У х в а л а

іменем україни

20 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Євграфової Є.П.,

Євтушенко О.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа - Приватний нотаріус Золочівського нотаріального округу Львівської області Куліцька Н.С., про визнання недійсними договорів дарування, за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 - на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що вона є власником будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_2

11 грудня 2014 року між відповідачами у цій справі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договори дарування будинку та земельної ділянки, відповідно до яких ОСОБА_4 передала, а громадянка ОСОБА_3 прийняла в дар будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за цією ж адресою.

Зазначала, що оспорюванні договори дарування будинку та земельної ділянки були укладені з метою узаконення самовільного будівництва, яке було здійснене відповідачем ОСОБА_4, а саме: самочинне будівництво прибудови (тамбуру) до житлового будинку, який не зазначений ні в технічному паспорті, ні в договорі дарування будинку. На її думку, зміна власника будинку, до якого здійснена самовільна добудова, позбавить її права звернутись до суду з позовом до нового власника (відповідача ОСОБА_3.) та захистити свої права, у зв'язку з чим просила суд визнати вказані договори дарування недійсними

Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 24 травня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 - просить скасувати оскаржувані судові рішення із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами установлено, що згідно з Витягом про державну реєстрацію (а.с. 12) позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_2

Відповідно до договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки від 11 грудня 2014 року (а.с. 10, 11) ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_3 прийняла удар будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0, 1000 га, розташовану за цією ж адресою.

Відповідно до п. 3 договору дарування житлового будинку - житловий будинок А-1, на момент дарування, складається з чотирьох житлових кімнат житловою площею 95, 7 кв. м. та однієї кухні загальною площею 111,7 кв. м., до будинку приналежні господарські та дворові споруди, а саме: господарська будівля, зазначена в плані під літерою «В», гараж цегляний, зазначений в плані під літерою «Г», дворові споруди, зазначені в плані під цифрами «1-3».

Як вбачається зі змісту п. 3 договору дарування житлового будинку прибудова до будинку (тамбур), як складова частина житлового будинку, включена не була.

Згідно з копії плану земельної ділянки вбачається, що житлові будинки АДРЕСА_1 мають спільну стіну, а земельні ділянки межують одна з одною (а.с. 17).

З листів інспекції ДАБК у Львівській області вбачається, що на земельній ділянці, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, відповідачка ОСОБА_4 проводила виконання будівельних робіт по добудові прибудови (тамбуру) без отримання права на виконання таких робіт (а.с. 14, 15)

З листа виконкому Золочівської міської ради вбачається, що дозвільних документів щодо прибудов до житлового будинку АДРЕСА_1 не надавалось (а.с.16).

Відповідно до положень ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій повно та об'єктивно встановили фактичні обставини справи щодо того, що на момент укладення оспорюваних договорів майно належало тільки одному власнику ОСОБА_4, відомості про існування прав третіх осіб, в тому числі і позивача, матеріали справи не містять, позивач на будинок та земельну ділянку не претендує, стороною оспорюваних правочинів не є, правильно визначили спірні правовідносини, обґрунтовано виходили із положень ч. ч. 1, 3 ст. 215, ст. 717 ЦК України, та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність порушеного права позивача, внаслідок укладення вказаних договорів дарування.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогами ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни або скасування не встановлено.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги і залишення без змін оскаржуваних судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко