Справа №481/1423/16-ц
пров. №2/478/220/2017
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

05 травня 2017 року Казанківський районний суд Миколаївської області

в складі: головуючої судді Сябренко І.П.

за участю: секретаря Поліщук С.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду смт. Казанка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним пункту договору та стягнення суми сплаченої комісії,

В с т а н о в и в:

28.12.2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним та зобовязання вчинити певні дії, де посилаючись на порушення її прав як споживача, просила визнати кредитний договір №500970943 укладений 04.02.2015 року між ПАТ «Альфа-Банк» та нею частково недійсним та зобовязати ПАТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок сплаченої суми комісії зарахувавши її на рахунок тіла кредиту.

Згодом ОСОБА_1 заявою від 12.04.2017 року уточнила позовні вимоги, в якій просила визнати недійсними (встановити нікчемність) із моменту укладання підпункти 2.8.1., 2.8.2., 2.8.3., 2.8.4. пункту 2.8. розділу 1 кредитного договору №500970943 від 04.02.2015 року та стягнути з ПАТ «Альфа-Банк» на її користь суму сплаченої комісії за нікчемною умовою кредитного договору у розмірі 15249 грн. 52 коп.

Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання не зявилася, надала суду письмову заяву про можливість розгляду справи у її відсутності, заявлені вимоги підтримує, просить їх задовольнити.

Представник відповідача ПАТ «Альфа-Банк» у судове засідання не зявився, надав суду письмову заяву про можливість розгляду справи в його відсутності, позов не визнав, вважає його необґрунтованим та таким, що не відповідає нормам чинного законодавства, тому просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Дослідивши письмові докази, суд приходить такого висновку.

В мотивувальній частині рішення Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначив, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 04 лютого 2015 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). (Правова позиція, яка висловлена ВСУ в постанові від 16.11.2016 року у справі №6-1746цс16).

Матеріалами справи встановлено, що дійсно між публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» і ОСОБА_1 04 лютого 2015 року був укладений кредитний договір №500970943. Відповідно до умов якого позивачка отримала кредит в сумі 31032 грн. 89 коп. з відсотковою ставкою за користування кредитом в розмірі 15,99% річних, з кінцевим терміном повернення 05.02.2020 року. Відповідно до графіку погашення кредиту позивачка зобовязалась погашати кредит щомісяця в сумі по 1341 грн. 02 коп., включаючи тіло кредиту, відсотки та комісію.

Відповідно до п.2.8. умов кредитного договору передбачено сплату комісійної винагороди банку.

Зокрема згідно п.п.2.8.1. комісійна винагорода банку за управління кредитом становить 1,89% від суми кредиту за період з 1-го місяця користування кредитом по 60-й місяць користування кредитом, яка сплачується щомісячно.

Згідно п.п.2.8.2. за виконання операцій переказу коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування (надалі ПТКС) агентів банку, комісія становить 1,8% від суми переказу без ПДВ. Комісійна винагорода, що вказана в цьому підпункті, сплачується позичальником кожного разу.

Згідно п.п.2.8.3. за прийняття готівкових коштів з перерахунком для зарахування на рахунок в касах банку у випадку, якщо сума платежу становить до 4000 грн. (включно) - 35 грн. Комісійна винагорода, що вказана в цьому підпункті сплачується позичальником за здійснення розрахунково-касового обслуговування позичальника в операційних касах банку.

Згідно п.п.2.8.4. кредитного договору за переказ коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування ПАТ «Альфа-Банк» (банкомат з функцією cash-in) у випадку, якщо сума платежу становить до 4000 грн. (включно) - 15 грн.

Згідно ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Умовами кредитного договору не визначено в чому полягає надання банком послуг позивачу за управління кредиту та яка природа цих послуг. Не визначено це і в Розділі №2 Загальні умови кредитування (рефінансування) фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», як невід'ємній частині кредитного договору.

Щодо сплати комісії, передбаченої п.п.2.8.2., 2.8.3., 2.8.4. за переказ коштів, суд вважає, що відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Відповідно до абзацу 3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Таким чином здійснення споживачем переказу платежів з метою погашення кредиту є дією на користь банку, а відтак не може вважатися послугою в розумінні ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», у зв'язку з чим встановлення банком сплати комісії за дані операції суперечить вимогам ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

За таких обставин суд дійшов висновку, що умови кредитного договору щодо встановлення комісії за управління кредитом у розмірі 1,89 відсотків та за переказ платежів є такими, що суперечать ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». При чому дана норма прямо встановлює нікчемність таких умов договору.

Положеннями ст.ст.204, 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно роз'яснень викладених в п.7 постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Враховуючи те, що ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» прямо встановлено нікчемність умов кредитного договору, передбачених п.п.2.8.1.-2.8.4. пункту 2.8., суд застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

З розрахунку погашення боргу по кредитному договору №500970943 вбачається, що позивачкою за час дії договору сплачувалися платежі по кредитному договору, в які входили в тому числі і вищевказані комісії, а відтак сума сплаченої комісії в розмірі 15249 грн. 52 коп. підлягає стягненню з відповідача в порядку реституції.

За таких обставин, суд приходе до висновку про те, що позов ОСОБА_1 є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача ПАТ «Альфа-Банк» належить стягнути судовий збір в дохід держави в сумі 1600 грн.

Керуючись ст.ст.10, 11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд

В и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним пункту договору та стягнення суми сплаченої комісії, - задовольнити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (01001, м. Київ, вул. Десятинна, буд.4/6, МФО 300346, ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) суму сплаченої комісії за нікчемною умовою кредитного договору №500970943 від 04 лютого 2015 року (п.п.2.8.1., 2.8.2., 2.8.3., 2.8.4. пункту 2.8. розділу №1), в розмірі 15249 (п'ятнадцять тисяч двісті сорок девять) грн. 52 коп.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (01001, м. Київ, вул. Десятинна, буд.4/6, МФО 300346, ) судовий збір на користь держави в сумі 1600 грн.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Миколаївської області через Казанківський районний суд протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя