Ухвала

іменем україни

13 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., ІваненкоЮ.Г., Маляренка А.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про визнання кредитного договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_6, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати недійсним кредитний договір від 9 грудня 2005 року № 277, укладений між ним та публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк»).

Позивач посилався на те, що 9 грудня 2005 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № 277, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати йому у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності кредит у сумі 6 000 000 доларів США. Як зазначалося у п. 1.1.3 кредитного договору, плата за користування кредитом у загальній сумі 3 000 000 доларів США (перший транш кредиту) становить 12 %. Такий розмір процентів річних був прийнятним порівняно з іншими банками, а тому він погодився отримати кредит саме у відповідача.

У подальшому виявилося, що кредитний договір він уклав під впливом обману, оскільки у п. 3.6.1 кредитного договору зазначено про те, що проценти нараховуються на фактичну заборгованість за кредитом з розрахунку рік - рівний 360 дням. Внаслідок зазначеної умови, фактичний розмір процентів був більшим, ніж вказаний у кредитному договорі.

Посилаючись на те, що при укладенні кредитного договору формування його волі відбулося не вільно, а внаслідок недобросовісних дій банку, що полягали у повідомленні йому розміру процентної ставки нижчої, ніж встановлено умовами кредитного договору, з застосуванням нечесної підприємницької практики у розумінні ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», яка полягала у наданні у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору, що ввело його в оману, ОСОБА_4 просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржувані у справі судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_4, оскільки останній не довів суду належними і допустимими доказами підставність заявленого ним позову, натомість судами правильно було встановлено відповідність оспорюваного договору вимогам діючого законодавства, зокрема ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів». Також позивачем не було доведено здійснення нечесної підприємницької діяльності зі сторони відповідача.

За таких обставин суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Наведені в касаційній скарзі доводи заявника є безпідставними і правильність вищезазначених висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, відхилити, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.О. Леванчук Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко

Колегія суддів: