Номер провадження: 22-ц/785/3086/17
Головуючий у першій інстанції Бузовський В. В.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договору довічного утримання, заповітів, стягнення моральної шкоди, визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26.01.2017 року,

встановила :

17.10.2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом та після збільшення розміру позовних вимог просила визнати недійсними: заповіт від 19.11.1993 року, заповіт від 01.03.1994 року, заповіт від 09.06.2000 року та договір довічного утримання від 13.05.2004 року, визначити їй додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини, стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є племінницею ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. В 2005 році вона дізналася про те, що ОСОБА_5, уклала договір довічного утримання, за яким набувачем майна належного ОСОБА_5 на праві власності, а саме буд. АДРЕСА_1, є ОСОБА_3. Після звернення із позовом до суду дізналася, що ОСОБА_5 також залишала заповіти: від 19.11.1993 року, за яким все своє майно заповідала ОСОБА_6; від 01.03.1994 року, за яким все своє майно заповідала ОСОБА_3; та від 09.06.2000 року, за яким майно, а саме буд. АДРЕСА_1 також заповідала ОСОБА_3. ОСОБА_2 вважала, що ОСОБА_3 скористався тяжким станом ОСОБА_5, яка на час складання заповітів та договору довічного утримання не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати. Саме за цих підстав просила визнати заповіти та договір довічного утримання недійсними. До нотаріальної контори вона звернулася 24.01.2014 року із заявою про прийняття спадщини, у видачі свідоцтва було відмовлено, оскільки нею пропущено строк для подання заяви про прийняття спадщини. Моральну шкоду обґрунтовує смертю тітки та шахрайськими діями ОСОБА_3, щодо заволодіння майном належним хворій ОСОБА_5, яке повинно належати їй, оскільки вона його будувала і підтримувала в належному стані.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26.01.2017 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій в якій з посиланням на неповне з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення судом норм процесуального та не правильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким поновити ОСОБА_2 пропущений з поважних причин строк на звернення до суду з зазначеною позовною заявою та задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що судом першої інстанції безпідставно не було враховано покази допитаних свідків, які в більшості є співробітниками психіатричної установи і достатньо компетентні для з'ясування психічного стану людини, які довели, що за період з початку 1993 року і до самої смерті ОСОБА_5 не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати. Крім того зазначив, що не приймаючи до уваги комплексної посмертної судової психолого-психіатричної експертизи, суд не дослідив описову та мотивувальну частину акту, не аргументував підстав вважати даний акт неналежним або недопустимим доказом та нав'язував ОСОБА_2, яка є літньою людиною-пенсіонеркою та малозабезпеченою, свою думку щодо призначення повторної експертизи в іншій експертній установі, не врахувавши, що відповідач, який ставив під сумнів правильність раніше проведеного експертного дослідження, сам має право звернутися до суду з клопотанням про проведення повторної експертизи, але не скористувався таким правом. Також вважає, що за наявності протиправної поведінки відповідача щодо заволодіння спадковим майном померлої ОСОБА_5, по праву належного ОСОБА_2, заявлена нею сума моральної шкоди підлягає повному відшкодуванню з відповідача. ОСОБА_4 наголошує, що вимога ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є обґрунтованою, оскільки вона достовірно дізналася про існування оскаржуваних заповітів лише в лютому 2014 року у нотаріуса, і лише тоді усвідомила, що ОСОБА_3, зловживаючи хворобливим становищем ОСОБА_5, незаконно заволодів спадщиною через оформлення недійсних заповітів та договору довічного утримання, чим незаконно позбавив її спадщини. ОСОБА_2 дізналася про існування оскаржуваного договору довічного утримання лише в жовтні 2013 року, після чого одразу ж оскаржила його в суді; про існування оскаржуваних заповітів ОСОБА_2 дізналася лише в лютому 2014 року у нотаріуса, тому пропустила строк їх оскарження в суді з незалежних від неї, поважних причин.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Так встановлено, що ОСОБА_5, на праві власності належав будинок АДРЕСА_1. За життя ОСОБА_5, тричі складала заповіти за якими в 1993 році все своє майно заповідала ОСОБА_6 (том 1, а.с. 218); від 01.03.1994 року, за яким все своє майно заповідала ОСОБА_3 (том 1, а.с. 137); та від 09.06.2000 року, за яким майно, а саме буд. АДРЕСА_1 також заповідала ОСОБА_3 (том 1, а.с. 135). Крім того, 13.05.2004 року між ОСОБА_5, та ОСОБА_3, було укладено договір довічного утримання (том 1, а.с. 141), який зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 06.07.2004 року. ОСОБА_5, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Під час розгляду справи, судом встановлено та підтверджено письмовими доказами та показаннями свідків, що покійна ОСОБА_5 ніколи не хворіла на стійку психічну хворобу, ніколи не проходила лікування в психіатричних закладах на обліку в психіатричному диспансері або за місцем проживання не перебувала.

В силу ст. 225 ЦК України, на яку посилається позивачка як на підставу своїх вимог, встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Отже в частині визнання недійсними заповітів та договору довічного утримання не встановлено, що ОСОБА_5, не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Оскільки всі свідки зазначають, що покійна ОСОБА_5 завжди розуміла із ким та про що розмовляє, ніколи не плутала прізвище та ім'я особи з якою спілкується, була сварлива та після того як почала співати в церковному хорі стала більш замкнутою, одягалася як черниця. Крім того, свідок з боку позивачки ОСОБА_7, яка працювала лікарем КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» (на той час Одеська обласна психіатрична лікарня №1), пояснила, що ОСОБА_5 працювала санітаркою в цьому лікувальному закладі, її поведінка завжди була адекватною, будь якої потреби у перевірці стану її здоров'я не викликала.

За таких підстав суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_5 під час складання заповітів в 1993 році, 1994 році та 2000 році та укладання договору довічного утримання в повному обсязі розуміла значення своїх дій та могла керувати ними, а тому позов в частині визнання заповітів та договору довічного утримання недійсними задоволенню не підлягає.

Суд не прийняв до уваги Акт № 417 комплексної посмертної судової психолого-психіатричної експертизи від 31.07.2014 року, (а.с. 190), оскільки зазначений висновок суперечить матеріалам справи, складений до допиту свідків, які повністю спростували висновок експертизи, крім того, суд звернув увагу на те, що ОСОБА_2, двічі відмовилася від проведення повторної експертизи щодо визначення стану померлої ОСОБА_5 під час укладання договору довічного утримання та під час складання заповітів в іншій медичній установі, що в силу ст. 146 ЦПК України (що неодноразово було роз'яснено позивачці та її представнику) є підставою для відмови у встановлені того факту на якому наполягала ОСОБА_2

Вирішуючи позов в частині стягнення моральної шкоди, суд дійшов висновку, що і в цій частині позов також задоволенню не підлягає, оскільки ОСОБА_2, та її представником не доведено протиправну поведінку ОСОБА_3, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, розмір шкоди. Доказування зазначених обставин у сукупності є обов'язком позивача.

Також суд дійшов висновку, що не підлягає задоволенню вимога про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і така заява була прийнята, і саме на підставі заяви ОСОБА_2, було відкрито спадкову справу (том 1, а.с. 110-138). Разом із тим, ОСОБА_2 звернулася із заявою про прийняття спадщини тільки через сім років після смерті ОСОБА_5, та взагалі не зазначила поважність причин пропуску строку встановленого законом на подання заяви про прийняття спадщини.

Крім того, суд звернув увагу на те, що ОСОБА_2 про наявність договору довічного утримання та те, що ОСОБА_3 є власником будинку дізналася ще в 2005 році, але до суду звернулася тільки 17.10.2013 року, будь яких поважних причин пропуску строку позовної давності ОСОБА_2 не доведено та судом не встановлено.

Суд звернув увагу на те, що позивачем пропущено строк для захисту права за ст. 257 ЦК України, оскільки зазначеною нормою права визначено, що право на позов виникає з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Підстав для поновлення строку позивачкою не доведено та судом не встановлено.

Отже пропуск строку позовної давності є самостійною підставою для відмови в позові. Разом з тим, суд не застосовав наслідки спливу позовної давності (відмова в позові), оскільки при розгляді справи встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить та воно не порушувалося, а тому суд відмовив в позові ОСОБА_2 за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Надані до суду квитанції-замовлення на доставку будівельних матеріалів суд до уваги не прийняв, оскільки вони правового значення для розгляду справи, з підстав зазначених позивачкою не мають.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги зводяться до дублювання доводів позову, яким суд надав належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги про те, що не було враховано покази допитаних свідків та те, що не приймаючи до уваги комплексної посмертної судової психолого-психіатричної експертизи, суд не дослідив описову та мотивувальну частину акту, не аргументував підстав вважати даний акт неналежним або недопустимим доказом спростовуються текстом оскаржуваного рішення.

Посилання апелянта ОСОБА_4, що суд першої інстанції нав'язував ОСОБА_2, яка є літньою людиною-пенсіонеркою та малозабезпеченою, свою думку щодо призначення повторної експертизи в іншій експертній установі, на думку колегія суддів є необ'єктивними з огляду, що роз'яснення як прав так і обов'язків, наслідки вчинення, чи не вчинення певних процесуальних дій входить до обов'язку суду, крім того ОСОБА_2, яка є літньою людиною-пенсіонеркою, мала декількох представників-адвокатів, які до того ж і клопотали про проведення додаткової комплексної експертизи (т. 2 а.с. 239 -239 зворот). Крім того колегія звертає увагу, що ухвалою суду клопотання було задоволене, експертизу призначена, але сторона позивача відмовилась від її проведення.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26.01.2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева