АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа № 22-5141 Головуючий у 1-й інстанції - Васильєва Н.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2017 року. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Пікуль А.А.

суддів Гаращенка Д.Р.

НевідомоїТ.О.

секретар Пузикова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами:

ОСОБА_3;

Харчука Романа Ігоровича в інтересах Кабінету Міністрів України;

Притули Ганни Юріївни в інтересах Міністерства енергетики та вугільної промисловості;

Тітова Максима Ігоровича в інтересах Державного концерну «Ядерне паливо»;

ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9,

на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України, Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Державного концерну «Ядерне паливо», Державної казначейської служби України, третя особа: ОСОБА_9, про визнання незаконними: розпорядження Кабінету Міністрів України № 470-р від 3 липня 2013 року; наказу Міністра енергетики та вугільної промисловості України № 90-к/к від 3 липня 2013 року; наказу виконуючого обов'язки генерального директора Державного концерну «Ядерне паливо» № 61-к від 8 липня 2013 року про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 лютого 2016 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України, Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Державного концерну «Ядерне паливо», Державної казначейської служби України, третя особа: ОСОБА_9, про визнання незаконними: розпорядження Кабінету Міністрів України № 470-р від 3 липня 2013 року; наказу Міністра енергетики та вугільної промисловості України № 90-к/к від 3 липня 2013 року; наказу виконуючого обов'язки генерального директора Державного концерну «Ядерне паливо» № 61-к від 8 липня 2013 року про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Суд поновив позивачці строк на звернення до суду з позовом про захист порушених трудових прав.

Суд визнав незаконними та скасував:

- Розпорядження Кабінету Міністрів України № 470-р від 3 липня 2013 року «Про звільнення ОСОБА_3 з посади генерального директора Державного концерну «Ядерне паливо»;

- наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості України № 90-к/к від 3 липня 2013 року «Про звільнення ОСОБА_3.»;

- наказ Державного концерну «Ядерне паливо» № 61-к від 8 липня 2013 року «Про звільнення працівників», відповідно до якого звільнено з роботи ОСОБА_3 - генерального директора Державного концерну «Ядерне паливо», з 8 липня 2013 року згідно з п.8 ст. 36 КЗпП України.

Суд поновив ОСОБА_3 на посаді генерального директора Державного концерну «Ядерне паливо» з 8 липня 2013 року та стягнув з відповідача ДК "Ядерне паливо" на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 8 липня 2013 року по 31 серпня 2013 року включно у розмірі 46 375 грн. 45 коп., а також компенсацію за вказаний період в сумі 40 830 грн. 42 коп.

Судові витрати у справі віднесені за рахунок ДК "Ядерне паливо".

У задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за період з 1 вересня 2013 року по день ухвалення рішення у справі та про стягнення компенсації відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. судом відмовлено.

Рішення суду оскаржується позивачем, відповідачами: Кабінетом Міністрів України; Державним концерном «Ядерне паливо"; Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, а також третьою особою, ОСОБА_9

ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі, посилаючись на порушення районним судом вимог процесуального та матеріального права при вирішенні її позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, просить рішення суду в цій частині змінити - стягнути з ДК «Ядерне паливо» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 8 липня 2013 року по 15 лютого 2017 року (т.3, а.с.50-54).

Відповідач Кабінет Міністрів України, через свого представника, Харчука Р.І., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи унаслідок неповноти судової перевірки, неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (т.3, а.с.76-83).

Міністерство енергетики та вугільної промисловості України у апеляційній скарзі, поданій через свого представника, Притулу Г.Ю., посилаючись на невідповідність обставинам справи висновків суду в частині поновлення строків звернення до суду із позовом про захист своїх трудових прав, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі (т.3, а.с.59-69).

Державний концерн «Ядерне паливо» у апеляційній скарзі, поданій через свого представника, Тітова М.І., посилаючись на невідповідність обставинам справи висновків районного суду в частині наявності правових підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду за захистом своїх порушених трудових прав та невідповідність обставинам справи висновків районного суду про відсутність правових підстав для звільнення позивача, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі (т.3, а.с.37-47).

Третя особа - ОСОБА_9, у своїй апеляційній скарзі, поданій через представника, ОСОБА_8, посилаючись на невідповідність обставинам справи висновків районного суду в частині наявності правових підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду за захистом своїх порушених трудових прав та порушення норм матеріального права в частині визначення підстав для звільнення позивача, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі (т.3, а.с.23-33).

В суд апеляційної інстанції ОСОБА_3, ОСОБА_9 та представник Державної казначейської служби України не з'явились, про місце та час апеляційного розгляду указані особи повідомлені належним чином, про що свідчать завірені штемпелем поштового відділення та підписом начальника відділення зв'язку зворотні повідомлення про вручення судових повісток: ОСОБА_3 31.03.2017; ОСОБА_9 10.04.2017; уповноваженій особі Державної казначейської служби України 10.04.2017 (т.3, а.с.108-109; 111).

Суд ухвалив розглядати справу у відсутність указаних осіб, відхиливши клопотання ОСОБА_3, про відкладення розгляду справи від 19 квітня 2017 року, подане позивачем особисто безпосередньо у приміщенні суду о 9 год. 57 хв. (до початку судового засідання, яке було призначене на 17 год. цього ж дня), оскільки поважність причин неявки ОСОБА_3 у судове засідання (знаходження на лікарняному) не підтверджена відповідними доказами, а згідно з ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторони, належним чином повідомленої про час і місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення представників відповідачів, які підтримали подані відповідачами і третьою особою апеляційні скарги та просили суд їх задовольнити, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи кожної апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід відхилити, а скарги відповідачів та третьої особи - задовольнити частково з таких підстав.

При ухваленні рішення суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

ОСОБА_3 працювала генеральним директором Державного концерну "Ядерне паливо" на підставі контракту, укладеного 1 лютого 2011 року, терміном дії з 2 вересня 2010 року по 1 вересня 2013 року.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 470-р від 3 липня 2013 року ОСОБА_10 звільнено з посади генерального директора Державного концерну «Ядерне паливо» у зв'язку з невиконанням умов контракту. Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України № 90-к/к від 3 липня 2013 року «Про звільнення ОСОБА_3.», відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 470-р від 3 липня 2013 року «Про звільнення ОСОБА_3 з посади генерального директора Державного концерну «Ядерне паливо», контракт, укладений з генеральним директором державного концерну "Ядерне паливо", ОСОБА_3, від 1 лютого 2001 року номер 01-а/11, вважати припиненим 4 липня 2013 року на підставі підпункту "б" пункту 26 розділу 5 Контракту. Наказом Державного концерну «Ядерне паливо» № 61-к від 8 липня 2013 року «Про звільнення працівників» звільнено з роботи ОСОБА_3 - генерального директора Державного концерну «Ядерне паливо», з 8 липня 2013 року згідно з п.8 ст. 36 КЗпП України.

Підставою для звільнення позивача стало видання ОСОБА_3, наказу №49-к від 8 травня 2013 року про звільнення першого заступника генерального директора ДК "Ядерне паливо" ОСОБА_11 8 травня 2013 року згідно з п.4 ст. 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин.

6 червня 2013 року наказом №56-к у зв'язку з юридичною колізією правових норм пунктів 43 і 45 Статуту ДК "Ядерне паливо" з нормами КЗпП України щодо процедури звільнення першого заступника та заступників генерального директора ДК "Ядерне паливо" скасовано наказ №49-к від 8 травня 2013 року про звільнення першого заступника генерального директора ДК "Ядерне паливо" ОСОБА_11 Бухгалтерії наказано здійснити донарахування заробітної плати ОСОБА_11 за період з 13 по 31 травня 2013 року. Наказом № 58-к від 6 червня 2013 року внесені зміни в наказ № 56-к від 6 червня 2013 року та пункт 3 наказу викладено в наступній редакції: "бухгалтерії здійснити компенсацію за вимушений прогул ОСОБА_11 за період з 13 травня по 6 червня 2013 року включно у відповідності до ст.235 КЗпП України.

В розпорядженні Кабінету Міністрів України № 470-р від 3 липня 2013 року «Про звільнення ОСОБА_3 з посади генерального директора Державного концерну «Ядерне паливо» не зазначено, який пункт контракту порушила ОСОБА_12 і чи підпадає цей пункт під дію підпункту "б" пункту 26 розділу 5 Контракту щодо одноразового грубого порушення керівником законодавства чи обов'язків, передбачених цим контрактом, внаслідок чого настали негативні наслідки (заподіяно збитки, виплачено штрафи тощо).

Ні в указаному розпорядженні, ані в наказах №90-к/к від 03.07.2013, №61-к від 08.07.2013 негативні наслідки взагалі не зазначені, не визначались, не надано будь-якого документа про те, що вказані наслідки настали.

За таких обставин районний суд прийшов до висновку, що ОСОБА_3 була звільнена за підпунктом "б" пункту 26 Контракту без достатніх правових підстав, а тому підлягає поновленню на попередній роботі із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дати закінчення терміну дії контракту разом із компенсацією втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати.

При цьому районний суд поновив ОСОБА_3 строк звернення до суду за захистом своїх трудових прав, визнавши причину його пропуску поважною, оскільки позивач почала захищати свої трудові права безпосередньо після звільнення у порядку, визначеному КАС України, і тільки після того, як касаційним судом адміністративної юрисдикції було остаточно визначено, що її справа підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, звернулась до суду із даним позовом.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що висновки районного суду щодо відсутності підстав для звільнення ОСОБА_3 за підпунктом "б" пункту 26 Контракту відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційних скарг відповідачів та третьої особи про те, що: наказ позивача про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_11 визнаний незаконним у судовому порядку; позивачем не була допущена до перевірки комісія Міненерговугілля; унаслідок винесення позивачем наказу від 08.05.2013 року №49-к про звільнення ОСОБА_11 з посади для підприємства настали негативні наслідки, не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав вважати звільнення позивача за порушення умов контракту законним, оскільки, як правильно встановлено районним судом, в оспорюваних позивачем розпорядженні та наказах про звільнення ОСОБА_3 не вказано, у чому конкретно полягає порушення і яких саме негативних наслідків, зокрема у грошовому виразі (розмір суми, віднесеної у бухгалтерському обліку підприємства на рахунок збитків), воно призвело.

При цьому, оскільки за правилом ч. 3 ст. 303 ЦПК апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення в частині вирішення у складі позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 40 830 грн. 42 коп. підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цієї частини позову за безпідставністю, оскільки при вирішенні цих вимог районний суд не звернув уваги, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не є заробітною платою працівника, а є одноразовою компенсаційною виплатою за порушення його трудових прав, і тому на цю виплату не розповсюджується дія Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати".

Водночас, апеляційним судом приймаються у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення в частині визнання незаконними розпорядження та наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу доводи апеляційних скарг відповідачів та третьої особи щодо невідповідності обставинам справи та положенням трудового законодавства висновків районного суду про поважність причин пропуску ОСОБА_3 строку звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

За правилом ч.1 ст. 233 КЗПП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Дана справа відповідно до характеру позову - про визнання розпорядження і наказів про звільнення незаконними та поновлення на роботі, є справою про звільнення. Тому місячний строк звернення до суду за захистом свого порушенного права повинен відраховуватися з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

З матеріалів справи убачається, що у 2013 році ОСОБА_3 звернулась із позовом про поновлення на роботі до Окружного адміністративного суд міста Києва, ухвалою якого від 15 листопада 2013 року провадження у адміністративній справі № 826/10634/13-а було закрите з тих підстав, що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, і ОСОБА_3 роз'яснено право на звернення із вказаним позовом до суду загальної юрисдикції в порядку, передбаченому ЦПК України (т.1, а.с.60-62).

Ця ухвала залишена без змін Київським апеляційним адміністративним судом 23 жовтня 2014 року (т.1, а.с.63-65) і з цієї дати набрала законної сили.

У розпорядженні суду немає жодних доказів на підтвердження існування будь-яких об'єктивних причин, що перешкоджали ОСОБА_3 протягом місяця з дня набрання законної сили вищенаведеною ухвалою Окружного адміністративного суд міста Києва звернутися із вказаним позовом до суду загальної юрисдикції в порядку, передбаченому ЦПК України.

Та обставина, що ОСОБА_3, діючи на власний розсуд, не скористалася роз'ясненнями суду адміністративної юрисдикції та продовжувала оскаржувати його судові рішення у касаційному порядку, не свідчить про існування для позивача поважних причин, які перешкоджали ОСОБА_3 принаймні у місячний строк з дня отримання ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2014 року звернутись з позовом про поновлення на роботі до суду в порядку, визначеному ЦПК України.

Крім того, даний позов складений та підписаний ОСОБА_3 23 травня 2015 року - майже через чотири місяці після отримання позивачем ухвали Вищого адміністративного суду України про відмову у допуску до провадження Верховного Суду України адміністративної справи (т.2, а.с.117-121) та через півтора місяця після отримання 9 квітня 2015 року ухвали про повернення як неподаної позовної заяви до Печерського районного суду міста Києва (дата подання - 19 лютого 2015 року) (т.2, а.с.122-131). Будь-яких доказів на підтвердження наявності об'єктивних перешкод для звернення до суду в означений період позивач також не надала.

Ураховуючи всі ці обставини у їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для поновлення ОСОБА_3 встановленого трудовим законодавством строку звернення до суду, а тому у задоволенні її позовних вимог про визнання незаконними розпорядження та наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід відмовити за спливом позовної давності.

Оскільки, як вже зазначено вище, унаслідок спливу позовної давності правові підстави для задоволення позову відсутні, доводи апеляційної скарги позивача щодо неправильного визначення районним судом періоду, за який має бути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу, правового значення не мають, а тому апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає відхиленню.

Ураховуючи вищенаведене у контексті положень ст.309 ЦПК України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконними розпорядження та наказів про звільнення, поновленння на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову.

При цьому, оскільки подані в рамках даної справи апеляційні скарги не містять доводів на спростування висновків районного суду щодо недоведеності позовних вимог ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, оскаржуване рішення суду в цій частині слід залишити без змін.

Керуючись ст.303, 307-309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційні скарги: Харчука Романа Ігоровича в інтересах Кабінету Міністрів України; Притули Ганни Юріївни в інтересах Міністерства енергетики та вугільної промисловості; Тітова Максима Ігоровича в інтересах Державного концерну «Ядерне паливо»; ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9, задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 лютого 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання незаконними: розпорядження Кабінету Міністрів України № 470-р від 3 липня 2013 року; наказу Міністра енергетики та вугільної промисловості України № 90-к/к від 3 липня 2013 року; наказу виконуючого обов'язки генерального директора Державного концерну «Ядерне паливо» № 61-к від 8 липня 2013 року про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: А.А. Пікуль

Судді: Д.Р. Гаращенко

Т.О. Невідома