АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2517/17 Справа № 203/3706/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Лаченкова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог Департамент адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2016 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог Департамент адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 липня 2004 року по 3 червня 2014 року.

Від шлюбу народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач разом з відповідачкою та їх малолітнім сином зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується довідкою № 4565 від 21 липня 2016 року виданою КП «Житлове господарство Кіровського району» ДМР.

Власником вищезазначеної квартири є ОСОБА_2, що підтверджується договором купівлі-продажу від 05 червня 2002 року підсвіченого державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрованим в реєстрі за № 2-2811.

Позивач посилається і позовних вимогах на те, що відповідачка після розірвання шлюбу виїхала з його квартири до своїх батьків, після чого до квартири не зявлялась, на підтвердження чого надав акти обстеження квартири АДРЕСА_1 про встановлення факту не проживання й відсутності речей від 28 липня 2014 року, 21 вересня 2015 року, 17 липня 2016 року підписані сусідами позивача.

Відповідачка заперечувала факт добровільного припинення користування спірною квартирою, вказувала, що була змушена тимчасово виїхати з квартири та забрати дитину через дії позивача, в подальшому позивач змінив замки, через що відповідачка не могла повторно потрапити додому.

Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права и обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Згідно до ч.1 ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. (ч.1 ст.383 ЦК України)

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст. 41 Конституції України, ст. 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР . У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

Відповідно до абз.1, 2 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Судом першої інстанції не було встановлено підстав, визначених ЖК української РСР, для визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом і було враховано те, що дитина позивача та відповідачки зареєстрована в квартирі позивача.

Позбавлення відповідачки права користування квартирою позивача за умови, що квартира буде залишатись зареєстрованим місцем проживання їх спільної дитини, може мати наслідком розлучення дитини із матірю або призвести до фактичної втрати дитиною можливості проживати у цій квартирі.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до висновку, що припинення користування квартирою відповідачкою трапилось поза її волею. Доказів того, що відповідачка має у власності інше житло до матеріалів справи не надано.

Проте в повному обсязі з такими висновком суду погодитись не можна, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, шлюбні відносини між сторонами у справі були припинені у 2014 році та після чого відповідачка виїхала з квартири АДРЕСА_2 (Мініна) в місті Дніпрі (Дніпропетровську).

Відповідно до коментованої частини статті 405 ЦК України, на право користування житловим приміщенням, яке, будучи за своєю природою правовідношенням сервітутного типу, не може регулюватись нормами житлового законодавства. Тому застосування норм Житлового Кодексу, зокрема ст. 64 та ст. 156 ЖК України можливе тільки за аналогією.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України.

Відповідач під час судового розгляду, підтвердила факт добровільного припинення користування спірною квартирою, та вказувала, що виїхала з квартири та забрала дитину через дії позивача, які на її думку, перешкоджали нормальному сумісному проживанню. Отже, підтвердженням того, що відповідач за власною волею припинила користування житловим приміщенням, в якому вона проживала раніше, а отже і застосовувати до неї норми ст. 156 ЖК Української PCP неможливо, адже цією статтею, як однією з поважних причин не проживання у квартирі не вказано причину - непорозуміння у особистих поглядах з власником житла.

Посилання про те, що це був тимчасовий виїзд, не знаходять свого підтвердження, адже намірів повертатися до квартири, для сумісного проживання з позивачем у відповідачки не було, у звязку з незручностю в користуванні квартирою для малолітньої дитини, хоча ці доводи не були підтверджені жодним зі свідків.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК У PCP закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Як вбачається з матеріалів справи, та підтверджується показами свідків та сторонами у справі, сімейні відносини між Позивачем та Відповідачем припинені у 2014 році. Факти відсутності сімейних відносин, та речей Відповідача у квартирі Позивача, зафіксовано в актах обстеження квартири АДРЕСА_3 (Менахем- Мендл Шнеєрсона).

Отже, якщо навіть взяти до уваги норми статті 156 ЖК України, то можна зробити висновок, що відповідач не проживала у спірній квартирі на протязі двох років, не подавала позов про вселення чи усунення перешкод у користуванні майном, а інтерес до вказаної спірної квартири у відповідача, виник тільки тоді, коли було заявлено позов про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідно до постанови ВСУ від 16.11.2016 року, у справі 6-709цс16, за змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-якій час та від будь кого.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 7.03.2014 році батьки відповідачки придбали квартиру за адресою м.Дніпропетровськ,пр..Кірова,84а кв.67 , в якій на сьогоднішній час проживає відповідач з сином і як вона сама пояснила в судовому засідання,її батьки тимчасово проживають за містом.

Крім того,в суді першої інстанції свідком ОСОБА_6 було підтверджено те, що відповідач наразі проживає у квартирі, яку їй придбали батьки.

Отже, відповідач наразі забезпечена своїм житлом, незважаючи на те, що право власності на цю квартиру за нею не зареєстровано. Що стосується дитини,то питання щодо визнання його таким ,що втратив право користування житловим приміщенням позивачем не ставилось, а отже не порушує ніяким чином права дитини.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2017 року скасуванню, оскільки відповідач понад рік без поважних причин не проживає в спірній квартирі.

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог Департамент адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно задовольнити та визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою 14 будинку 3 по вулиці Менахем- Мендл Шнеєрсона (Мініна) в місті Дніпрі (Дніпропетровську).

Керуючись ст.ст. 304, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2017 року- скасувати.

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог Департамент адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою 14 будинку 3 по вулиці Менахем- Мендл Шнеєрсона (Мініна) в місті Дніпрі (Дніпропетровську).

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

ОСОБА_7