У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Шимківа С.С.,

суддів: - Бондаренко Н.В., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання - Москалик Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 06 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування та скасування запису про державну реєстрацію, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 06 лютого 2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування та скасування запису про державну реєстрацію.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 покликається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Пояснює, що 25.12.2015 року вона звернулася до ОСОБА_5, приватного нотаріуса Здолбунівського районною нотаріального округу Рівненської області із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після звернення до нотаріуса було виявлено, що 05.02.2003 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування, посвідчений Собіною О.А., приватним нотаріусом Злолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області, зареєстрований в реєстрі за № 159, відповідно до якого ОСОБА_6 подарував ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1.

Вказаний договір є таким, що укладений про людське око, а тому він має бути визнаний судом недійсним.

Після підписання договору дарування від 05.02.2003 року квартира АДРЕСА_1 фактично не передавалася ОСОБА_4.

ОСОБА_6 весь час був зареєстрований та проживав у вказаній квартирі після укладення договору дарування, продовжував сплачувати комунальні послуги, ніс витрати на утримання будинку та прибудинкової території. Вказана квартира була єдиним його житлом.

ОСОБА_4 спірним житловим приміщенням ніколи не цікавилася, не приймала участі в його утриманні та не несла витрат на його поліпшення.

На час укладення договору ОСОБА_6 було 88 років, за своїм віком та станом здоров'я він потребував медичною забезпечення та постійного стороннього догляду та допомоги.

У зв'язку з цим ОСОБА_3 приходила до ОСОБА_6 та надавала йому допомогу.

Відповідачка не надавала допомоги ОСОБА_6.

ОСОБА_6 щомісячно перераховував ОСОБА_4 грошові кошти, не пояснюючи причин таких дій.

Договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 05.02.2003 року був укладений лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки.

До моменту смерті ОСОБА_6 був переконаний, що спірна квартира належить йому на праві власності.

Про відсутність наміру створення юридичних наслідків за вказаним договором свідчить також факт складання 22.09.2015 року ОСОБА_6 заповіту, за яким він заповів усе своє майно ОСОБА_3, при цьому крім зазначеної квартири іншого рухомого чи нерухомого майна спадкодавець не мав.

Висновок місцевого суду стосовно того, що ОСОБА_6 при житті не ставив питання про недійсність оспорюваного договору є безпідставним, оскільки він був переконаний, що у зв'язку із відсутністю фактичної передачі дарунку та факту неутримання житла договір дарування є неукладеним.

Судом не враховано покази свідків на підтвердження обґрунтованості позовних вимог.

Просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Постановляючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, які свідчили б про те, що оспорювана угода була укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки.

Такий висновок суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦК України (в ред. 1963 року) недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

За змістом ціє норми Закону мнима угода вчиняється її учасниками без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав і обов"язків. Однак, якщо на виконання такого договору було передано майно або майнові права, такий договір не може бути кваліфіковано як мнимий.

Договір дарування - це узгоджена воля обох сторін, яка становить собою не тільки акт розпорядження майном власника (дарувальника), але й акт прийняття дарунку обдарованим. Ніхто не може щось подарувати іншій особі без її згоди.

Договір дарування завжди є безоплатним і безстроковим.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери; нерухомі речі; майнові права.

Договір дарування може бути укладений як усно, так і письмово, проте дарування нерухомої речі підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Крім волевиявлення дарувальника, для здійснення договору дарування необхідна також згода обдарованого, яку законодавець розцінює як акт прийняття дарунка. До прийняття дарунка закон прирівнює також прийняття документів про право власності на речі або символів речі (ключів, макета тощо).

Судом встановлено, що оспорюваний договір дарування квартири був укладений 05 лютого 2003 року.

Пунктом 9 даного договору було передбачено, що по домовленості сторін за Дарувальником залишається право на довічне проживання у цій квартирі (а.с. 15-16).

Договір дарування був складений у двох екземплярах, один з яких залишився у справах нотаріуса, а другий - переданий Обдарованій, відповідачці у справі, що закріплено у п. 10 договору.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що встановленими по справі фактичними обставинами спростовується твердження позивачки про те, що оспорюваний договір сторонами не виконувався.

При житті ОСОБА_6 не ставив питання про визнання договору дарування житла недійсним.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 06 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів із дня набрання нею чинності.

Головуючий-суддя С.С. Шимків

Судді: Н.В. Бондаренко

С.О. Гордійчук