У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.
суддів:Євграфової Є.П., Кадєтової О.В.,Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Департаменту освіти та науки Одеської міської ради про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених та збільшених позовних вимог, просила: визнати неправомірними та скасувати накази № 99-к від 17 червня 2015 року «Про звільнення ОСОБА_6», № 315-к від 25 листопада 2015 року «Про внесення змін до наказу департаменту освіти та науки Одеської міської ради від 17 червня 2015 року № 99-к «Про звільнення ОСОБА_6»; поновити її на посаді директора Одеського навчально-виховного комплексу «Надія» «Загальноосвітня школа 1-111 ступенів-дошкільний заклад № 275» Одеської міської ради Одеської області; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду.

Вимоги за позовом обґрунтовувала тим, що вона працювала на посаді директора Одеського навчально-виховного комплексу «Надія» «Загальноосвітня школа 1-111 ступенів-дошкільний заклад № 275». 17 червня 2015 року наказом № 99-к її було звільнено з займаної посади по п. 1 ст. 41 КЗпП України за вчинення одноразового грубого порушення трудових обов'язків, покладених на неї трудовим договором від 23 червня 2014 року (п. 2.5), яке виразилося у ненаданні інформації про діяльність навчального закладу за вимогою департаменту освіти та науки Одеської міської ради.

Позивачка вважає вказаний наказ неправомірним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки її було звільнено в період тимчасової непрацездатності, що є порушенням вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, позивачка вважає неправомірним та таким, що підлягає скасуванню наказ № 315-к від 25 листопада 2015 року «Про внесення змін до наказу департаменту освіти та науки Одеської міської ради від 17 червня 2015 року № 99-к «Про звільнення ОСОБА_6», оскільки вказаним наказом не виправлено допущену описку, а фактично змінено підставу її звільнення з п. 1 ст. 41 КЗпП України (одноразове грубе порушення трудових обов'язків) на п. 8 ст. 36 КЗпП України (припинення трудового договору з підстав, передбачених контрактом). Також вказаний наказ видано в той час, коли вона вже не перебувала у трудових відносинах з відповідачем, тому він не мав права видавати будь-які акти відносно неї.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано неправомірними та скасовано накази Департаменту освіти та науки Одеської міської ради від 17 червня 2015 року № 99-К «Про звільнення ОСОБА_6» та від 25 листопада 2015 року № 315-К «Про внесення змін до наказу департаменту освіти та науки Одеської міської ради від 17 червня 2015 №99-К «Про звільнення ОСОБА_6».

Поновлено ОСОБА_6 на посаді директора Одеського навчального виховного комплексу «Надія» «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-дошкільний заклад №275» Одеської міської ради Одеської області.

Стягнуто з Департаменту освіти та науки Одеської міської ради на користь ОСОБА_6 середній заробіток за вимушений прогулу в розмірі 23 949,31 грн без урахування податків та обов'язкових платежів, які підлягають відрахуванню із заробітної плати, моральну шкоду в сумі 25 000 грн.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_6 на посаді директора Одеського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-дошкільний заклад №275» Одеської міської ради Одеської області, та в частині стягнення з Департаменту освіти та науки Одеської міської ради на користь ОСОБА_6 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах розміру середнього заробітку за один місяць у розмірі 5 481,33 грн без урахування податків та обов'язкових платежів, які підлягають відрахуванню із заробітної плати.

Додатковим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2015 року вирішено питання щодо судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_6 з посади директора Одеського навчально-виховного комплексу «Надія» «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-дошкільний заклад № 275» Одеської міської ради за п.1 ст. 41 КЗпП України, визнано незаконним наказ Департаменту освіти та науки Одеської міської ради №315-К від 25 листопада 2015 року «Про внесення змін до наказу Департаменту освіти та науки Одеської міської ради від 17 червня 2015 року №99-К.»

Змінено дату та формулювання причин звільнення ОСОБА_6 Ухвалено вважати ОСОБА_6 звільненою з посади директора Одеського навчально-виховного комплексу «Надія» «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-дошкільний заклад № 275» Одеської міської ради з підстав, передбачених контрактом (невиконання умов п.2.5 контракту) за п. 8 ст. 36 КЗпП України з 23 лютого 2016 року.

Стягнуто з Департаменту освіти та науки Одеської міської ради на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 32 412 грн, та на відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_6, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції, подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються ; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте зазначеним вимогам постановлене у справі судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що наявні правові підстави для поновлення позивачки на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки звільнення ОСОБА_6 відбулось з порушенням вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України, тобто в період її тимчасової непрацездатності, тому наказ № 99-к від 17 червня 2015 року є неправомірним та підлягає скасуванню. Крім того, визнаючи неправомірним та скасовуючи наказ від 25 листопада 2015 року № 315-К «Про внесення змін до наказу департаменту освіти та науки Одеської міської ради від 17 червня 2015 № 99-К «Про звільнення ОСОБА_6», суд першої інстанції виходив із того, що на час видачі даного наказу позивачка не перебувала у трудових відносинах з відповідачем, тому останній не мав права видавати будь-які накази з питань регулювання трудових відносин стосовно позивачки. Також вказаним наказом не внесено зміни до наказу від 17 червня 2015 року № 99-К «Про звільнення ОСОБА_6», а фактично змінено підстави звільнення з п. 1 ст. 41 КЗпП України на п. 8 ст. 36 КЗпП України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що відсутні підстави для поновлення на роботі позивачки, оскільки факт невиконання умов контракту встановлений, що є підставою для припинення трудового договору на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України, а не для звільнення за п. 1 ст. 41 КЗпП України, у зв'язку з чим відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України змінив дату та формулювання причин звільнення ОСОБА_6 При цьому визнав незаконними наказ від 17 червня 2015 року № 99-К «Про звільнення ОСОБА_6», оскільки звільнення ОСОБА_6 на підставі п.1 ст. 41 КЗпП України проведено з порушенням вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України, так як звільнення відбулось в період тимчасової непрацездатності, а такожнаказ від 25 листопада 2015 року № 315-К «Про внесення змін до наказу департаменту освіти та науки Одеської міської ради від 17 червня 2015 № 99-К «Про звільнення ОСОБА_6», оскільки вказаним наказом не були внесені виправлення, а фактично змінені підстави звільнення позивачки.

Однак, такий висновок зроблено судом без належного з`ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, належної оцінки наданих ними доказів.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_6 працювала на посаді директора Одеського навчально-виховного комплексу «Надія» «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-дошкільний заклад № 275» Одеської міської ради на підставі строкових трудових договорів, укладених між ОСОБА_6 та Департаментом освіти і науки Одеської міської ради. Останній трудовий договір був укладений між указаними сторонами 23 червня 2014 року терміном дії з 02 липня 2014 року по 01 липня 2019 року.

Пунктом 5.3 трудового договору від 23 червня 2014 року передбачено, що керівник може бути звільнений з посади, а цей договір розірваний з ініціативи наймача або уповноваженого ним органу, зокрема, у разі одноразового грубого порушення керівником законодавства чи обов'язків, передбачених договором.

Наказом Департаменту освіти і науки Одеської міської ради від 17 червня 2015 року № 99-к «Про звільнення ОСОБА_6» позивачку було звільнено з посади директора з 17 червня 2015 року по п. 1 ст. 41 КЗпП України за вчинення одноразового грубого порушення трудових обов'язків, покладених на неї трудовим договором від 23 червня 2014 року (п. 2.5), яке виразилося у ненаданні інформації про діяльність навчального закладу за вимогою Департаменту освіти та науки Одеської міської ради.

Судами також установлено, що в період з 17 червня 2015 року по 25 вересня 2015 року ОСОБА_6 перебувала на стаціонарному та амбулаторному лікування, що підтверджується відповідними листами непрацездатності.

Крім того, в ході розгляду справи відповідачем було видано наказ № 315-к від 25 листопада 2015 року «Про внесення змін до наказу департаменту освіти та науки Одеської міської рад від 17 червня 2015 року № 99-к «Про звільнення ОСОБА_6», згідно з яким було викладено резолютивну частину наказу № 99-к від 17 червня 2015 року в наступній редакції: «Звільнити ОСОБА_6 з посади директора Одеського навчально-виховного комплексу «Надія» «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-дошкільний заклад № 275» Одеської міської ради 17 червня 2015 року за вчинення грубого порушення трудових обов'язків, покладених на неї строковим трудовим договором від 23 червня 2014 року ( п. 2.5), яке виразилося у ненадання інформації про діяльність навчального закладу за вимогою департаменту овіти та науки Одеської міської ради,- п. 8 ст. 36 КЗпП України.»

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, зокрема, у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу).

Крім того, згідно положень частини другої статті 41 КЗпП України, розірвання трудового договору у випадках, передбачених цією статтею, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3, - також вимог статті 43 цього Кодексу.

Тобто положення частини третьої статті 40 КЗпП України слід застосовувати також до випадків звільнення працівника з підстав частини першої статті 41 КЗпП України.

Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40, частини другої статті 41 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, належним чином з'ясував фактичні обставини по справі, які мають значення для правильного вирішення справи, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем при звільненні позивачки по п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України був порушений порядок установлений законом, оскільки звільнення відбулось у період тимчасової непрацездатності позивачки.

Також суд першої інстанції дійшов до правильного висновку щодо неправомірності та скасування наказу № 315-к від 25 листопада 2015 року «Про внесення змін до наказу департаменту освіти та науки Одеської міської рад від 17 червня 2015 року № 99-к «Про звільнення ОСОБА_6», оскільки вказаним наказом фактично змінено підставу звільнення позивачки з п. 1 ст. 41 КЗпП України на п. 8 ст. 36 КЗпП України, а також вказаний наказ видано майже через п'ять місяців після звільнення позивачки, тобто коли позивачка не перебувала з відповідачем у трудових відносинах, що позбавляло права відповідача видавати будь-які накази з питань регулювання трудових відносин з позивачкою.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не навів обґрунтованих мотивів на спростування висновків суду першої інстанції, покладених в основу рішення та доказів.

Крім того, апеляційний суд застосував до спірних правовідносин положення ч. 3 ст. 235 КЗпП України та змінив дату та формулювання причин звільнення ОСОБА_6 з посади директора Одеського навчально-виховного комплексу «Надія» «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-дошкільний заклад № 275» Одеської міської ради з п. 1 ст. 41 КЗпП України на п. 8 ст. 36 КЗпП України, посилаючись на те, що невиконання обов'язку ОСОБА_6 щодо надання інформації про діяльність навчального закладу є підставою для припинення трудового договору по п. 8 ст. 36 КЗпП України (підстави, передбачені контрактом), а не звільнення за п. 1 ст. 41 КЗпП України (одноразове грубе порушення трудових обов'язків керівника).

Однак такий висновок є помилковим, оскільки змінюючи формулювання причин звільнення з п.1 ст. 41 КЗпП України на п. 8 ст. 36 КЗпП України, апеляційний суд фактично змінив підстави звільнення, а не формулювання причин звільнення, як передбачено ч. 3 ст. 235 КЗпП України.

Таким чином, апеляційним судом було помилково скасовано рішення суду першої інстанції, яке ухвалено згідно із законом.

Враховуючи наведене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст.ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2016 року скасувати.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Є.П. Євграфова Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко