Справа № 569/5089/17
У Х В А Л А

"20" квітня 2017 р.

Суддя Рівненського міського суду Кучина Н.Г. розглянувши заяву ОСОБА_1, яка діє, як представника від імені та в інтересах неповнолітньої особи-Бештинарської ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання правчинів недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання правчинів недійсними.

Ухвалою суду від 20 квітня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду.

31 березня 2017 року ОСОБА_1, діючи як представник від імені та в інтересах неповнолітньої особи-Бештинарської ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на житловий будинок (домоволодіння) та земельну ділянку (кадастровий № :01:066:0066), що знаходяться в м.Рівне, вул.Антоніни Горохович, 15. До набрання чинності рішенням у справі, заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо житлового будинку (домоволодіння) та земельної ділянки (кадастровий № :01:066:0066), що знаходяться в м.Рівне, вул.Антоніни Гороховим, 15. В обгрунтування заяви вказує, що на її думку, за недійсними правочинами, що є предметом позову, було відчужено житло, право користування яким належить дитині, ОСОБА_3О, а саме: житловий будинок та земельну ділянку (кадастровий № :01:066:0066), що знаходяться в м. Рівне, вул. Антоніни Горохович, 15. Власником майна є ОСОБА_4. Існує реальна можливість, що за період розгляду позову та винесення законного рішення, ОСОБА_4 буде здійснено подальше відчуження майна, яке було відчужено внаслідок договорів, що є предметом позову. Відчуження майна спричинить збільшення кількості відповідачів та утруднить розгляд справи у строки, які передбачені процесуальним законом, може нанести збитки набувачам майна.

Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що клопотання про забезпечення позову не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Одним із видів забезпечення позову відповідно до положень ст. 152 ЦПК України є, зокрема, накладення арешту на майно.

Крім того ч. 3 ст. 152 ЦПК України імперативно встановлює, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

Пленум Верховного суду України в своїй постанові № 9 від 22.12.2006 р., з відповідними змінами та доповненнями, «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» в п. 4 роз'яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суддею беруться до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв"язку із застосуванням відповідних заходів. Зокрема, такий вид забезпечення позову як арешт майна передбачає обмеження права власника майна на користування цим майном.

Частина 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом наведеного, жодне з положень Конвенції не може бути витлумачене як таке, що легітимізує набуття права власності одним суб'єктом за рахунок протиправного позбавлення майнового права іншого суб'єкта, із відмовою, до того ж, у можливості захисту порушеного права. Кожен, чиї права та свободи було порушено має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (Статті 13 і 14 Конвенції).

При подачі заяви про забезпечення позову суду не надано жодного документу, який би підтвердував, що майно, на яке просить накласти арешт позивач, належить відповідачу на праві власності.

З приписів норм цивільно-процесуального законодавства України вбачається, що процесуальне законодавство обумовлює допустимість застосування заходів із забезпечення позову наявністю обставин, які свідчать про те, що невжиття таких заходів може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Забезпечення позову застосовується як засіб запобігання можливим порушенням майнових чи охоронюваних законом інтересів особи.

Так, розглянувши матеріали заяви про забезпечення доказів судом встановлено, що заявником не надано суду достатніх доказів того, що відповідач ОСОБА_4 приймає заходи щодо відчуження об"єкту нерухомого майна жиитлового будинку та земельну ділянку, що знаходяться в м. Рівне, вул. Антоніни Горохович, належного йому на праві власності, з метою уникнення виконання можливого рішення суду. Саме ж посилання заявника у заяві про забезпечення позову на потенційну можливість відповідача відчужувати належне йому майно без надання відповідних доказів такого відчуження не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги те, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов"язується застосування певного виду забезпечення позову, а також не надання заявником доказів, які можуть свідчити про вчинення ОСОБА_4 дій із реалізації майна чи підготовки до такої реалізації, суд дійшов висновку про відсутність, станом на час розгляду вказаної заяви, правових підстав для забезпечення позову у справі № 569/5089/17-ц.

А тому, як наслідок, у задоволенні заяви ОСОБА_1, діючи як представник від імені та в інтересах неповнолітньої особи-Бештинарської ОСОБА_2 про забезпечення позову судом відмовляється через недоведеність.

Згідно з абзацом 3 п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" за змістом ст. 293 ЦПК України окремо від рішення суду в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову, а також про його скасування, проте ухвали про відмову у забезпеченні позову оскарженню не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.151-153, 210 ЦПК України, суддя,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1, яка діє, як представник від імені та в інтересах неповнолітньої особи-Бештинарської ОСОБА_2 про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлагає.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_5