Справа №442/1552/17
Провадження №2/442/1003/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2017 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Крамара О.В.

з участю секретаря - Малик О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Дрогобича цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася в суд з вказаним вище позовом в обґрунтування якого посилається на те, що їй на праві приватної власності, належить житловий будинок № 49 по вул.Шкільній у с.Ролів Дрогобицького району Львівської області, що підтверджується Договором купівлі-продажу від 12.03.2007 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.03.2007 року.

Вищевказаний будинок вона придбала у ОСОБА_2, від імені котрої під час підписання договору діяла ОСОБА_4. Після відчуження будинку колишня власниця та члени її сімї, запевняли її, що добровільно знімуться з реєстрації у вже належному їй будинку, однак цього не зробили.

Факт реєстрації відповідачів у будинку створює їй перешкоди в реалізації права власності на належний їй будинок, зокрема порушує її право користування та розпорядження згаданим будинком. Також це спричиняє їй матеріальні збитки, оскільки для призначення державної субсидії на оплату комунальних послуг враховуються їх доходи, хоча вони ніколи участь у витратах на будинок не брали.

Відповідачі не мають жодного відношення до неї, як власника вказаного будинку, оскільки не являються членом її сім»ї, договору найму житлового приміщення між ними не укладено.

Її вимоги про добровільне зняття з реєстрації відповідачі не ігнорують, чим перешкоджають їй вільно користуватися її приватною власністю.

На даний час, місце проживання відповідачів їй не відоме, останнім зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 був будинок № 49 по вул.Шкільній у с.Ролів Дрогобицького району Львівської області.

Ця формальна прописка відповідачів створює для неї багато незручностей, вона не може оформити субсидії для відшкодування витрат по оплаті комунальних послуг, змушена сплачувати комунальні платежі ще й за відповідачів. Так як добровільно відповідачі знятися з реєстрації відмовляються, вони змушені звернутися з даним позовом в суд.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні, позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві, просить позов задоволити.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 не зявилися в судове засідання, не повідомивши причин неявки, хоч повідомлявся належним чином про час та місце судового засідання рекомендованою кореспонденцією та через оголошення в пресі, керуючись п. 9 ст. 74 ЦПК України, суд вважає цих осіб повідомленими про дату судового засідання. При таких обставинах суд визнав неявку відповідачів неповажною та розглянув справу у їх відсутності, провівши заочний розгляд справи.

Суд вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Небажання відповідачів надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України.

Статтею 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що реєстрація місця проживання - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Тобто відповідачі, без згоди позивача (власника), використовують належну позивачу власність для свого реєстраційного обліку. Така реєстрація відповідачів є перешкодою для позивача у повному розпорядженні і користуванні належною їй власністю, тобто ця реєстрація порушує її право власності.

У відповідності до ст. 391 ЦК України, "власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном".

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 10, 60, 61 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беріть участь у справі, виникає спір.

Матеріалами справи встановлено, що позивачу на праві приватної власності, належить житловий будинок № 49 по вул.Шкільній у с.Ролів Дрогобицького району Львівської області, що підтверджується Договором купівлі-продажу від 12.03.2007 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.03.2007 року. Даний будинок позивач придбала у ОСОБА_2, від імені якої під час підписання договору діяла ОСОБА_4.

Окрім позивача в спірному будинку зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, місце проживання яких позивачу не відоме.

При розгляді спорів про право користування жилим приміщенням слід керуватися роз'ясненнями абзацу 2 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 р. №9.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК У країни з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком.

Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).

Частина 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

А тому, зважаючи на те, що право власності на вищевказаний будинок колишнього власника ОСОБА_2 припинено після його відчуження, відповідачі, як члени його сімї, втратили право користування цим житлом.

Відповідно до розяснень наведених у п.2 Інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.09.2012 року зазначене у ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, наприклад, про позбавлення права власності на житлове приміщення аоо права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов'язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше).

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 10, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов задоволити.

Визнати ОСОБА_2 02.07.1953р.н., ОСОБА_3, 17.09.1978р.н., ОСОБА_4, 10.12.1979р.н., такими, що втратили право на користування житловим будинком № 49 по вул.Шкільній у с.Ролів Дрогобицького району Львівської області.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення - з дня отримання такого.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті.

Суддя О.В. Крамар