Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 310/3104/14 Головуючий у 1 інстанції: Полянчук Б.І.
Провадження № 22-ц/778/88/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Кочеткової І.В., Гончар М.С.

при секретарі: Волчановій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 02 серпня 2016 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4 про визнання майна спільним майном подружжя, поділ майна, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна, визнання права власності, стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4 про визнання майна спільним майном подружжя, поділ майна, який неодноразово уточнювала.

ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов про визнання придбаного під час шлюбу майна спільним сумісним майном подружжя та його поділ, а також поділ грошових коштів, який також уточнював в ході розгляду справи.

В позовних заявах сторони зазначали, що перебувають в зареєстрованому шлюбі з 26.12.1997р., під час якого ними придбано нерухоме та рухоме майно. З квітня 2014р. між ними припинені шлюбно-сімейні відносини, вони мешкають окремо, але згоди щодо розпорядження майном, що було придбано за час шлюбу, між ними не досягнуто.

З позовів вбачається, що спільним сумісним майном подружжя сторони визнають таке майно: ціле вбудоване приміщення загальною площею 44,5 кв. м, яке розташоване за адресою: вул. Свободи, 36/пр. Праці, 18 у м. Бердянську Запорізької області, яке зареєстровано за ОСОБА_3; ціле убудовано-прибудоване приміщення загальною площею 169,2 кв.м., що розташоване за адресою: вул. Шевченка, 13/вул. К.Маркса, 20 у м. Бердянську Запорізької області, зареєстроване за ОСОБА_3; земельну ділянку площею 0,2416 га, яка розташована за адресою: вул. Новоселів, 50 в с. Куликівське, Бердянський район, Запорізька область для будівництва і обслуговування жилого будинку, зареєстровану за ОСОБА_2; житловий будинок з мансардою та належними до нього господарськими будівлями та спорудами загальною площею 113,3 кв. м, що розташований за адресою: вул. Новоселів, 50 в с. Куликівське, Бердянський район, Запорізька область, зареєстрований за ОСОБА_2; автомобіль марки «ТОYОТА», модель: LAND CRUISER PRADO 150, рік випуску: 2012, тип ТЗ: легковий універсал, номер кузова (шасі): JТЕВХЗFJ0К086175, реєстраційний № НОМЕР_1, зареєстрований за ОСОБА_2; автомобіль марки «FORD TRANSIT», реєстраційний № НОМЕР_2, зареєстрований за ОСОБА_2; металевий гараж №18, що розташований в гаражному кооперативі «Автостоянка № 13» за адресою: вул. Лієпайська, 69-б у м. Бердянську Запорізької області, зареєстрований за ОСОБА_3

Також в зустрічному позові ОСОБА_2 вказував, що протягом усього часу перебування сторін у шлюбі в зазначених нежитлових приміщеннях ними разом здійснювалася підприємницька діяльність. Незважаючи на те, що фізично особою - підприємцем була зареєстрована лише ОСОБА_3, він в рівній мірі з нею приймав участь у спільній підприємницькій діяльності, але доходи від цієї діяльності залишались тільки у ОСОБА_3 Вважає, що отримані протягом 2013р. доходи в сумі 295 160 грн. та січня-квітня 2014р. в сумі 92 750 грн. є спільним сумісним майном подружжя та підлягають поділу у рівних частках.

ОСОБА_2 вважає також спільним сумісним майном кошти в сумі 919 545 грн., які були інвестовані ОСОБА_3 за рахунок сімейного бюджету в будівництво квартири по вул. Свердлова, 77 в м. Бердянську на підставі укладеного у 2012р. між нею та ТОВ «Бердянськжитлоінвестбуд» попереднього договору, який був розірваний 17 квітня 2014р. з виплатою цієї суми ОСОБА_3 на її особистий рахунок № 31 в АТ «ОСОБА_5 ОСОБА_6», з якого нею були зняті та витрачені на особисті потреби.

В остаточно уточненій позовній заяві від 10.03.2016р. ОСОБА_3 просила визнати рухоме і нерухоме майно, крім грошових коштів у вигляді доходу від підприємницької діяльності та у вигляді інвестованих у будівництво, спільним сумісним майном подружжя та поділити наступним чином:

- їй виділити два нежитлових приміщення, де вона здійснює підприємницьку діяльність з 21.07.2004р., та гараж;

- ОСОБА_2 виділити садибу та два автомобілі. Стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію між вартістю виділеного майна в сумі 32 984 грн.

В остаточно уточненому зустрічному позові від 15.06.2016р. ОСОБА_2 просив

визнати все вищезазначене рухоме і нерухоме майно, а також грошові кошти від підприємницької діяльності та інвестовані в будівництво квартири, спільним сумісним майном подружжя та поділити в такий спосіб:

-залишити йому садибу; визнати за ним право власності на ? частку цілого убудованого приміщення площею 169,2 кв. м (раніше - 120,5 кв. м); визнати за ним право власності на ? частку доходу від підприємницької діяльності за 2013р. у розмірі 147 580 грн. та за січень-квітень 2014р. у сумі 46 375 грн., а всього на суму 193 955 грн. та стягнути цю суму з ОСОБА_3 на його користь; визнати за ним право власності на грошові кошти в розмірі 459 772,50 грн., що становить ? частку від сплачених за попереднім договором, та стягнути їх з ОСОБА_3 на його користь; стягнути з ОСОБА_3 на його користь компенсацію різниці у вартості виділеного майна;

-ОСОБА_3 виділити: гараж; автомобіль «TOYOTA»; ? частку цілого убудованого приміщення площею 169,2 кв. м (раніше - 120,5 кв. м); ? частину доходів від підприємницької діяльності; ? частину сплаченої за попереднім договором суми.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 02 серпня 2016р. позов ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_2 задоволені частково. Відмовлено ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у визнанні всього нерухомого і рухомого майна спільним сумісним майном подружжя.

Поділено майно, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2.

Залишено у власності ОСОБА_2: - житловий будинок та земельну ділянку за адресою

вул. Новоселів, 50 в с. Куликівське Бердянського району Запорізької області вартістю

2 008 254 грн. з припиненням права спільної сумісної власності подружжя на це майно;

- автомобіль НОМЕР_3, зареєстрований за ОСОБА_2, вартістю 93 619,84 грн., з припиненням права спільної сумісної власності на це майно.;

- визнано право власності на ? частку доходу від підприємницької діяльності за січень-квітень 2014р. в сумі 46 375 грн. та стягнуто цю суму на його користь з ОСОБА_3;

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 щодо визнання за ним права власності на

? частину доходу від підприємницької діяльності за 2013 рік у сумі 147 580 грн., щодо визнання права власності на ? частину сплачених за попереднім договором коштів в сумі 459 772,50 грн. та щодо визнання права власності на ? частину приміщення площею 120,5 кв. м відмовлено.

Виділено ОСОБА_3: - автомобіль «TOYOTA», модель: LAND CRUISER PRADO 150, рік випуску: 2012, тип ТЗ: легковий універсал, номер шасі (кузова, рами): JTEBX3FJ40K086175, реєстраційний номер НОМЕР_1, придбаний 05.06.2012р. за договором купівлі-продажу, вартістю 715 409,74 грн.;

- металевий гараж № 18 в гаражному кооперативі «Автостоянка № 13» вартістю 27 935 грн.;

- ціле убудовано-прибудоване приміщення площею 120,5 кв. м за адресою: вул. Шевченка, 13/ Центральна (раніше - ОСОБА_7) 20 у м. Бердянську Запорізької області вартістю 2 197 456 грн.;

- залишено у власності ? частку доходу від підприємницької діяльності за січень-квітень 2014р. в сумі 46 375 грн.

Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 щодо поділу цілого вбудованого приміще-

ння площею 44,5 кв. м, яке розташоване за адресою: вул. Свободи, 36/пр. Праці, 18 у м. Бердянську Запорізької області.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію різниці між вартістю його частки у праві спільної сумісної власності та вартістю виділеного йому майна у сумі 419 463,45 грн.

ОСОБА_3 апеляційну скаргу на вказане рішення суду не подавала.

Апеляційну скаргу на рішення подано ОСОБА_2, який не оскаржує рішення суду в частині відмови в позові про визнання всього вказаного сторонами майна спільним сумісним майном подружжя, але частково не погоджується із здійсненим судом поділом майна, зокрема, в частині відмови в його зустрічних вимогах про поділ нежитлового приміщення розміром 44,5 кв. м та грошових коштів. Проте, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати в цілому та ухвалити нове рішення про задоволення його зустрічного позову у повному обсягу.

Сторони у справі не скористались правом на особисту участь у апеляційному розгляді справи, прийнявши участь через своїх представників: ОСОБА_3 через адвоката ОСОБА_8 згідно з договором про надання правових послуг від 28.11.2006р., ОСОБА_2 через представника за довіреністю - ОСОБА_6 ( Т. 4 а.с. 21-24).

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони у справі перебували у шлюбі з 26 грудня 1997р., який був розірваний рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 лютого 2016р. (Т. 1 а.с. 13, Т. 3 а.с. 110). Цим рішенням суду було встановлено, що шлюбно-сімейні відносини між подружжям припинились з квітня 2014р.

У спрямованих один до одного в квітні-травні 2014р. позовах сторони просили поділити між ними майно, яке було набуто ними як подружжям за час шлюбу, зокрема, два нежитлові приміщення площею 44,5 кв. м та площею 169,2 кв. м у м. Бердянську, у яких здійснювалась підприємницька діяльність, земельну ділянку в с. Куликівське та збудований на ній житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, два автомобілі, гараж.

ОСОБА_2, крім зазначеного, також просив поділити порівну дохід від підприємницької діяльності за 2013р. та січень-квітень 2014р. та інвестовану ОСОБА_3 за рахунок сімейного бюджету суму на будівництво квартири, яка була повернута їй забудовником у зв»язку з розірванням договору.

Відмовляючи в задоволенні позову сторін в частині визнання цього всього майна спільним сумісним майном подружжя, суд виходив із того, що у відповідності до вимог ст. 60 СК України відносно придбаного під час зареєстрованого шлюбу майна діє презумпція права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов»язані доводи наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Оскільки все зазначене сторонами рухоме і нерухоме майно придбано під час шлюбу, та сторони визнають його спільним майном, то не потребується додаткового підтвердження цього факту судовим рішенням.

В апеляційній скарзі не міститься доводів щодо неправильності або необгрунтованості цих висновків суду.

Частково задовольняючи позови сторін про поділ майна, суд враховував їх зацікавленість у отриманні того чи іншого майна. Так, оскільки ОСОБА_2 проживає у житловому будинку та користується земельною ділянкою, а ОСОБА_3 має інше житло, то суд виділив йому саме домоволодіння. Оскільки гараж розташований поблизу житла ОСОБА_3 та з урахуванням її інтересу, суд виділив гараж і автомобіль «Тойоту» їй. Оскільки саме ОСОБА_3 була з 2004р. зареєстрована як фізична особа підприємець та здійснювала підприємницьку діяльність у нежитлових приміщеннях, а ОСОБА_2 лише допомагав їй в цьому, а також з урахуванням стану її здоров»я, внаслідок чого вона визнана інвалідом ІІІ групи, суд виділив їй нежитлове приміщення площею 120,5 кв. м. Оскільки один з автомобілів вже був виділений ОСОБА_3, то інший автомобіль «Форд» суд виділив ОСОБА_2

Також суд визнав отриманий в січні-квітні 2014р. дохід від підприємницької діяльності спільним сумісним майном, але оскільки сторони вже припинили в квітні шлюбно-сімейні відносини, а ОСОБА_3 витратила його не в інтересах сім»ї, то суд стягнув ? частину цього доходу з неї на користь ОСОБА_2 В той же час, суд визнав, що дохід за 2013 рік був отриманий під час існування сімейних відносин між сторонами та використаний в інтересах сім»ї, тому відмовив в задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_2 про стягнення половину цього доходу на його користь.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні позову в частині визнання спільним майном грошових коштів, інвестованих ОСОБА_3 в будівництво квартири, та стягнення з неї половини цих коштів, суд вважав доведеним факт отримання ОСОБА_3 цих коштів у борг за договором позики, а не із сімейного бюджету сторін.

Відмова в позовних вимогах сторін про поділ нежитлового приміщення площею 44,5 кв. м викликана тим, що за час розгляду справи про поділ майна, вказаний об»єкт нерухомості припинив своє існування, у зв»язку з припиненням його реєстрації у Державному реєстрі речових прав.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі оспорює правильність оцінки нерухомого майна, неправомірну відмову у поділі нежитлового приміщення площею 44,5 кв. м, неправильність висновків суду про внесення коштів на будівництво квартири за рахунок позичених коштів, вважаючи цей факт недоведеним.

Перевіривши вказані доводи, колегія встановила таке.

Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя

може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім»ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За розясненнями, наданими в пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 28 КпШС України, ст. 70 СК України, ст. 372 ЦК України).

В пункті 30 цієї ж постанови ВСУ звернуто увагу судів на те, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За матеріалами справи суд досліджував обставини щодо наявності вказаного в позовах майна, час його придбання, джерело коштів, за які воно придбавалось, та інші докази, за якими з»ясував.

Шлюбного договору між сторонами у справі, в якому б вони врегулювали питання щодо придбаного за час шлюбу майна, не було укладено.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.07.2005р. за ОСОБА_3 визнано право власності на самочинно реконструйоване ціле вбудоване приміщення, загальною площею 44,5 кв.м, яке розташоване за адресою: вул. Свободи, 36/пр. Праці, 18 у м. Бердянську Запорізької області (Т. 1 а.с. 14).

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що зазначене нежитлове приміщення є результатом самочинної перебудови з іншого приміщення, яке було придбано ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 14.04.2004р. Внаслідок перебудови було створено магазин промислових товарів, право власності на який було зареєстроване за ОСОБА_3 за реєстраційним номером № 5406198 ( а.с. 15).

Сторони не заперечували, що вказаний об»єкт нерухомості придбано ними у шлюбі та він є спільним сумісним майном подружжя, але ОСОБА_3 просила залишити його їй, оскільки саме вона зареєстрована як приватний підприємець та здійснювала і здійснює в ньому підприємницьку діяльність.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 13 квітня 2016р. за наслідками розгляду апеляційної скарги Бердянської міської ради Запорізької області рішення Бердянського районного суду Запорізької області від 19 липня 2005р. було скасовано, а провадження у справі закрито у зв»язку з відмовою ОСОБА_3 від позову про визнання права власності на самочинно перебудоване нерухоме майно ( Т. 3 а.с. 111).

З рішення вбачається, що відмова від позову обґрунтована тим, що неодноразові скарги на відсутність акту готовності об»єкту до експлуатації роблять неможливою безперешкодну експлуатацію нежитлового приміщення, а тому вона вважає за необхідне привести роботи з реконструкції у відповідність до чинного законодавства.

За заявою ОСОБА_3 право власності на вбудоване приміщення-магазин загальною площею 44,5 кв. м по вул. Свободи, 36/18 в м. Бердянську припинено 10.05.2016р. на підставі ухвали апеляційного суду Запорізької області від 13.04.2016р., що вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ( Т. 3 а.с. 108-109).

Отже, суд встановив, що на час вирішення судом справи вказаний об»єкт нерухомості припинив своє існування, тому не може бути включений до майна, що підлягає поділу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що вказане нежитлове приміщення площею 44,5 кв. м до його перебудови було квартирою, та у випадку скасування правовстановлюючого документу на нежитлове приміщення поновлюється попередня реєстрація об»єкта нерухомості, тому суд мав поділити вказаний об»єкт нерухомості як квартиру.

Проте колегія вважає такі ствердження апелянта неспроможними, оскільки на теперішній час через проведення самочинної перебудови такий об»єкт як квартира фактично перетворився на інше самочинне приміщення, яке у зв»язку зі скасуванням його реєстрації автоматично не повертає собі статус квартири, а зберігає всі нові технічні дані перебудованого майна. Тому висновки суду про те, що таке самочинно перебудоване приміщення не може бути предметом поділу, є вірними.

Наступний спірний об»єкт нерухомості це ціле убудовано-прибудоване приміщення загальною площею 120,5 кв. м, розташоване за адресою: вул. Шевченка, 13/ вул. К Маркса, 20 в м. Бердянську Запорізької області, яке придбано ОСОБА_3ІВ. на підставі договору купівлі-продажу від 03.02.2006р., посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_9 Вказане приміщення було зареєстроване на праві власності за ОСОБА_3 ( Т. 1 а.с. 19, 20).

Суд здійснив поділ між сторонами саме цього приміщення, не зваживши на те, що воно на час поділу також було перебудовано.

Так, рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 грудня 2006р. за ОСОБА_3 визнано право власності на убудовано-прибудоване приміщення (магазин промислових товарів) загальною площею 169,2 кв. м по вул. Шевченка, 13/ вул. К. Маркса, 20 в м. Бердянську ( Т. 4 а.с. 58).

На підставі цього рішення суду фактично припинило існування приміщення площею 120,5 кв. м. та виникло нове убудовано-прибудоване приміщення площею 169,2 кв. м, яке 16.01.2007р. на праві власності було зареєстровано за ОСОБА_3 ( Т. 4 а.с. 59).

Отже, суд фактично здійснив поділ первісного об»єкту нерухомості, якого не існувало на час ухвалення рішення, оскільки він був перебудований у об»єкт більшою площею.

Тому рішення в цій частині підлягає скасуванню.

Разом з тим, на час апеляційного розгляду справи, ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 23 лютого 2017р. за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_10 рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22.12.2006р. було скасовано та провадження у справі за позовом ОСОБА_3 про визнання право власності на самочинно збудоване нерухоме майно було закрито у зв»язку з відмовою останньої від позову ( Т. 4 а.с. 62).

Відмовляючись від цього позову ОСОБА_3 вказувала, що чисельні скарги на відсутність акту готовності об»єкту до експлуатації перешкоджають їй у вільній експлуатації нежитлового приміщення, а тому вона вважає за необхідне привести роботи з реконструкції у відповідність до чинного законодавства.

За заявою ОСОБА_3 право власності на ціле убудовано-прибудоване приміщення загальною площею 169,2 кв. м по вул. Шевченка, 13/вул. Центральній, 20 в м. Бердянську було скасовано 14.03.2017р. на підставі ухвали апеляційного суду Запорізької області від 23.02.2017р., що вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ( Т. 4 а.с. 60).

Таким чином, на теперішній час вказане приміщенні також припинило своє існування як об»єкт нерухомого майна, що підлягає поділу, тому колегія вважає за неможливо здійснити його поділ між сторонами у справі.

Вказаного висновку апеляційний суд дійшов з урахуванням правової позиції, висловленої у спільній постанові судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 04 грудня 2013р. у справі № 6-30цс13, згідно з якою у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт від органів архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) раніше отримано право власності. Об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти, не є об'єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу).

Між тим, враховуючи, що самочинно перебудовані приміщення до їх перебудови придбавались сторонами у шлюбі, на теперішній час не можуть бути предметом поділу, але фактично залишились у ОСОБА_3, в користуванні якої перебувають з часу припинення сімейних відносин з ОСОБА_2, і на тепер продовжують використовуватись, колегія вважає за необхідне включити суму їх вартості до вартості частки майна, яке виділяється ОСОБА_3

У справі судом було призначено будівельно-технічну експертизу щодо визначення дійсної ринкової вартості всіх об»єктів нерухомості та автотоварознавчу експертизу щодо визначення вартості транспортних засобів.

За висновком експерта від 25.06.2015р. № 2094: ринкова вартість нежитлового приміщення площею 44,5 кв. м складає 558 909 грн., ринкова вартість нежитлового приміщення площею 169,2 кв. м може складати 2 197 456,00 грн., ринкова вартість житлового будинку з мансардою та господарськими будівлями і спорудами може складати

2 008 254 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 оспорював правильність цих висновків експерта наголошуючи на тому, що експертом у проведеній експертизі було завищено ринкову вартість двох убудованих нежитлових приміщень та занижено вартість домоволодіння, тому просив на стадії апеляційного провадження провести повторну судову будівельно-технічну експертизу.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 16 березня 2017р. в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про проведення повторної судової будівельно-технічної експертизи нерухомого майна відмовлено, оскільки воно не містить ретельного обґрунтування наявності у висновку експерта № 2094 від 25.06.2015р. суперечностей, або його невідповідності нормативним актам, використаним у досліджені, або порушення експертом ОСОБА_11 проведення дослідження. Крім того, встановлено, що у клопотанні про призначення повторної експертизи оцінки майна, спрямованому до суду першої інстанції, містяться кардинально інші ствердження, а саме: що визначена у висновку № 2094 вартість домоволодіння є значно завищеною, а вартість нежитлових приміщень заниженою. Тобто відслідковується явна непослідовність позиції ОСОБА_2 та його представника, що свідчить про надуманість підстав для проведення повторного дослідження.

Тому колегією висновки експертів у цій справі беруться до уваги як належні і допустимі доказі на підтвердження вартості нерухомого і рухомого майна подружжя ОСОБА_2 при його поділі.

Згідно висновку експерта від 25.06.2015р. № 2094: ринкова вартість нежитлового приміщення площею 44,5 кв. м складає 558 909 грн., ринкова вартість нежитлового приміщення площею 169,2 кв. м може складати 2 197 456,00 грн., а всього сума вартості двох приміщень дорівнює 2 756 365 грн., яку слід додати до вартості майна, яке буде виділено ОСОБА_3 ( Т. 2 а.с. 2-13).

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Новопетрівської сільської ради Бердянського району Запорізької області від 19.05.2008р. № 7 ОСОБА_2 07.08.2008р. одержав Державний акт на право власності на земельну ділянку (серія ЯЕ № 058450) площею 0,2416 га, яка розташована за адресою: вул. Новоселів, 50 в с. Куликівське, Бердянський район, Запорізька область, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд ( Т. 1 а.с. 26).

На цій земельній ділянці розташований житловий будинок з мансардою та належними до нього господарськими будівлями і спорудами загальною площею 113,3 кв. м, який відповідно до рішення виконкому Новопетрівської сільської ради Бердянського району Запорізької області від 28.12.2010р. № 76 був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 Згідно висновку експерта від 25.06.2015р. № 2094 ринкова вартість даного об'єкту нерухомості (садиби) може складати 2 008 254 грн.

05.06.2012р. на підставі договору купівлі-продажу на ім.»я ОСОБА_2 придбано автомобіль марки «ТОYОТА», модель: LAND CRUISER PRADO 150, рік випуску: 2012, тип ТЗ: легковий універсал, номер кузова (шасі): JТЕВХЗFJ0К086175, реєстраційний № НОМЕР_1, дійсна ринкова вартість якого згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи від 12.05.2015р. № 22/2 складає 715 409,74 грн.

За час шлюбу подружжя за спільні кошти придбало у власність автомобіль марки «FORD TRANSIT», реєстраційний №АР 3499 ВС, який зареєстрований за ОСОБА_2, дійсна ринкова вартість якого згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи від 29.04.2015р. № 22/1 складає 93 619,84 грн.

30.07.2012р. ОСОБА_3 було придбано металевий гараж № 18, розташований в гаражному кооперативі «Автостоянка № 13» за адресою: вул. Лієпайська, 69-б у м. Бердянську Запорізької області на підставі договору купівлі-продажу від 30.07.2012р., зареєстрованого в книзі змін володільців гаражів, ринкова вартість якого згідно висновку експерта від 25.06.2015р. № 2094 може складати 27 935 грн.

Колегія погоджується з висновками суду щодо виділення кожному із сторін, насамперед, того майна, яке йому потребується у склавшійся після розлучення ситуації.

Так, є правильним виділення домоволодіння ОСОБА_2, оскільки воно є його місцем мешкання та саме він утримує у належному стані земельну ділянку, проти чого не заперечувала ОСОБА_3, у якої мається інше житло.

Вірно суд виділив гараж ОСОБА_3, оскільки гараж розташовано поблизу її місця мешкання в м. Бердянську, в той час як ОСОБА_2 мешкає у с. Куликівське.

Проте, зважаючи на ті обставини, що з поділу вилучено нежитлове приміщення площею 169,2 кв. м, яке суд виділив ОСОБА_3, та на те, що вартість самочинних приміщень все одно включена до вартості частки у майні ОСОБА_3, то здійснений судом поділ рухомого майна підлягає корекції.

Так, ОСОБА_3 виділено гараж вартістю 27 935 грн., а також до її частки без поділу зараховано вартість самочинних нежитлових приміщень, які не підлягають поділу, у загальному розмірі 2 756 365 грн., що разом складає 2 784 300 грн.

ОСОБА_2 виділено домоволодіння вартістю 2 008 254 грн. Тому, щоб урівняти вартість часток сторін, колегія вважає за можливе виділити йому обидва автомобілі. До того ж, в остаточній позовній заяві ОСОБА_3 наполягала на виділенні двох автомобілів саме йому. Тоді частка ОСОБА_2 буде дорівнювати: 2 008 254 + 715 409,74 + 93 619,84 = 2 817 283,58 грн.

Отже, розподіливши таким способом майно сторін, вбачається, що ОСОБА_3 з боку ОСОБА_2 належить компенсація в сумі: 2 817 283,58 2 784 300 = 32 983,58 грн.

Тобто, в будь-якому разі таким поділом не порушуються вимоги ч. 4 і 5 ст. 71 СК України, оскільки не припиняється таким розподілом нічия частка у неподільному майні, а лише компенсується грошима різниця у його вартості.

Що стосується вимог ОСОБА_2 про поділ грошових коштів, то колегія погоджується з висновками суду в тій частині, що отриманий дохід від підприємницької діяльності є спільною сумісною власністю подружжя у відповідності до вимог ст. 61 СК України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є фізичною особою - підприємцем з 21.07.2004 року та з цього часу до припинення сімейно-шлюбних відносин займалась підприємницькою діяльністю. Згідно наданих довідок її дохід від підприємницької діяльності за 2013 рік становить 295 160 грн., за січень-квітень 2014р. - 92 750 гри. ( Т. 1 а.с. 86, Т. 2 а.с. 214).

Враховуючи, що рішенням суду про розірвання шлюбу між сторонами встановлено преюдиційний факт, що подружні стосунки були припинені з квітня 2014р., то суд в цій справі вірно визнав, що дохід ОСОБА_3 від підприємницької діяльності у 2013р. був витрачений в інтересах сім»ї. Вказане також було підтверджено ОСОБА_3 наданими доказами, зокрема, щодо витрачання коштів на лікування кожного з подружжя, спільний відпочинок за кордоном. Тому цей дохід не підлягає поділу як такий, що витрачений на потреби сім»ї, а скарга ОСОБА_2 в цій часині є необґрунтованою, оскільки він не спростував надані ОСОБА_3 вищенаведені докази іншими.

При цьому, є вірними висновки суду, що через погіршення стосунків між подружжям з 2014р. ( Т. 2 а.с. 72), дохід від підприємницької діяльності за січень-квітень 2014р. не був внесений ОСОБА_3 до сімейного бюджету, тому має бути поділений між сторонами у рівних частках: 92 750 грн. : 2 = 46 375 грн. Відтак, були правильно задоволені вимоги ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на ? частину доходу від підприємницької діяльності за січень-квітень 2014р. та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_3 суму у розмірі 46 375 грн.

Також встановлено, що у 2012 році між ОСОБА_3 та ТОВ «Бердянськжитлоінвестбуд» було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири в житловому багатоповерховому будинку преміум-класу, розташованому по вул. Свердлова, 77 у м. Бердянськ, Запорізької області, який ще будується. Вказаний договір було укладено з метою отримання у майбутньому на праві власності квартири. Платежі за цим договором сплачувала ОСОБА_3 Загальна сума згідно попереднього договору від 27 серпня 2012 року складає 1 314 113,40 гривень, у т.ч. ПДВ 20% - 219 018,90 гривень.

17 квітня 2014 року на підставі особистого волевиявлення ОСОБА_3 вищевказаний попередній договір був розірваний. Сплачена забезпечувальна сума на момент розірвання договору склала 919 545 гривень, у т.ч. ПДВ 20% - 153 257,50 гривень, та була перерахована 23.04.2014р. з розрахункового рахунку ТОВ «Бердянськжитлоінвестбуд» на власний рахунок ОСОБА_3 № 31 в АТ «ОСОБА_5 ОСОБА_6».

Про те, що попередній договір від 27 серпня 2012 року був розірваний 17 квітня 2014 року, ОСОБА_3 не повідомила ОСОБА_2 та перерахованими на її рахунок коштами розпорядилась на свій розсуд.

Вказані обставини підтверджуються відповідними копіями договорів від 27.08.2012р., від 17.04.2014р. та довідкою АТ «ОСОБА_5 ОСОБА_6» від 20.06.2014р., згідно з якою на рахунок № 32 була перерахована сума у розмірі 919 545 грн., яка була знята власником рахунку, після чого він був закритий з ініціативи власника ( Т. 1 а.с. 97-101, 123).

В позові ОСОБА_2 зазначав, що забезпечувальна сума за попереднім договором від 27.08.2012 року в розмірі 919 545 гривень хоча і була внесена ОСОБА_3, але за рахунок спільних коштів подружжя. Тому вважав їх спільними коштами подружжя та просив поділити у рівних частках, що складають по 459 772,50 гривень, оскільки ОСОБА_3 на свій розсуд та проти його волі і не в інтересах сім'ї розпорядилася грошовими коштами на суму 919 545 грн.

Представник ОСОБА_3 заперечував проти позову ОСОБА_2 в цій частині, вказуючи, що ці кошти не були взяті з сімейного бюджету, а вона отримала їх в борг у сумі 120 000 дол. США за договором позики від 12.07.2012р., та борг сплатила після розірвання попереднього договору за рахунок повернутих їй забудовником інвестованих коштів.

На підтвердження цих обставин суду була надана копія договору позики від 12 липня

2012р., згідно з яким ОСОБА_3 отримала від громадянина РФ ОСОБА_11 у власність

суму грошових коштів, еквівалентну 120 000 дол. США по курсу банку Росії станом на 12.07.2012р., строком на 24 місяці з моменту отримання позики, а також надано розписку ОСОБА_11 від 10.05.2014р. про повернення позичених коштів ( Т. 2 а.с. 73, 74).

Судом були прийняті до уваги вказаний договір позики і розписка як докази того, що для сплати інвестиційного платежу за будівництво квартири були використані саме позичені кошти, оскільки ОСОБА_2 не довів, що така сума малась у сімейному бюджеті. Тому суд вважав, що позика бралась в інтересах сім»ї, а отримана після розірвання попереднього договору сума у розмірі 919 545 грн. пішла на погашення сімейного зобов»язання, і тому не може бути предметом поділу.

Проте колегія вважає ці висновки суду помилковими з огляду на наступні обставини.

Згідно з п. 2.3 попереднього договору від 27.08.2012р. забезпечувальна сума у розмірі 1 314 113,40 грн. мала сплачуватись ОСОБА_3 у відповідності до узгодженого між сторонами графіку, а саме, щомісячними платежами: у вересні 2012р. 100 000 грн., а з жовтня 2012р. по 15 грудня 2013р. щомісячно рівними сумами по 65 000 грн. ( Т. 1 а.с. 98, 100).

Згідно з розпискою, виданою ОСОБА_11, 10.05.2014р. він отримав від ОСОБА_3 120 000 дол. США в рахунок погашення боргу за позикою від 12.07.2012р.

З пояснень представника ОСОБА_3 ці кошти передавались за межами України.

За інформацією, наданою на запит суду Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, ОСОБА_3 перетинала державний кордон України 08.05.2014р. в напрямку Сімферополя, а 12.05.2014р. пішохідним шляхом через Новоазовськ повернулась до України ( Т. 3 а.с. 5).

Представник ОСОБА_3 вважав і суд першої інстанції погодився з цим, що у сукупності ці докази підтверджують взаємовідносини з позики, а також внесення коштів з інвестування житла за рахунок запозичених коштів, та їх сплата позичальнику за рахунок повернення інвестованих коштів забудовником.

Між тим, суд першої інстанції, навівши в рішенні ще один документ, не надав йому належної оцінки.

Так, з наданої на запит суду Департаментом організації митного контролю та оформлення Державної фіскальної служби України інформації № 27884/5/99-99-24-01-03-16 від 03.12.2015р., вбачається, що у періоді квітень 2012р. - травень 2014р. відсутні факти декларування гр. ОСОБА_11 та ОСОБА_3 валютних цінностей ( Т. 3 а.с. 8).

Відповідно до п. 2 Постанови правління НБУ від 27.05.2008р. № 148 «Про переміщення готівки і банківських металів через митний кордон України» фізична особа резидент має право ввозити в Україну та вивозити за межі України готівку в сумі, що не перевищує в еквіваленті 10 000 євро, за умови письмового декларування митному органу в повному обсязі та за наявності документів, що підтверджують зняття готівки з рахунків у банках (фінансових установах), виключно на ту суму, що перевищує в еквіваленті 10 000 євро.

Зазначаючи про позику у сумі 120 000 дол. США за межами України та її повернення у повному обсягу 10.05.2014р., ОСОБА_3, не задекларувавши цю суму митному орану, не довела фактів її отримання і повернення.

Таким чином, за презумпцією спільності майна і коштів, отриманих під час шлюбу, сума повернутих інвестованих у будівництво коштів у розмірі 919 545 грн., отриманих особисто ОСОБА_3 після розірвання попереднього договору, є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між ними в рівних частках по 459 772,50 грн. Тому рішення в цій частині підлягає скасуванню із задоволенням позову ОСОБА_2 в цій частині.

Загальна сума, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 складає: 459 772,50 + 46 375 = 506 147, 50 грн. ОСОБА_6 одночасно ОСОБА_2 винен ОСОБА_3 суму

різниці у вартості частки у майні у розмірі 32 983,58 грн.

Тому слід провести взаємозарахування належної ОСОБА_3 компенсації різниці між вартістю її частки у виділеному майні з урахуванням вартості самочинно перебудованого майна, що не підлягало поділу, у розмірі 32 983,58 грн. та належною ОСОБА_2 сумою ? частини доходу від підприємницької діяльності за січень-квітень 2014р. та ? частини коштів за попереднім договором в загальному розмірі 506 147,50 грн., визначивши до стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму у розмірі 473 163,92 грн.

Не зважаючи на те, що рішенням суду частина вимог сторін щодо поділу майна вирішена правильно, зміна решти рішення щодо поділу іншого майна та грошей тягне за собою зімну вартості часток сторін у виділеному майні і суми компенсації у їх різниці, а відтак зміну всього змісту рішення, тому у відповідності до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України оскаржуване рішення в частині поділу майна підлягає скасуванню із ухвалення нового рішення про його поділ іншим чином.

Постановляючи інше рішення, колегія вирішує питання щодо розподілу судових витрат у справі у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України пропорційно до задоволених вимог кожної із сторін.

Сторонами у справі ділилось майно на суму 6 909 038,58 грн. Кожним з них сплачено судовий збір до суду І інстанції у сумі 3 654 грн.

Задоволено позов ОСОБА_3 на суму 534 082 грн. (нежитлові приміщення не

ділились, а була включена до її частки лише їх вартість у загальній сумі 2 756 365 грн., яка не

включається в розрахунок судового збору), тому їй належить до компенсації за рахунок іншої сторони судовий збір у сумі: 534 082 х 3654 : 6 909 038,58 = 282,46 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені на суму 3 290 453 грн. Тому йому належить до компенсації за рахунок іншої сторони судовий збір за подання позову до суду у сумі: 3 290 453,50 х 3 654 : 6 909 038,58 = 1740,22 грн.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатив 6161,73 грн. Тому йому належить до компенсації за рахунок іншої сторони судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі:

3 290 453,50 х 616173 : 6 909 038,58 = 2 934,54 грн.

Всього ОСОБА_2 припадає до компенсації сума судового збору: 1 740,22 + 2934,54 = = 4 674, 76 грн.

Взаємозарахом належних до компенсації сторонам сум судового збору визначено, що з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у сумі: 4 674,76 282,46 = 4 392,30 грн.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 02 серпня 2016 року у цій справі скасувати в частині здійсненого судом поділу майна.

Поділити спільне сумісне майно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 таким чином.

Виділити із спільного майна подружжя та визнати право власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку (кадастровий номер :01:002:0002) площею 0,2416 га та житловий будинок з мансардою та належними до нього господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 113,3 кв. м, які розташовані за адресою: вул. Новоселів, 50 в с. Куликівське, Бердянського району, Запорізької області, загальною вартістю 2 008 254 (два мільйони вісім тисяч двісті п»ятдесят чотири) грн., припинивши право спільної сумісної власності подружжя на це майно.

Виділити ОСОБА_2 та визнати за ним право власності на автомобіль марки «FORD TRANSIT», реєстраційний номер НОМЕР_2, вартістю 93 619 (дев»яносто три тисячі шістсот дев»ятнадцять) грн. 84 копійки, припинивши право спільної сумісної власності подружжя на це майно.

Виділити ОСОБА_2 та визнати за ним право власності на автомобіль марки «TOYOTA», модель: LAND CRUISER PRADO 150, рік випуску: 2012, тип ТЗ: легковий універсал, номер шасі (кузова, рами): JTEBX3FJ40K086175, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 715 409 (сімсот п»ятнадцять тисяч чотириста дев»ять) грн.74 копійки, припинивши право спільної сумісної власності на це майно.

Виділити ОСОБА_3 та визнати за нею право власності на металевий гараж № 18, розташований в гаражному колективі «Автостоянка №13» за адресою: вул. Лієпайська, 69-б в м. Бердянську Запорізької області, вартістю 27 935 (двадцять сім тисяч дев»ятсот тридцять п»ять) грн., припинивши право спільної сумісної власності подружжя на це майно.

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про поділ перебудованого цілого вбудовано-прибудованого приміщення площею 169,2 кв. м, розташованого за адресою: вул. Шевченка, 13/ Центральна 20 у м. Бердянську Запорізької області та перебудованого приміщення площею 44,5 кв. м, яке розташоване за адресою: вул. Свободи 36/ Праці 18 в м. Бердянську Запорізької області.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку доходу від підприємницької діяльності ОСОБА_3 за січень-квітень включно 2014 року у розмірі 46 375 (сорок шість тисяч триста сімдесят п»ять) гривень та на 1/2 частку від сплачених коштів за попереднім договором від 27 серпня 2012 року, укладеним між TOB «Бердянськжитлоінвестбуд» та ОСОБА_3, в розмірі 459 772 (чотириста п»ятдесят дев»ять тисяч сімсот сімдесят дві) грн. 50 копійок, припинивши право спільної сумісної власності на ці грошові кошти.

Визнати право власності за ОСОБА_3 на 1/2 частку доходу від підприємницької діяльності за січень-квітень включно 2014 року у розмірі 46 375 (сорок шість тисяч триста сімдесят п»ять) грн. та 1/2 частку від сплачених коштів за попереднім договором від 27 серпня 2012 року, укладеним між нею та TOB «Бердянськжитлоінвестбуд», в розмірі 459 772 (чотириста п»ятдесят дев»ять тисяч сімсот сімдесят дві) грн. 50 копійок, припинивши право спільної сумісної власності подружжя на це майно.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсацію у розмірі 473 163 (чотириста сімдесят три тисячі сто шістдесят три) гривні 92 копійки.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку доходу від підприємницької діяльності за 2013 рік у розмірі 147 580 гривень та стягнення цієї суми з ОСОБА_3 на його користь відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 4 392 (чотири тисячі триста дев»яносто дві) грн. 30 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Кочеткова І.В.

ОСОБА_12