Справа № 751/9405/16-ц Провадження № 22-ц/795/708/2017 Головуючий у I інстанції -Цибенко І. В. Доповідач - Губар В. С.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Вінгаль В.М., Кузюри Л.В.,

з секретарем судового засідання - Шапко В.М.

за участю: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та малолітньої ОСОБА_6, треті особи, що не заявляють самостійні вимоги на предмет спору - орган опіки та піклування Новозаводської у м. Чернігові районної ради, орган опіки та піклування Деснянської у м. Чернігові районної ради, ОСОБА_7, ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

встановив:

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21 лютого 2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що право на користування спірною квартирою у неповнолітньої ОСОБА_6 є похідним від права користування цією квартирою її покійної матері - ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Після смерті ОСОБА_8, ОСОБА_4 чоловік померлої, створив нову сім»ю та разом з донькою ОСОБА_6 переїхав на інше місце постійного проживання. Неповнолітня онука перестала бути членом сім»ї позивача і є такою, що втратила право на користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Апелянт вказує, що висновки суду першої інстанції про те, що відсутність неповнолітньої ОСОБА_4 за місцем реєстрації обумовлена об'єктивними обставинами, що вказують на несвідоме залишення нею спірного житла, а саме тим, що остання є малолітньою і місце її проживання визначає її батько ОСОБА_4 не ґрунтуються на положеннях ст. 107 ЖК України, яка має імперативний характер.

Апелянт посилається на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи щодо не проживання неповнолітньої дитини у спірній квартирі з 2008 р., які підтверджені показаннями свідка ОСОБА_10, довідкою дитячої поліклініки № 2 від 13.07.2016 року, довідкою дошкільного дитячого закладу № 43 м. Чернігова, довідкою ліцею № 22, довідкою Чернігівської ЗОШ № 5, висновками ЧВП ГУНП в Чернігівській області від 08.08.2016 року та від 03.08.2016 року, заявою сусідів по буд. АДРЕСА_1, ордером № 227 від 22.02.1988 року на вселення у спірну квартиру, квитанціями про оплату комунальних послуг, відмовними матеріалам Чернігівського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області.

Апелянт стверджує, що реєстрація неповнолітньої ОСОБА_6 у спірному помешканні порушує його права як квартиронаймача, ставить у скрутне матеріальне становище і перешкоджає здійснити приватизацію та розмін вказаного житла, чим створює перешкоди у користуванні спірною квартирою. Посилання суду на рішення Європейського Суду з прав людини вважає безпідставним.

Апелянт посилається на те, що ОСОБА_4 зареєстрований та отримав в спадщину після смерті своєї матері будинок в с. Гусавка Менського району Чернігівської області, проте не оформив належним чином право власності на успадковане житло. Відтак права неповнолітньої ОСОБА_6 на житло в сенсі п. 2 ст. 8 Конвенції у випадку визнання дитини втратившею право користування спірною квартирою, порушені не будуть.

В письмових запереченнях ОСОБА_4 просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_1, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Посилається на те, що будинок по АДРЕСА_2 де він мешкає із сім»єю, йому з дружиною не належить, а є власністю бабусі, яка не згодна на реєстрацію у цьому помешканні його доньки ОСОБА_6. Наголошує, що переїзд його сім»ї у село Гусавка Менського району Чернігівської обасті наразі є неможливим, оскільки це суперечитиме інтересам дитини.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що проживання малолітньої дитини разом із батьком поза межами житлового будинку, де зареєстрована дитина та була зареєстрована її мати, не свідчить про її свідоме залишення спірного житла і не призводить до втрати нею права користування цим житлом. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що визнання малолітньої дитини, такою, що втратила право користування житлом позбавить її в подальшому, у випадку приватизації квартири, права на набуття у власність частини квартири відповідно до закону. А відтак., визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування спірною квартирою потягне за собою порушення її прав на житло.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, оскільки судом першої інстанції згідно до ст.ст. 212-215 ЦПК України повно і об»єктивно встановлено обставини справи, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють, рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, оцінка яких проведена у відповідності до положень ст. ст. 57-66 ЦПК України,

Звертаючись до суду з позовом на підставі ст. 107 ЖК України, ОСОБА_1 посилався на те, що після смерті його дочки - ОСОБА_8, матері ОСОБА_6, відповідач створив нову сім'ю і фактично з 2008 року разом зі своєю дочкою в спірній квартирі не мешкають, за комунальні послуги не сплачують, їх речі в квартирі відсутні і зазначає, що малолітня ОСОБА_6 фактично проживає в будинку АДРЕСА_2. В добровільному порядку відповідач ОСОБА_4, який як батько є законним представником ОСОБА_6, відмовляється зняти дитину з реєстрації.

Позивач вважає, що оскільки відповідачі добровільно вибули зі спірної квартири в інше житлове приміщення, то вони втратили право користування житловим приміщенням з дня вибуття відповідно до ч. 2 ст. 107 Житлового Кодексу України. Відповідач ОСОБА_4 відмовляється зареєструвати місце постійного проживання своєї доньки за адресою свого місця реєстрації (проживання), хоча відповідно до чинного законодавства України місцем проживання особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 є наймачем чотирикімнатної квартири АДРЕСА_1, яка згідно до ст. 5 ЖК України належить до державного житлового фонду і перебуває у віданні Чернігівської міської ради. (а.с.76 на звороті). Балансоутримувачем зазначеної квартири є комунальне підприємство „Новозаводське" Чернігівської міської ради.

Спірна квартира була надана позивачеві на підставі ордера № 227 від 22.02.1988 року на сім»ю із п"яти чоловік - він, дружина ОСОБА_7, син ОСОБА_12, донька ОСОБА_8, донька ОСОБА_3 Отже, при отриманні позивачем у 1988 році спірної квартири, в ордер на отримання житла як член його сім»ї була включена і його донька ОСОБА_8, 1979 року народження.

Зазначені обставини в апеляційному суді учасники судового розгляду не спростовували і не заперечували.

Згідно довідки КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради № 3499 від 13 липня 2016 року у спірній квартирі зареєстровані: квартиронаймач ОСОБА_1, його дружина ОСОБА_7, їхня дочка ОСОБА_3, та онука ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 - донька померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 та відповідача ОСОБА_4 Відтак, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 є рідними дідусем та бабусею ОСОБА_6. яка у спірній квартирі зареєстрована з 2004 року та набула право користування житлом на законних підставах (а.с.11-12,13, 137).

Перевіряючи доводи скарги, апеляційним судом встановлено, що після одруження з ОСОБА_4, ОСОБА_8 продовжувала проживати у квартирі АДРЕСА_1 і згідно до ч. 3 ст. 64 ЖК України мала самостійне і безстрокове право користування цим житлом, а разом з нею згідно до ст. 65 ЖК набула права користування цим житлом і її малолітня донька ОСОБА_6.

Як встановлено апеляційним судом, ОСОБА_6 не має вільного доступу до житлового помешкання по АДРЕСА_1. Зазначені обставини в апеляційному суді ніким не спростовані.

31 жовтня 2009 року ОСОБА_4 уклав шлюб із ОСОБА_15, а ІНФОРМАЦІЯ_3 у подружжя народився син ОСОБА_16 (а.с.134-135).

Апеляційним судом встановлено і не заперечувалось сторонами, що малолітня ОСОБА_6, її батько з дружиною та дитиною на даний час проживають за адресою - АДРЕСА_2. Зазначена частина будинку згідно договору купівлі-продажу від 02.08.1977 р. належить сторонній людині, яка не надає своєї згоди на реєстрацію ОСОБА_6 у належному їй, ОСОБА_15, будинку (а.с.127, 132-135).

Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 107 ЖК наймач або член його сім»ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це.

Як убачається з матеріалів справи, позивачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих доказів, які б достовірно підтвердили наявність окрім спірної квартири у дитини у м.Чернігові такого житла, де б малолітня ОСОБА_6 безспірно і постійно була б забезпечена житловою площею та мала захищені житлові права. Твердження позивача про наявність у ОСОБА_4 у власності нерухомого майна в с. Гусавка Менського району Чернігівської області не підтверджені належними і допустимими доказами в розумінні ст. ст. 57-66 ЦПК України.

Зважаючи на обставини цієї конкретної справи, апеляційний суд визнає за необхідне при вирішенні даного спору застосувати Конвенцію про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України 27.09.91., Європейську Конвенцію по захисту прав людини та основоположних свобод, яка Україною ратифікована 17.07.97., та практику Європейського Суду, як це визначено ст.17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV.

Зокрема, апеляційний суд враховує вимоги ст. ст.3,4,6, Конвенції про права дитини, де чітко визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, і держави - учасниці зобов"язані забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов"язки її батьків, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів та забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

Стаття 16 Конвенції вказує, що дитина не може бути об"єктом втручання у здійснення її права на недоторканість житла, та має право на захист закону від такого втручання або (навіть) посягання, а значить спірне житлове приміщення, де малолітня ОСОБА_6 у встановленому законом порядку набула право користування житлом, є недоторканим і житлові права малолітньої дитини підлягають судовому захисту, оскільки наразі ця дитина в силу свого віку не має змоги і можливості самостійно і добровільно визначитися з місцем свого проживання.

Як убачається з огляду практики Європейського суду із прав людини, термін «житло» в тлумаченні Суду означає переважне місце, де особа мешкає на постійній основі, або де особа мала твердий намір мешкати - справи Новоселецький проти України, Кривіцька та Кривіцький проти України, Прокопович проти Росії.

Суд нагадує про практику органів Конвенції, за якою концепція житла у розумінні ст. 8 не обмежується площами, які є законно заселеними або були законно оформлені. «Житло» - це автономна концепція, яка не залежить від її кваліфікації за національним законодавством. Відповідь на запитання є чи не є певне приміщення житлом, що підпадає під захист статті 8 Конвенції буде залежати від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх та безперервних зв»язків особи з конкретним місцем, яке вона визначає як своє житло.

Сукупність ретельно досліджених та проаналізованих обставин справи, приводить апеляційний суд до переконання, що примусове, на вимогу позивача, позбавлення малолітньої дитини житлового приміщення є передчасним і призведене до порушення ст.8 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, якою передбачено право на недоторканість житла, яке охоплює, в розумінні Європейського суду, право безперешкодного доступу та перебування в ньому, а також право не бути виселеним, а в разі порушення цього права особи держава повинна мати вагомі підстави, які виправдовували б її дії.

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання з боку держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї ж статті, а отже і у використання прав на житло, є виправданим. Таке втручання повинно бути передбачено законом і необхідне у демократичному суспільстві, здійснюватися в інтересах національної безпеки, громадського спокою або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров»я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Питання виселення або користування житловим приміщенням має розглядатися з урахуванням принципу верховенства права. Суд має перевірити, чи було втручання позивача у житлові права малолітньої дитини відповідача виправданим та необхідним у демократичному суспільстві, яка була нагальна потреба у позбавленні дитини права на житло та чи дотримані межі розсуду. Рішення про втрату права на житло у цій конкретній справі з точки зору верховенства права і ст. 8 Конвенції могло б бути виправданим у демократичному суспільстві та у соціально орієтованій правовій державі лише у тому разі, якби було доведено. що відповідач дійсно мав інше житло для постійного проживання і позбавлення малолітньої дитини права на житло у спірній квартирі для цієї дитини не матиме ніяких негативних наслідків.

Апеляційний суд враховує, що поняття «житло» в сенсі статті 8 Конвенції охоплює також і місце, куди особа має намір повернутися чи де було її постійне помешкання (рішення у справі Гіллоу проти Сполученого Королівства» від 24 листопада 1986 року).

Апеляційний суд вважає, що у даному конкретному випадку, позбавлення малолітньої дитини на набуте на законних підставах право на житло у спірній квартирі, яка належить до державного житлового фонду та фактично є єдиним законним житлом дитини, позбавить статтю 8 Європейської Конвенції її ефективності та усього її практичного значення та суперечитиме принципу дотримання справедливої рівноваги між інтересами конкуруючих сторін та інтересами держави і дитини.

Окрім того, апеляційний суд враховує вимоги Законів України: „Про охорону дитинства" щодо морального, культурного, духовного, соціального і здорового розвитку дитини; „Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" щодо попередження бездомності та безпритульності, яким визначено неприпустимим зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей стосовно житлових приміщень, право користування якими мають діти.

Тому, з метою попередження можливих негативних наслідків для малолітньої дитини та виходячи з верховенства права, апеляційний суд не визнає за доцільне визнання її натепер такою, що втратила право користування спірною квартирою на підставі ст. 107 ЖК України. При цьому суд враховує ті обставини, що в ході розгляду справи суду не надано доказів, які б безсумнівно і достовірно підтвердили, що ОСОБА_6 дійсно на законних підставах набула права користування помешканням по АДРЕСА_2 та не доведено, що в цьому приміщенні вона мешкає на постійній основі, де вона є «вдома» і її житлові права надійно захищені.

З огляду на характер спірних правовідносин, апеляційним судом не встановлено, що наявність у спірній квартирі реєстрації ОСОБА_6 є надмірним тягарем для позивача та його родини і призводить до порушення справедливої рівноваги між інтересами позивача, його дружини та доньки і інтересами малолітньої дитини.

Відтак, оскаржуване рішення суду першої інстанції у повній мірі відповідає вимогам ч. 1 ст. 213 ЦПК України і є законним і обгрунтованим, відповідає вимогам чинного житлового законодавства та моральним засадам і суспільним інтересам та є справедливим і не може бути скасоване з формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: