Ухвала

іменем україни

02 серпня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Карпенко С.О., Кафідової О.В.,

СитнікО.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, ОСОБА_4, третя особа - Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, про визнання незаконним та скасування правового акта, визнання незаконним свідоцтва про право власності, визнання нечинною реєстрації права приватної власності та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, у якому, із урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати незаконним рішення виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів від 06 жовтня 1995 року № 92; визнати незаконним свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок від 07 травня 1992 року, до якого приєднано з правом приватної власності самовільно збудована прибудова під літ. «а9», що розташовані по АДРЕСА_1 виданого на підставі рішення виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів від 03 квітня1992 року № НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_4; зобов'язати виконавчий комітет Одеської міської ради скасувати зазначене свідоцтво про право приватної власності; визнати нечинною реєстрацію права приватної власності на житловий будинок, до якого приєднано з правом приватної власності вказана вище самовільно збудована прибудова, що зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 29 травня 1992 року на ім'я ОСОБА_4; зобов'язати ОСОБА_4 за власний рахунок провести реконструкцію самовільно збудованої прибудови під літ. «а9» до попередніх розмірів, забезпечуючи землевласнику повернення земельної ділянки відповідно до проекту; зобов'язати ОСОБА_4 не перешкоджати йому встановити проектний паркан на проектній межі Е-А, зазначеній в описі меж на приватну земельну ділянку від 24 березня 2004 року та встановити порядок виконання рішення суду.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що йому на підставі договору дарування від 05 грудня 2003 року належить земельна ділянка площею 634 кв. м по АДРЕСА_1

Попереднім власником зазначеної земельної ділянки була ОСОБА_5, яка з 1995 року була об'єктом нападу, знущань та відкритих зазіхань з боку родини відповідача, направлених на протиправне заволодіння приватною земельною ділянкою, шляхом захоплення та протиправної забудови по межі Е-А, зазначеної у державному акті, виданого на ім'я ОСОБА_5

У березні 1995 року ОСОБА_4 самовільно розпочала будівництво кам'яної прибудови під літ. «а9» до житлового будинку АДРЕСА_2 внаслідок чого була знищена його приватна огорожа по проектній межі Е-А та було протиправно захоплено понад 30 кв. м його земельної ділянки, що підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи від 06 квітня 2009 року.

У зв'язку з наведеним попередній власник звертався до суду з позовом про відновлення проектної межі, однак поки спір вирішувався судом, відповідач звернулася до виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів, який 06 жовтня 1995 року прийняв рішення № 923 «Про збереження з правом власності на самовільно збудовану до житлового будинку АДРЕСА_1 прибудову під літ. «а9»».

Зазначав, що вказане рішення було прийняте без погодження з власником земельної ділянки по АДРЕСА_3 - ОСОБА_5, також не було погодження контролюючих органів земельних ресурсів, природоохоронних органів, інспекцієї містобудування, управління архітектури, Держнагляду, без дозволу санітарно-епідеміологічної служби.

Звертав увагу на те, що рішення виконавчого комітету було прийнято під час розгляду судом справи про знесення спірної прибудови, що є порушенням чинного законодавства, відтак таке підлягає скасуванню.

Посилаючись на наведене та на те, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 09 грудня 2011 року зобов'язано ОСОБА_4 повернути ОСОБА_5 самовільно зайняту земельну ділянку в придатному для використання за цільовим призначенням стані, звільнивши її від насаджень, металевих конструкцій та іншого майна, по межі Е-А, проте вказане рішення не може бути виконане так як самочинно збудована прибудова під літ. «а9» потребує реконструкції до попередніх розмірів і тільки після цього можливо буде встановити паркан по проектній межі Е-А, просив позов задовольнити.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 жовтня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його вимог, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 07 травня 1992 року виконавчим комітетом Іллічівської районної ради народних депутатів на ім'я ОСОБА_4 видано свідоцтво про право особистої власності на Ѕ частини жилого будинку з належними до нього будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 29 травня 1992 року.

Вказане свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів від 03 квітня 1992 року № НОМЕР_1, в якому зазначено, що в 1962 року ОСОБА_4 самовільно на вільній від забудови ділянці побудувала будинок АДРЕСА_1 Будинок кам'яний, одноповерховий, складається з 3 жилих кімнат жилою площею 37,3 кв. м з кухнею 15,1 кв. м, коридором 3,9 кв. м Будівля придатна для постійного проживання. Позовних вимог щодо скасування зазначеного рішення не заявлялося.

В подальшому ОСОБА_4 реконструювала кухню площею 15,1 кв. м у житлову кімнату.

Рішенням виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів від 06 жовтня 1995 року № 923 «Про збереження самовільних прибудов» вирішено зберегти з правом власності самовільно зведену споруду в будинку АДРЕСА_4 а саме: прибудову під літ. «а9», яка складається з кухні площею 10,8 кв. м, переобладнану в житлову кімнату площею 15,1 кв. м, за ОСОБА_4

Акт комісії виконавчого комітету Іллічівської районної ради від 22 вересня 1995 року про прийняття в експлуатацію самочинно зведених споруд в будинку АДРЕСА_1 позивачем не оскаржується.

Також установлено, що ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності належав житловий будинок АДРЕСА_5 що розташований на земельній ділянці площею 0,0634 га.

31 грудня 2002 року ОСОБА_5 отримала державний акт на право приватної власності на землю, згідно з яким у власність перейшла земельна ділянка площею 0,0634 га по АДРЕСА_1

05 грудня 2003 року за договором дарування земельної ділянки ОСОБА_5 подарувала позивачу земельну ділянку площею 0,0634 га, що знаходиться по АДРЕСА_1

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру від 01 жовтня 2006 року право власності на земельну ділянку АДРЕСА_5 зареєстровано за ОСОБА_3 10 січня 2005 року.

26 травня 2010 року ОСОБА_5 склала заповіт на ім'я ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 померла.

Державним нотаріусом П'ятої одеської державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з: житлового будинку під літ. «А», житловою площею 21,3 кв. м та надвірних споруд під літ. літ. «Б», «Г», «Д», «К» - сараї, «б» - погріб з шийкою, «В» - літня кухня, «И» - вбиральня, «З» - душ, № 1-3 - огорожа, І - вимощення. Вказане домоволодіння знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 03 квітня 2014року здійснена державна реєстрація права власності вищезазначеного спадкового майна на ім'я ОСОБА_3

Таким чином, судами встановлено, що на момент розгляду справи ОСОБА_3 є власником житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_4

Спірна прибудова під літ. «а9» не увійшла до складу домоволодіння АДРЕСА_1 на яке 07 травня 1992 року ОСОБА_4 було отримано свідоцтво про право власності, так як збереження спірної самовільно зведеної прибудови відбулася через 3,5 роки після отримання вказаного свідоцтва.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_3 звернувся до суду з пропуском строку позовної давності. При цьому судами відхилено доводи позивача щодо необхідності застосування положень ст. 268 ЦК України, оскільки на переконання суду до спору, що виник між сторонами у справі, необхідно застосовувати ЦК Української РСР 1963 року.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Суди попередніх інстанцій, врахувавши суть спору та час виникнення спірних правовідносин, дійшли правильного висновку про застосування до них ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до вимог ст. ст. 71, 75, 80 Цивільного кодексу Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

В апеляційній та касаційній скаргах позивач посилається на те, що про оскаржуване рішення виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів від 06 жовтня 1995 року «Про збереження самовільних прибудов», позивачу було відомо в 1995 році, оскільки саме в цьому році він, разом із ОСОБА_6 звертався з позовом до ОСОБА_4 про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки, приведення її у попередній, придатний для використання стан, демонтажу самовільно зведених на ній прибудов, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої порушенням земельного законодавства і лише 09 грудня 2011 року у цій справі було постановлено остаточне рішення.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд правильно виходив з того, що позивач звертався за захистом своїх прав однак з іншими позовними вимогами, які не включали в себе оскарження вищевказаних рішення та свідоцтва.

При цьому апеляційним судом правильно зазначено, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України 2003 року, оскільки спірні правовідносини виникли під час дії ЦК Української РСР 1963 року, норми якого і були правомірно застосовані судом першої інстанції.

Колегія суддів суду касаційної інстанції також погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо безпідставності посилань позивача на невиконання відповідачами рішення апеляційного суду Одеської області від 09 грудня 2011 року, оскільки виконання рішення що набрало сили, має виконуватись органами державної виконавчої служби у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

За таких обставин, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи та зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 червня 2016 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 19 жовтня 2016 року, оскільки вони є законні та обґрунтовані, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: С.О. Карпенко

О.В. Кафідова

О.М. Ситнік

О.В. Ступак