Справа № 750/4973/15-ц Провадження № 22-ц/795/872/2017 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Коверзнев В.О. Доповідач - Страшний М. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіСтрашного М.М.,
суддів:Бечка Є.М., Євстафіїва О.К.,
при секретарі:Герасименко Ю.О.
за участю:ОСОБА_5,представника третьої особи ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про поділ спільного майна та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 березня 2017 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_5 про забезпечення його позову до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про поділ спільного майна.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його заяву про забезпечення позову. Позивач зазначає, що він не був належним чином повідомлений про розгляд заяви 15 березня 2017 року. Його вимога заборонити вчиняти з автомобілем будь-які дії повністю відповідає ст. 152 ЦПК України, яка передбачає як вид забезпечення позову - заборону вчиняти певні дії, тому суд повинен був задовольнити його вимогу про заборону вчиняти певні дії із спірним автомобілем в Регіональних сервісних центрах МВС України. Вказує, що працівниками Чернігівського ТСЦ 7441 13 серпня 2016 року здійснено чергову перереєстрацію автомобіля, що є предметом спору з відповідача ОСОБА_8 на ОСОБА_9 Наполягає на тому, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, кожен з яких може лише за згодою іншого вчиняти будь-які дії з таким майно, проте він жодної згоди на відчуження автомобіля не надавав.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

17 січня 2017 року ОСОБА_5 подав заяву про забезпечення свого позову, поданого 21 травня 2015 року до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя, в якій просив забезпечити позов шляхом : накладення арешту на автомобіль марки Hyundai Tucson, реєстраційний номер НОМЕР_1; заборони вчиняти з автомобілем Hyundai Tucson, реєстраційний номер НОМЕР_1 будь-які операції; шляхом передбачення розшуку автомобіля. Також просив направити ухвалу суду до територіального сервісного центру, МВС, управління патрульної служби з метою внесення даних до всіх баз МВС; зобов'язати Деснянський ВДВС направити виконавче провадження до територіального сервісного центру 7441.

Відмовляючи в задоволенні даної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову, а саме заборона вчиняти з автомобілем будь-які операції є некоректним; вимога про розшук автомобіля не належить до заходів забезпечення позову і є компетенцією державного виконавця; інші вимоги, зокрема, направити виконавче провадження до територіального сервісного центру 7441, до центру МВС України, патрульної поліції не є видами забезпечення позову, а є заходами, спрямованими на забезпечення виконання ухвали про забезпечення позову. Крім того, суд врахував, що ухвалою суду від 09 липня 2015 року на спірний автомобіль вже було накладено арешт.

Апеляційний суд повністю погоджується із даними висновком суду.

Відповідно до приписів ч.ч. 1, 3 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно положень ст.ст. 151, 153 ЦПК України та роз'яснень, викладених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" єдиною підставою для забезпечення позову є мотивована заява будь-кого з осіб, які беруть участь у справі.

Пунктами 4, 7 даної Постанови передбачено, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Судом встановлено, що 21 травня 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна, в якому одночасно він просив накласти арешт на автомобіль Hyundai Tucson, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 липня 2015 року заяву ОСОБА_5 про забезпечення позові задоволено. Накладено арешт на Hyundai Tucson, реєстраційний номер НОМЕР_1.

В подальшому позивачем ОСОБА_5 неодноразово подавались заяви про забезпечення позову.

Зокрема, заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно - автомобіль була подана ОСОБА_5 28 березня 2016 року.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 березня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 22 квітня 2016 року, в задоволенні заяви ОСОБА_5 було відмовлено.

Отже, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що вимога ОСОБА_5 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль, викладена в заяві від 17 січня 2017 року, не може бути задоволена.

Арешт майна є мірою, що забезпечує інтереси громадян, організацій та держави у випадках, передбачених законом. Власне арешт майна полягає: 1) у проведенні його опису, 2) оголошенні заборони розпоряджатися ним, 3) обмеженні права користування майном, 4) вилученні у боржника та передаванні на зберігання іншим особам.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив в задоволення вимоги ОСОБА_5 забезпечити позов шляхом заборони вчиняти з автомобілем будь-які операції, оскільки арешт майна і передбачає заборону здійснювати розпорядження арештованим майном.

Вимоги ОСОБА_5 щодо оголошення розшуку автомобіля, направлення ухвали на виконання вказаним ним органам є необгрунтованими, оскільки відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України „Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" примусове виконання судових рішень покладається на органи державної виконавчої служби. Порядок виконання судових рішень визначений Законом України „Про виконавче провадження". Тому, суд не наділений правом чи обов'язком направляти постановлені ним судове рішення для виконання до різних установ.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах права, ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, і підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.1 ч. 1 ст. 312, 313-314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:Судді: