АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Чубрей І.І.

за участю ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 20 березня 2015 року,

встановила:

В січні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом.

Позивач просив стягнути на його користь з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в сумі 39 930 гривень 93 копійки.

Посилався на те, що 11 листопада 2006 року між сторонами був укладений кредитний договір. Відповідно до його умов ОСОБА_2 отримав кредит сумі 1 127 гривень зі сплатою відсотків за користування коштами в розмірі 5,04 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Внаслідок неналежного виконання умов договору у відповідача станом на 13 січня 2015 року утворилась заборгованість в сумі 39 930 гривень 93 копійки, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 1117 гривень, заборгованості по процентам в сумі 11 292 гривні 76 копійок, заборгованості по комісії в сумі 371 гривня 91 копійка, пені в сумі 24 771 гривень 60 копійок та штрафу в сумі 2 377 гривень 66 копійок.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 20 березня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 16 276 гривень 33 копійки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу в розмірі 16 276 гривень 33 копійки, яка складається з заборгованості по кредиту в сумі 1 117 гривень, заборгованості по відсотках в сумі 11 292 гривні 76 копійок, комісії за користування кредитом в сумі 371 гривня 91 копійка, пені в сумі 1 117 гривень та штрафу в сумі 2 377 гривень 66 копійок.

Нарахована позивачем сума пені в розмірі 24 771 гривень 60 копійок за період з січня 2007 року по січень 2015 року включно не відповідає вимога закону про захист прав споживачів та умовам кредитного договору.

Пеня відповідно до умов договору повинна бути нарахована за період з 20 січня 2007 року по 20 січня 2010 року.

Встановлений розмір пені в розмірі 0,15 відсотків за кожен день прострочення платежів порушує принцип рівності сторін договору та права споживача ОСОБА_2

З такими висновками суду першої інстанції повністю погодись не можна.

Так, за змістом ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Згідно статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно пункту 5.1. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених заявою та п.п.3.2.2., 3.2.3 даних умов, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 відсотків від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу.

Відповідно до пункту 5.3. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 гривень плюс 5 відсотків від суми заборгованості

Пунктом 5.4 вказаних Умов передбачено, що нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язань, передбачених п.п.5.1, 5.2, 5.3, здійснюється протягом трьох років з дня, коли відповідне зобов'язання повинне бути виконане позичальником

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що 11 листопада 2006 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком "ПриватБанк", правонаступником якого є позивач ПАТ КБ "ПриватБанк", та відповідачем ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, що підтверджується заявою позичальника та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) (а.с.5,7-10).

Згідно умов вказаного договору відповідач отримав кредит на споживчі цілі в сумі 1 127 гривень на придбання товарів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,04% річних на суму залишку заборгованості за кредитом на строк 12 місяців з 11 листопада 2006 року по 09 листопада 2007 року.

Внаслідок неналежного виконання умов договору у відповідача станом на 13 січня 2015 року утворилась заборгованість в сумі 39 930 гривень 93 копійки, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 1117 гривень, заборгованості по процентам в сумі 11 292 гривні 76 копійок, заборгованості по комісії в сумі 371 гривня 91 копійка, пені в сумі 24 771 гривень 60 копійок та штрафу в сумі 2 377 гривень 66 копійок (а.с.6).

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом в сумі 1117 гривень, заборгованості по процентам в сумі 11 292 гривні 76 копійок, заборгованості по комісії в сумі 371 гривня 91 копійка та пені в сумі 1117 гривень.

Однак, колегія суддів вважає помилковим висновок суду про задоволення позову банку про стягнення штрафу.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Таку правову позицію Верховного Суду України виклав в постанові № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

З огляду на вказану правову позицію у задоволенні позову про стягнення штрафу в сумі 2 377 гривень 66 копійок слід відмовити.

Враховуючи наведене вище рішення суду першої інстанції суд першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення штрафу слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення штрафу .

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 20 березня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» загальної суми заборгованості за кредитним договором слід змінити, а саме визначити загальну суму заборгованості , яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 13 898 гривень 67 копійок.

В решті рішення слід зашити без змін.

Помилковими є доводи скарги про те, що суд першої інстанції в порушені вимог закону не застосував строк позовної давності до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною першою статті 259 ЦК України закріплено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Разом із тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пункт 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки указана частина статті 11 Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Таку правову позицію виклав Верховний Суд України у своїй постанові №6-239цс14 від 04 лютого 2015 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не подавав суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності.

Також не підлягає задоволенню заява відповідача про застосування апеляційним судом строку позовної давності .

Відповідно до частини першої статі 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, судом апеляційної інстанції не приймаються та не розглядаються.

Оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права, то суд апеляційної інстанції не мав права розглядати заяву про застосування цієї норми.

Таку правову позицію Верховного Суду України виклав в постановах від 30 вересня 2015 року № 6-780цс15 та від 27 січня 2016 року № 6-2913 цс 15 .

Відповідно до правил статті 88 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на момент подання до суду позовної заяви) встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

З мотивувальної частини рішення вбачається, що колегія суддів прийшла до висновку про зміну рішення суду в частині визначення розміру заборгованості.

Отже, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 задоволено на суму 13 898 гривень 67 копійок, що становить 34,81 відсотка від ціни позову.

З платіжного доручення від 14 січня 2015 року вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» за подання до суду позову сплатив судовий збір в сумі 399 гривень 31 копійка (а.с.4).

З ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути 139 гривень в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви.

З квитанції від 20 квітня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 сплатив судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на судове рішення в сумі 268 гривень (а.с.52).

З ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 слід стягнути 174 гривні 71 копійок в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 20 березня 2015 року в частині задоволення позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення штрафу в сумі 2 377 гривень 66 копійок скасувати.

В позові публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення штрафу в сумі 2 377 гривень 66 копійок відмовити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 20 березня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» загальної суми заборгованості за кредитним договором змінити.

Визначити суму заборгованості за кредитним договором від 11 листопада 2006 року, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в розмірі 13 898 (тринадцять тисяч вісімсот дев'яносто вісім) гривень 67 копійок.

В решті рішення зашити без змін.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 139 (сто тридцять дев'ять) гривень в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 174 (сто сімдесят чотири) гривні 71 копійок в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна