Справа № 263/6559/17-ц
Провадження № 4-с/263/56/2017
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2017 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Мельник І.О.,

при секретарі Твердохліб Д.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі у залі суду скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» на дії та бездіяльність державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» (далі за текстом ПАТ «ВіЕйБі Банк») звернулося до суду з указаною скаргою, в якій, просило визнати дії старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції (далі Центральний ВДВС Маріупольського МУЮ) ОСОБА_2 щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві неправомірними, скасувати постанову старшого державного виконавця Хараджа О.С. про повернення стягувачу виконавчого документа від 14 березня 2017 року ВП № 52105509 щодо примусового виконання виконавчого листа № 263/9826/15-ц від 09 серпня 2016 року Жовтневого районного суду м. Маріуполя про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості.

На обґрунтування вимог скарги ПАТ «ВіЕйБі Банк» посилається на те, що представник банку було направлено поштовою кореспонденцією до Жовтневого ВДВС Маріупольського МУЮ, правонаступником якого є Центральний ВДВС м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області, заяву про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 263/9826/15-ц, виданого Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області 09.08.2016 року про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором в сумі 1 569 737,71 грн. ПАТ «ВіЕйБі Банк» вважає такі постанови незаконними, оскільки державним виконавцем не виконано усіх дій, які підлягали виконанню відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», тому просило заявлені вимоги задовольнити.

Представник ПАТ «ВіЕйБі Банк» ОСОБА_4 у судове засідання не зявилася, надала на адресу суду клопотання про розгляд справи у її відсутність, вимоги скарги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити.

Старший державний виконавець Хараджа О.С. у судовому засіданні вимоги скарги не визнав, проти їх задоволення заперечив, суду пояснив, що ним вчинені всі дії на розшук майна боржника, а також і самого боржника, накладено арешт на майно боржника, однак не вдалося за можливим віднайти майно, на яке звернуто стягнення, а також інше майно боржника, на яке можливо було б звернути стягнення на погашення заборгованості, за місцем реєстрації юридичної особи складено акт про відсутність боржника.

Виконуючи вимоги ст. ст. 10, 213, 214 ЦПК України, суд встановив наступні обставини та відповідно до них правовідносини.

Судом установлено, що 30 серпня 2016 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» до Жовтневого ВДВС Маріупольського МУЮ подано заяву про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 263/9826/15-ц, виданим Жовтневим районним судом м. Маріуполя від 09 серпня 2016 року.

Постановою старшого державного виконавця Жовтневого ВДВС м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_2 від 02 вересня 2016 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 263/9826/15-ц Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09 серпня 2016 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 1 569 737,71 грн.

Постановою старшого державного виконавця Жовтневого ВДВС м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_2 від 22 вересня 2016 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику та заборонено відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ОСОБА_3 у межах суми боргу у виконавчому провадженні ВП № 52105509.

Відповідно до відповіді Територіального сервісного центру № 1441 Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області від 09 листопада 2016 року № 31/5-1441-6718 станом на 04 листопада 2016 року за гр. ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, транспортні засоби не зареєстровані.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта фізичної особи ОСОБА_3 від 04 жовтня 2016 року до такого 26 вересня 2016 року внесено відомості про арешт нерухомого майна зазначеної фізичної особи.

Відповідно до відповіді Пенсійного фонду України від 12 січня 2017 року № 9 про осіб-боржників, що отримують пенсії, інформація щодо боржника ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1, відсутня.

Відповідно до відповіді Державної фіскальної служби України від 13 січня 2017 року № НОМЕР_2 про номери рахунків, відкритих юридичними особами та/або фізичними особами-підприємцями, інформація щодо боржника ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1, відсутня.

10 березня 2017 року державним виконавцем Жовтневого ВДВС складено акт про те, що за місцем мешкання боржника ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, нікого не було, двері ніхто не відчинив.

Постановою старшого державного виконавця Центрального ВДВС м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області від 14 березня 2017 року виконавчий лист № 263/9826/15-ц від 09 серпня 2016 року у межах виконавчого провадження ВП № 52105509 повернуто стягувачу. Підставою для повернення вказаного виконавчого листа є те, що вжитими заходами виявити майно або доходи боржника не виявилось можливим, державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника.

05 жовтня 2016 року набрав чинності новий Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII).

Згідно з п. п. 6, 7 розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 1404-VIII рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

З огляду на викладене, враховуючи, що виконавчі дії розпочато до набрання чинності указаним Законом та продовжувалися виконуватися після набрання ним чинності, державним виконавцем виконавчі дії здійснено відповідно до цього Закону, тому до спірних правовідносин застосуванню підлягають як положень Закон № 1404-VIII, так і Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (далі Закон № 606-ХІV).

Відповідно до ст. 124 Конституції України судове рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

Стаття 14 ЦПК України передбачає, що судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно зі ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Частинами 1 та 2 статті 6 Закону № 606-ХІV передбачено, що державний виконавець зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних та юридичних осіб. Державний виконавець розяснює особам, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до проведення виконавчих дій, їхні права згідно з вимогами цього Закону.

Державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 11 Закону № 606-ХІV).

Згідно з приписами ст. 19 Закону № 606-ХІV державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, зокрема за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобовязаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Частиною 3 статті 18 Закону № 1404-VIII визначені права, якими може користуватися державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження, перелік яких не є вичерпним.

Відповідно до п. 3.12 розділу 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України від 02 квітня 2012 року за № 489/20802 (далі Інструкція), в редакції на момент відкриття виконавчого провадження, організацію розшуку боржника - юридичної особи та майна боржника чи інформації про місце отримання боржником доходів державний виконавець здійснює шляхом направлення запитів до органів державної податкової служби, Державної реєстраційної служби України, банків, Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України, Державного агентства земельних ресурсів, бюро технічної інвентаризації, нотаріату, органів статистики тощо або перевірки інформації за даними електронних баз даних та реєстрів, що містять інформацію про майно чи доходи боржника, а також за даними інших джерел інформації як офіційних, так і неофіційних (засобів масової інформації, мережі Інтернет тощо). Крім того, державний виконавець здійснює вихід за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника.

Розділом VIII Інструкції передбачено порядок звернення стягнення на майно боржника, де у пунктах 1, 2 передбачено, що виявлення майна та звернення стягнення на майно боржника здійснюються у порядку, встановленому розділом VII Закону. У разі виконання рішень про стягнення коштів з юридичних осіб виконавець перевіряє також наявність майна боржника за даними балансу. Копію балансу виконавець може отримати безпосередньо у боржника або у відповідних державних органах.

Із матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем, з метою виявлення майна боржника, 12 січня 2017 року направлено запит до Державної фіскальної служби України та до Пенсійного фонду України, при цьому складено акт від 10 березня 2017 року про відсутність ОСОБА_3 за адресою мешкання.

Разом з цим, відповідно до вимог п. 3.12 Інструкції до інших органів, які б могли надати відомості про боржника та його майно, запитів державним виконавцем не направлено, що вказує на неналежну організацію розшуку боржника та його майна.

Посилання державного виконавця на акт про відсутність за адресою мешкання боржника ОСОБА_3 судом не приймаються, оскільки сама по собі відсутність 10 березня 2017 року за адресою мешкання боржника ОСОБА_3 не може безпосередньо вказувати на те, що остання там взагалі не мешкає та неможливість її знайти за цією адресою.

Отже указані обставини свідчить про не вчинення державним виконавцем всіх можливих заходів, направлених на виявлення майна боржника.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404-VІІІ, виконавчий документ повертається стягувачу у разі якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені протягом року виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Частиною 2 статті 37 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що про наявність обставин, зазначених у п. п. 2-6 ч. 1 цієї статті, державний виконавець складає акт.

В той же час, державним виконавцем не надано документів, які б свідчили про виконання ним зазначених вище вимог законодавства.

Крім того, п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що виконавчий документ може бути повернутий стягувачеві лише після виявлення безрезультатності заходів з розшуку майна боржника здійснених державним виконавцем протягом року.

Державним виконавцем не обґрунтовано та не доведено неможливість та неефективність вчинення інших заходів ніж ті, які були ним здійснені з метою виконання рішення суду у справі, а також не доведено безрезультатність здійснення заходів з розшуку майна боржника протягом строку встановленого законом.

За таких обставин, державним виконавцем не проведено усіх можливих та необхідних дій щодо виконання рішення суду у справі № 263/9826/15-ц, не подано усіх можливих запитів для встановлення наявності майна боржника та його розшуку, не отримано відповіді на всі запити щодо виявлення майна боржника, вихід за місцезнаходженням боржника здійснений формально, у звязку із чим оскаржувана постанова старшого державного виконавця Центрального ВДВС м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_2 про повернення вказаного виконавчого документу стягувачеві від 14 березня 2017 року (ВП № 52105509) підлягає скасуванню, а дії державного виконавця щодо примусового виконання рішення суду у справі № 263/9826/15-ц є неправомірними.

До того слід зазначити, що частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» закріплено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України.

Конституційний Суд України у п. 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року у справі № 18-рп/2012 зазначив, що виконання судового рішення є невідємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

У п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 11-рп/2012 зазначено, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обовязкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

Згідно приписів ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і ст. 8 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з вимогами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У звязку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Суду з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 червня 2004 року у справі «Півень проти України» суд вказав, що право на судовий розгляд, гарантований ст. 6 Концепції, захищає також виконання остаточних та обовязкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невідємна частина «судового розгляду». У рішенні від 17 травня 2005 року у справі «Чіжов проти України» (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обовязком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії параграфу 1 статті 6 Конвенції. Затримка у виконанні рішення може бути виправдана за виняткових обставин. Але затримка не повинна бути такою, що позбавляє сутності право, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції («Особа проти Італії», заява № 22774/93, § 74, ЄСПЛ 1999-V).

Згідно Рішення Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», Європейський суд наголосив, що відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обовязків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обовязкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобовязалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Європейський суд також зазначив, що адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються з необхідністю належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду, чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 стороні на судовому етапі, втрачають свою мету.

Питання, які передбачені ст. 388 ЦПК України судом не вирішуються, оскільки у справі відсутні судові витрати. Керуючись ст. ст. 383, 386, 387 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» на дії та бездіяльність державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції, задовольнити.

Визнати дії старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_2 щодо винесення постанови про повернення стягувачу виконавчого документа від 14 березня 2017 року ВП № 52105509 щодо примусового виконання виконавчого листа № 263/9826/15-ц від 09 серпня 2016 року Жовтневого районного суду м. Маріуполя про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 569 737,71 грн., неправомірними.

Постанову старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_2 про повернення стягувачу виконавчого документа від 14 березня 2017 року ВП № 52105509 щодо примусового виконання виконавчого листа № 263/9826/15-ц від 09 серпня 2016 року Жовтневого районного суду м. Маріуполя про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 569 737,71 грн., скасувати.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 5 днів з дня отримання її копії через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області.

Суддя І.О. Мельник