропущеним.

Так, згідно ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки; позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже сам по собі той факт, що ОСОБА_4 протягом трьох років після розірвання шлюбу не заявляв про визнання за ним права власності на частку у спірному майні не може свідчити про пропуск ним строку позовної давності, оскільки з пояснень відповідачів вбачається, що після розірвання шлюбу ОСОБА_5 не чинила йому будь-яких перешкод у користуванні спірним майном та не вчиняла дій, які б могли свідчити про порушення прав позивача на користування власністю.

Посилання представника відповідачів на те, що 25 вересня 2013 року ОСОБА_4 надав ОСОБА_5 заяву, якою висловив свою згоду на відчуження останньою майна, що набуто ними в період шлюбу (а.с.25 т.1), висновків суду не спростовує, оскільки жодним чином не свідчить про те, що з цього часу позивач міг дізнатися про порушення своїх прав на спірну нерухомість. Крім того, позов подано до спливу трирічного строку з зазначеної дати.

Таким чином, суд першої інстанції, пославшись на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 23 вересня 2015 року (справа №6-258цс15) дійшов обґрунтованого висновку про те, що сплив трирічного строку з моменту розірвання шлюбу не свідчить про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки наведені норми законодавства пов'язують початок перебігу такого строку не з часом розірвання шлюбу, а з днем, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у суду першої інстанції правових підстав для ухвалення заочного рішення є обґрунтованими, однак згідно ч.3 ст.309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення лише у випадку, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки спір по суті вирішено правильно, то допущені судом першої інстанції процесуальні порушення (ст.224 ЦПК України) не є підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з моменту набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: