АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 638/2698/15-ц Головуючий суддя І інстанції Шестак О. І.
Провадження № 22-ц/790/1438/17 Суддя доповідач Карімова Л.В.
Категорія: про захист прав споживачів
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного

суду Харківської області в складі:

головуючого - Карімової Л.В.,

суддів колегії: ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Баранкової В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 28 грудня 2016 року у справі ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 до Комунального підприємства «Харківводоканал» про захист прав споживача, визнання дій незаконними і заборону вчиняти певні дії,

ВСТАНОВИЛА :

У лютому 2015 року ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3, звернувся до суду із позовною заявою до КП «Харківводоканал», в якій просив: визнати дії відповідача по централізованому постачанню холодної води і водовідведенню власнику АДРЕСА_1 в період до 01.10.2014 р. такими, що не відповідають вимогам матеріального права в цій сфері; заборонити використання безпідставно відкритого особового рахунку на імя позивача; визнати незаконним використання персональних даних власника АДРЕСА_1, в тому числі збирання, обробку і розповсюдження, зобовязати відповідача знищити їх в порядку і способом, визначені законодавством; заборонити відповідачу здійснювати нечесну і агресивну практику у відношенні позивача.

В обґрунтування зазначених вимог посилався на те, що ОСОБА_3, яка є власником квартири АДРЕСА_2, була позбавлена можливості в період до 01.10.2014 р. отримувати послуги по централізованому опаленню, постачанню холодної і гарячої води і водовідведення, відповідно до ст.ст. 19, 20, 26, 29, 32 п. 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» №1875; п.п. 8, 9, 10, 29 (6) Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення №630, через недотримання і порушення цих законодавчих актів відповідачем.

Вказував, що відповідач, не маючи законних підстав, відкрив особовий рахунок з використанням персональних даних власника АДРЕСА_3, і в порушення законодавства України в сфері надання житлово-комунальних послуг, що діяло до 01.10.2014 р., відкрито розповсюджував повідомлення про нарахування розміру вартості наданих послуг з вимогами їх оплати.

Зазначав, що КП «Харківводоканал» на порушення зазначеного законодавства в указаний період фактично здійснив односторонню угоду, взявши на себе зобовязання, обовязкові тільки для особи, яка вчинила такий правочин, з усіма наслідками, що випливають. При цьому відповідач з 2003 році ігнорував обовязки виконавця, передбачені ст. 21 ЗУ №1875 і п. 32 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, зокрема пп. 5 про проведення двічі на рік перевірки стану внутрішньобудинкових мереж багатоквартирного будинку зі складанням відповідного акту, а також пп. 10, який зобовязує виконавця утримувати внутрішньобудинкові мережі в належному стані, здійснювати їх технічне обслуговування і ремонт.

Вказував, що відповідач як виробник послуг з водозабезпечення в багатоквартирних будинках зобовязаний був керуватись ЗУ №2918-ІІІ «Про питну воду і водозабезпечення», ст. 19 якого однозначно визначений перелік осіб, з якими виробник послуги в особі КП «Харківводоканал» зобовязаний мати правовідносини. В цьому переліку власників квартир в багатоквартирних будинках немає, чим порушує права споживачів в особі ОСОБА_3

Представник КП «Харківводоканал» позов не визнав, посилаючись на те, що ОСОБА_3 з грудня 2014 р. отримує житлово-комунальну субсидію, що свідчить про її проживання за місцем реєстрації. Направлення на її адресу платіжних документів - квитанцій ПАТ «Мегабанк» відповідало п.2 ч. 1, п.4 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», оскільки споживач має право одержувати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість,структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі якості тощо.

Крім того, ні позивачем, а ні її представником не надано суду доказів, які б свідчили про розповсюдження конфіденційної інформації, яка стосується виключно ОСОБА_3, та доказів порушення КП «Харківводоканал» прав чи законних інтересів позивача.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 28 грудня 2016 рокупозов ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі.

Вказує на те, що судом першої інстанції не враховаано, що відповідачем її права щодо захисту персональних даних порушуютьсяКП «Харківводоканал», який є виконавцем послуг з надання централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, та є неналежною стороною у справі.

Вислухавши пояснення учасників процесу, що зявилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачемАгарковою Л.Є не надано доказів на підтвердження доводів порушення КП «Харківводоканал» її прав споживача послуг з водопостачання та водовідведення.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та обставинам справи, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_3 на праві власності належить АДРЕСА_4.

З 13.11.2003 року в квартирі належним чином встановлено лічильники холодної і гарячої води, чергову повірку яких власник зобовязався здійснити в четвертому кварталі 2005 року, однак повірка не проведена.

З 2006 року КП «Харківводоканал» здійснює нарахування за користування наданими послугами по встановленим тарифам, без врахування показань лічильників, і вимагає від позивача сплати відповідних сум. З цього приводу між сторонами існують спірні правовідносини, які не є предметом даного спору.

Відповідач регулярно надсилає ОСОБА_3 письмові вимоги здійснити періодичні платежі за надані послуги і погасити нараховану їй заборгованість.

Між сторонами фактично склалися правовідносини, у відповідності з якими КП «Харківводоканал» постачає свої послуги, а ОСОБА_3 як власник квартири виступає споживачем послуг, які надаються. Така ситуація існує до теперішнього часу і не протирічить актам цивільного законодавства.

Між сторонами не укладено договір у письмовій формі, однак це не є підставою для припинення правовідносин, які склалися між сторонами. Суду не надано жодних доказів того, що хоча б одна із сторін у встановленому порядку припинила існуючі між ними правовідносини, чи хоча б висловила такий намір.

Згідно правової позиції, викладеної Верховним Судом України в постанові від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15, хоча у ч.1 ст 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин в сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п. 1 ч.1 ст.20 цього Закону споживач має право, закрема одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору нададання житлово-комунальних послуг.

Такому праву відповідає визначений п.5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" обовязок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобовязані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг в повному обсязі.

Оскільки позивач не оскаржує сам порядок здійснення нарахувань (на підставі лічильника або за тарифами, встановленими для квартир у яких відсутні лічильники води), суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що факт надання КП «Харківводоканал» послуг з централізованого водопостачання та водовідведення без укладання договору в письмовій формі, не є порушенням цивільних прав ОСОБА_3

Представник позивача ОСОБА_4 як в суді першої так і апеляційної інстанції не конкретизував та не надав достовіврних доказів, у який спосіб та де відповідач розповсюджує персональні дані ОСОБА_3

Статтею 32 Конституції України проголошено право людини на невтручання в її особисте життя. Крім того, не допускається збирання, зберігання, використання поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

За Цивільним кодексом України зміст права на недоторканність особистого і сімейного життя як одного з видів особистого немайнового права полягає в тому, що фізична особа вільно, на власний розсуд визначає свою поведінку у сфері свого приватного життя і можливість ознайомлення з ним інших осіб та має право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя (статті 270, 271, 301). Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав (частина третя статті 269 Цивільного кодексу України).

Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення частин першої, другої статті 32 Конституції України в своєму рішенні № 2-рп/2012 від 20 січня 2012 року у справі № 1-9/2012 зазначав, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоровя, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сімї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, повязану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сімї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Положення частини першої статті 32 та частини третьої статті 34 Конституції України перебувають у системному взаємозвязку і передбачають як недопустимість порушення права людини на недоторканність особистого та сімейного життя, так і реалізацію особою права на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації.

Представник позивача вказував на незаконне використання персональних даних ОСОБА_3, зокрема прізвища, імені, по батькові, номерів особистих рахунків, домашньої адреси, однак, ці дані необхідні відповідачеві для обліку і контролю сплати комунальних послуг, які він надає позивачці, і від отримання яких вона у встановленому порядку не відмовлялась.

Однак, отримання згоди споживача послуг на обробку своїх персональних даних не завжди є обов'язковою умовою. Так, статтею 16 Закону «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Відповідно до статті 19 згаданого Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Виходячи з положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», саме КП «Харківводоканал» має право здійснювати облік споживачів послуг з централізованого водопостачання та водовідведення та відкривати особові рахунки, як за зверненням споживача, так і з моменту виявлення факту користування послугами.

Таким чином, вимоги ОСОБА_3 щодо заборони використання особового рахунку на її імя, не грунтуються на законі.

Відповідно до п.2 ч. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право одержувати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі якості та ін. Крім того, згідно п.4 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово- комунальні послуги», обов'язок надання даної інформації покладено саме на виконавця.

Згідно ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована чи може бути конкретно ідентифікована.

Інформація, якою володіє або використовує КП «Харківводоканал» в господарській діяльності, включає тільки адресу або технічні дані відносно опалювальної площі квартири,

прізвище, імя та по-батькові споживача. Іншою інформацією відносно персональних даних споживачів в розумінні Закону України «Про захист персональних даних» КП «Харківводоканал» не володіє. Відповідач не обробляє персональні дані позивача, а веде згідно них облік нарахувань за надані послуги з водопостачання та водовідведення тільки на підприємстві.

Як зазначено в листі Державної служби України з питань захисту персональних даних від 27.02.2012 р. №10/594-12, отримання від субєктів персональних даних письмової згоди на обробку їх персональних даних в процесі споживання такими субєктами житлово-комунальних послуг не являється обовязковим, оскільки дозвіл на обробку їх персональних даних виконавцем чи виробником відповідно послуги, надано законом виключно для здійснення його повноважень.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 5 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання.

Представником позивача не надано жодних доказів на підтвердження здійснення КП «Харківводоканал» будь-яких дій, які в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» є агресивною формою підприємницької діяльності.

Матеріали справи містять копії платіжних повідомлень і вимог погасити заборгованість, які надсилалися відповідачем, однак, з цих документів вбачається, що в них містяться вимоги здійснити регулярні платежі за надані послуги за певні періоди з зазначенням необхідності погашення заборгованості, що утворилася.

Тобто, такі вимоги не можна віднести до постійних, бо вони стосуються оплати наданих позивачу послуг за різні окремі періоди часу кожна вимога, тому такі дії відповідача не можна віднести до агресивних форм підприємницької практики.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги по суті зводяться до переоцінки наданих сторонами доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції по оцінці цих доказів, та особового тлумачення позивачем та її представником норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Оскільки судом першої інстанції відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України надана правильна правова оцінка доказам по справі, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 28 грудня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: