Справа № 303/2854/17-ц
Номер рядка статистичного звіту 26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2017 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого-судді Заболотного А.М.

при секретарі Штець І.І.

за участі представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Мукачево цивільну справу за позовом Перечинської районної КС «Туря» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и в:

Перечинська районна КС «Туря» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 16808,07 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 30.10.2006 року між КС «Святий Мартин» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 64, згідно з якого ОСОБА_2 надано кредит в розмірі 3500,00 грн. із зобовязанням останньої повернути кошти до 28.04.2008 року. Також, в забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором між Перечинською районної КС «Туря» та ОСОБА_3 був укладений договір поруки № 64, відповідно до якого ОСОБА_3 зобовялася нести відповідальність за виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору № 64 від 30.10.2006 року. В свою чергу відповідачі не виконали належним чином свої зобовязання за кредитним договором, в результаті чого станом на 16.12.2016 року виникла заборгованість по кредиту на загальну суму 16808,07 грн., яку позивач просить стягнути солідарно з відповідачів. Як на підставу задоволення вимог вказує на положення ст.ст. 526, 527, 553, 554, 599, 625, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з наведених в ньому підстав, просить його задовольнити. Додатково пояснила, що в п. 8.3. кредитного договору № 64 від 30.10.2006 року визначено, що термін дії договору може бути продовженим до повного виконання позичальником своїх зобов?язань, а так як заборгованість на цей час не погашена, то відсутні підстави для застосування позовної давності.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 в судове засідання не зявилися за невідомих причин, про час та місце розгляду справи повідомлені належним. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідачів не надходило. Причини своєї неявки відповідачі суду не повідомили. Додатково від відповідача ОСОБА_3 до суду надійшла заява про застосування позовної давності.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що 30.10.2006 року між Перечинською районною КС «Туря» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 64, відповідно до якого остання отримала споживчий кредит в сумі 3500,00 грн. строком на 18 місяців зі сплатою 45 % річних і зобовязався повернути зазначену суму та плату за користування кредитом до 28.04.2008 року відповідно до графіку розрахунків. Також встановлено, що 30.10.2006 року між Перечинською районною КС «Туря» ОСОБА_3 для забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором № 64 від 30.10.2006 року, був укладений договір поруки № 64 від 30.10.2006 року, відповідно до умов якого ОСОБА_3, як поручитель, взяла на себе зобовязання відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_2 її зобовязань.

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома субєктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст. 510 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно з ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Обґрунтовуючи заявлений позов, позивач вказує на те, що у звязку з невиконанням зобовязань за кредитним договором договором № 64 від 30.10.2006 року за період з 30.10.2006 року по 16.12.2016 року виникла заборгованість в розмірі 16808,07 грн., що складається із заборгованості по кредиту у розмірі 3062,19 грн. та заборгованості по процентах за користування кредитом у розмірі 13745,88 грн.

Разом з тим суд звертає увагу на наступне. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.ст. 610, 611 ЦК України).

Одним з видів порушення зобовязання є прострочення - невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо в зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Як встановлено в ході судового розгляду, сторони визначили строк дії договору, який вступає в дію з моменту його підписання обома сторонами і термін його дії може бути продовженим до повного виконання позичальником своїх зобов?язань (п. 8.3. кредитного договору). Також сторони узгодили кінцевий строк повернення кредиту - до 28.04.2008 року (п. 2.1. кредитного договору), так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів - щомісячно, позичальник повинен надавати банку кошти у сумі 270,89 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором згідно з додатком № 1 до договору (п. 4. кредитного договору).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Сторони кредитного договору встановили як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобовязань, так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів. Таким чином, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів умовами договору визначено місяцями.

Таким чином слід прийти до висновку, що поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до складу зобовязання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок (ст. 253 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, за зобовязанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Розглядаючи цей спір судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобовязаний щомісячно повертати кредит рівними частинами відповідно до умов кредитного договору, щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, враховуючи, що за умовами договору погашення кредиту та процентів за його користування повинне здійснюватись позичальником щомісячно рівними частинами, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань.

У разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Як передбачено в п. 6.3. кредитного договору, що невиконання зобовязання по погашенню заборгованості в строк, визначений договором, дає право кредитору вимагати дострокового повернення кредиту в повній сумі.

У звязку цим судом встановлено, що відповідачем остання оплата по кредиту була здійснена 26.12.2006 року, також позивач скористався своїм правом достроково вимагати стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором у 2011-2012 роках, надіславши відповідачам відповідні попередження.

Таким чином встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом тільки 23.05.2017 року, будь-яких дій, які б свідчили про переривання позовної давності до вимоги позивачем вчинено не було, підстав для поновлення пропущеного строку позивач не навів, а тому позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, що відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Додатково суд звертає увагу на те, що позивачем в ході судового розгляду жодними належними та допустимими доказами не підтверджено факту продовження дії договору до повного виконання позичальником своїх зобовязань в силу п. 8.3. кредитного договору, оскільки договором передбачено тільки можливість такого продовження, а не обов?язковість.

Крім того суд вважає за необхідне звернути і на наступне. Звертаючись до суду позивачем заявлено вимоги про солідарне стягнення заборгованості також з поручителя.

Як було зазначено вище, з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 30.10.2006 року між Перечинською районною КС «Туря» та ОСОБА_3 був укладений договір поруки № 64. Відповідно до п. 4.1. договору поруки, цей договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання забезпеченого ним зобовязання.

Будучи за своєю правовою природою зобовязанням порука припиняється на загальних підставах, передбачених главою 50 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Крім того, у ст. 559 ЦК України встановлені спеціальні підстави припинення поруки. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Виходячи із ч. 4 ст. 559 ЦК України такий строк може бути передбачений в договорі або визначений в законі. Договірний строк застосовується до всіх без винятку зобов'язань. Визначення строку дії поруки як припиняючого тягне певні юридичні наслідки, зокрема, його закінчення є підставою для припинення поруки. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. На підставі ч. 1 ст. 252, ч. 1 ст. 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Частина 1 ст. 530 ЦК України містить загальне правило, згідно з яким якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Водночас абзац другий ч. 1 ст. 530 ЦК України містить норму, якою встановлено, що зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У звязку з цим суд звертає увагу на те, що регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Враховуючи зазначене вище суд приходить до висновку, що договір поруки, в силу приписів ч. 4 ст. 559 ЦК України, є такими, що припинив свою дію, що в будь-якому випадку виключає задоволення позову до поручителя в цьому спорі.

Саме такі висновки зробив Верховного Суду України, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх судів України (постанова від 17.09.2014 року, справа № 6- 53 цс 14; постанова від 17.09.2014 року, справа № 6-41цс14; постанова від 10.09.2014 року, справа № 6-32цс14; постанова від 02.09.2015 року, справа № 6-438цс15).

З урахуванням наведеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, та, враховуючи факт того, що Перечинської районної КС «Туря» звернулася до суду за захистом порушеного права з пропущенням, встановленого ст. 257 ЦК України, трирічного строку позовної давності, суд приходить до висновку, що слід відмовити у задоволенні позову з цих підстав.

Додатково суд враховує, що оскільки відповідно до ухвали від 30.05.2017 року сплату судового збору було відстрочено до ухвалення судового рішення у справі, з позивача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1600,00 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 57-60, 209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, ст. ст. 263, 264, 256, 267, 526, 527, 530, 610, 629, 1049, 1050,1054 ЦК України, суд,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову Перечинської районної КС «Туря» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити.

Стягнути з Перечинської районної КС «Туря» на користь держави 1600,00 гривень судових витрат.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Закарпатської області через Мукачівський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А.М.Заболотний