АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
номер провадження 22-ц/791/814/17 Головуючий у першій інстанції Савчак С.П.
Єдиний унікальний номер справи: 664/2401/16-ц Доповідач Базіль Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого Базіль Л.В.

суддів: Бугрика В.В., Семиженка Г.В.

секретар Рябченко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє від імені ОСОБА_3 на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 09 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивач - приватний нотаріус Цюрупинського районного нотаріального округу Леба Марина Леонідівна про визнання недійсним договору дарування

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина, ОСОБА_7.

За життя дружина мала на праві особистої приватної власності житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, який належав їй на підставі договору купівлі - продажу від 01.03.1966 року.

26.01.2012 року Цюрупинською міськрадою дружині було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку, на якій розташований зазначений будинок.

Позивач зазначав, що звернувшись до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті дружини, він дізнався, що дружина за життя відповідно до договору дарування від 20 червня 2012 року подарувала житловий будинок і земельну ділянку ОСОБА_5

Вважає, що при укладені договору дарування дружина внаслідок свого похилого віку помилялася щодо правової природи правочину, оскільки вважала, що укладала заповіт подружжя. Зазначав, що він своєї згоди на укладення оспорюваного правочину не надав.

Посилаючись на викладені обставини на підставі ст.229 ЦК України просив суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку та земельної ділянки від 20 червня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Цюрупинського районного нотаріального округу Лебою М.Л. та зареєстрований в реєстрі за №361.

Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 09 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити його вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, виходив із недоведеності позивачем позовних вимог. При цьому суд вважав установленим факт, що померла ОСОБА_7 не помилялася щодо природи укладеного договору дарування в момент його укладення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та закону.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_3 є чоловіком померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7

За життя ОСОБА_7 на підставі договору купівлі - продажу від 01.03.1966 року належав на праві особистої приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями до нього, що розташований в АДРЕСА_1.

26.01.2012 року ОСОБА_7 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0.0548 га, що розташована за тією ж адресою, що і будинок.

11.11.2008 року ОСОБА_7 склала заповіт, в якому на випадок своєї смерті заповіла належний їй житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами ОСОБА_5

20.06.2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 укладений договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані в АДРЕСА_1. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Цюрупинського районного нотаріального округу, Леба М.Л. за № 362.

У договорі зазначено, що право власності на об'єкт нерухомості у обдаровуваного виникає з моменту його прийняття. Сторони домовилися, що під передачею житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдарованим оригіналу примірника нотаріально посвідченого договору свідчить про прийняття дарунку, що відповідно до п. 4 ст. 722 ЦК України свідчить про прийняття ним об'єкта нерухомості в дар.

У правових позиціях Верховного Суду України, викладених в постановах від 18 червня 2014 року в справі № 6-69цс14, від 02 грудня 2015 року в справі № 6-2087цс15 зазначено, що виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Відповідно доч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчиняла правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3, зазначав, що його дружина, уклала договір дарування 20.06.2012 року в результаті помилки - у зв'язку зі своїм віком, який на час укладення договору складав 85 років, вона вважала, що укладає заповіт подружжя.

Як вбачається із матеріалів справи 11 листопада 2008 року ОСОБА_7 (у віці 81 рік) склала нотаріально посвідчений заповіт, у якому на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належний їй житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, заповіла ОСОБА_5. Власноручно підписала заповіт та прочитала його в голос. (а.с.55)

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позивачем не доведено того факту, що його дружина ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 помилялася під час укладення договору дарування житлового будинку та земельної ділянки 20.06.2012 року. Такі твердження позивача належними та допустимими доказами не підтверджені. Навпаки із матеріалів справи вбачається, що дії ОСОБА_7 щодо передачі свого нерухомого майна ОСОБА_5 були послідовними та узгоджувалися між собою.

На підставі викладеного та враховуючи, що земельна ділянка перейшла у власність ОСОБА_7 внаслідок придбання нею житлового будинку, який розташований на цій земельній ділянці, наявність згоди позивача на її дарування, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підстав для визнання недійсним договору дарування немає, оскільки договір дарування був вчинений відповідно до вимог закону.

Доводи апеляційної скарги, висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, які були предметом дослідження суду першої інстанції і яким судом надано правильну юридичну оцінку.

Безпідставними є посилання в апеляційній скарзі на правові позиції, викладені в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1124 цс15; від 21 жовтня 2015 року у справі 36-202цс15, оскільки обставини цієї справи відрізняються від обставин встановлених в зазначених постановах, а саме в справі, що розглядається відсутні між дарувальником і обдарованою будь - які зобов'язання майнового або немайнового характеру.

Долучені до апеляційної скарги документи, а саме договір надання послуг від 19.09.2016 року, протокол про адміністративне правопорушення, постанова у справі про адміністративне правопорушення, особиста картка водія колегія суддів до уваги не приймає, оскільки зазначені докази не мають вирішального значення для справи.

Не може бути прийнята до уваги і заява ОСОБА_8 про допит свідків та долучені до неї документи, які направлені через канцелярію суду, оскільки зазначена особа не має процесуального статусу в даній справі, а тому позбавлена можливості заявляти заяви та клопотання в цій справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст.303,307,308,315 ЦПК України колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє від імені ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 09 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді: