Справа №591/790/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/410/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

19 квітня 2017 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Криворотенка В. І.,

суддів - Хвостика С. Г. , Собини О. І. ,

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 30 січня 2017 року

в цивільній справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за позовом ОСОБА_4 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» про визнання договору недійсним та за позовом ОСОБА_3 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

22 лютого 2016 року ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО ОСОБА_5 «ПРИВАТБАНК»( далі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з позовом, який мотивує тим, що згідно кредитного договору від 10.03.2006 року відповідач отримав у тимчасове платне користування на умовах повернення та строковості кредит в розмірі 21937,50 доларів США з кінцевим строком погашення до 09.03.2021 року та зі сплатою відсотків за користування кредитом. Проте, позичальник взяті на себе зобовязання у належний спосіб не виконав.

Станом на 12.02.2016 року відповідач має заборгованість 12295,48 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 11150,80 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 780,86 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 238,14 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором в розмірі 125,68 доларів США.

Вважає, що у звязку з порушенням відповідачем взятих на себе зобовязань, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту. Тому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 12295,48 доларів США.

20 травня 2016 року відповідач ОСОБА_4 подала позов до суду про визнання кредитного договору недійсним, який за ухвалою місцевого суду був обєднаний в одне провадження з первинним позовом. Свої вимоги та заперечення проти позову банку, відповідач обґрунтовує тим, що банк невірно провів обрахунок розміру заборгованості та порушив порядок предявлення дострокової вимоги про повернення кредиту у повному обсязі. Зазначає, що банк відступив право своєї вимоги за даним договором іншій особі. Зазначає, що банк у порушення вимог закону не надав в зрозумілій формі їй інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а сам договір був укладений без згоди з її чоловіком, хоча форма договору передбачала отримання такої згоди.

13 червня 2016 року ОСОБА_3 подав позов до суду про визнання кредитного договору недійсним, який за ухвалою місцевого суду також був обєднаний в одне провадження з первинним позовом. Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що він є чоловіком ОСОБА_4, яка 10.03.2006 року усупереч вимогам закону (ст. 65 СК України) уклала без його згоди кредитний договір, який був забезпечений іпотекою квартири АДРЕСА_1 за яким отримала в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредит.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 30 січня 2017 року позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково.

Стягнуто на користь ПАТ КБ«ПРИВАТБАНК»з ОСОБА_4 12169,80 доларів США заборгованості по кредитному договору та 4761,89 грн. в рахунок відшкодування понесених по справі судових витрат.

В задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»в іншій частині позову відмовлено за необґрунтованістю вимог.

Позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсними пункти 4.1 та 4.2 кредитного договору № SUН0GК00000017 від 10 березня 2006 року, укладеного між ПАТ КБ«ПРИВАТБАНК»та ОСОБА_4 в частині визначення розміру пені.

В задоволенні вимог ОСОБА_4 в іншій частині та у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено за необґрунтованістю вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на необґрунтованість рішення місцевого суду, порушення норм матеріального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні його позовної вимоги щодо визнання кредитного договору недійсним скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині. При цьому посилається на те, що його згода на укладення кредитного договору є обовязковою, але сторони уклали договір без будь-якого підтвердження згоди позивача ОСОБА_3 на це, тобто всупереч діючому законодавству.

Крім того зазначає, що в кредитному договорі відсутній його підпис, ніякої згоди на укладення кредитного договору в момент вчинення правочину позивач ОСОБА_3 не надавав.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором, а також в частині визнання недійсним пунктів 4.1 та 4.2 кредитного договору, укладеного між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4 в частині визначення розміру пені сторонами не оскаржується, тому суд апеляційної інстанції у відповідності до положень ст.ст. 10-11, 292 та 303 ЦПК України, не переглядає цю частину позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, заперечення представника ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» - ОСОБА_6 проти задоволення скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згіднозіст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лишеформальнихміркувань.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи ОСОБА_7 в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з обізнаності позивача ОСОБА_3 про отримання його дружиною кредиту, а також надання позивачем письмової згоди, яка нотаріально посвідчена, на передачу придбаного за рахунок кредитних коштів майна в заставу банку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,10 березня 2006 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № SUH0GR00000017 за умовами якого ОСОБА_4 було надано грошові кошти у вигляді кредиту на придбання нерухомості в сумі 18900 доларів США та сплату страхових платежів в розмірі 3037,50 доларів США на строк до 09.03.2021 року зі сплатою 1 % на місяць за користування кредитом, 0,21 % щомісячної комісії за надання фінансового інструменту. Позичальник зобовязувався повернути кредит, сплачуючи щомісячно 268,55 доларів США для погашення кредиту, відсотків, комісії та винагород, виконати свої зобовязання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором, сплатити пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення виконання зобовязання (п. 4.1 договору). За умовами п. 4.2 договору банк мав сплатити позичальнику пеню в розмірі 0,1 % від несвоєчасно виданого кредиту за кожен день прострочення. Позичальник мав здійснювати погашення кредиту та процентів щомісячно ануїтетними платежами в розмірі 268,55 доларів США (п. 3.11). Забезпеченням повного та своєчасного виконання зобовязань за кредитним договором, відповідно до п. 1.3 укладеного кредитного договору виступала іпотека: квартира в АДРЕСА_2 (т. 1 а.с.168-171).

За заявою позичальника до вказаного договору було укладено додаткові угоди, якими змінено період сплати кредиту (т. 1 а.с. 173-175).

10 березня 2006 року кредитні кошти в розмірі 18900 доларів США були виплачені позичальнику (т. 1 а.с. 172).

У забезпечення виконання зобовязань позичальника за вказаним кредитним договором 10.03.2006 року ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 уклали договір іпотеки за яким ОСОБА_4 передала в заставу квартиру АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 197-201). Як вбачається з тексту договору іпотеки, даний договір було укладено ОСОБА_4 за згодою її чоловіка ОСОБА_3, який також підписав даний договір у відповідному розділі (т. 1 а.с. 199).

Згідно ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Згідно ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Отже, укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відповіднодо ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки підстав для визнання кредитного договору недійсним не вбачається.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що ніякої згоди на укладення кредитного договору в момент вчинення правочину позивач ОСОБА_3 не надавав, оскільки факти, які встановлені судом першої інстанції свідчать про зворотнє, а саме, що позивач навпаки був обізнаний про те, що його дружина отримала кредит, а також надав письмову згоду, яка посвідчена нотаріально, на передачу придбаного за рахунок кредитних коштів майна в заставу банку. Крім того, як вбачається з матеріалів кредитної справи (т. 1 а.с. 161-165) під час оформлення кредиту, зокрема, 03 березня 2006 року ОСОБА_3 звертався до банку із заявою, в якій повідомляв про свій додатковий заробіток та надавав копії особистих документів. Жодних заперечень щодо укладеного кредиту до дня звернення банка до суду з позовом не предявляв.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, справа розглянута в межах позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 30 січня 2017 року в даній справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -