Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Стахова Н.В.
Справа № 415/3305/16-ц
Провадження № 22ц/782/23/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«27» березня 2017 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого: Стахової Н.В.

суддів: Авалян Н.М., Орлова І.В.

за участю секретаря: Коротенка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 14 грудня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4, третя особа: Орган опіки та піклування Лисичанської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про вселення,

в с т а н о в и л а :

У липні 2016 року ОСОБА_3 (далі позивач) звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 (далі відповідачка) та її доньки - ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташовано за адресою: м. Лисичанськ, кв. Дружби НародівАДРЕСА_1. Позивач посилався не те, він є власником зазначеної квартири. Окрім нього, в даному житловому приміщенні зареєстровані ОСОБА_2, та її донька ОСОБА_4 Позивач зазначав що, відповідачка та її донька не мешкають у належній йому квартирі з 12 квітня 2011 року. Свої речі з приміщення ОСОБА_2 вивезла, добровільно знятися з реєстраційного обліку відмовляється. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив задовольнити заявлені ним вимоги.

ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4 до ОСОБА_3, у якому просила вселити її до квартири №107 в будинку № 21 на кв. Дружби Народів у м. Лисичанську, посилаючись на те, що не проживає у спірній квартирі з 2011 року, оскільки 02 лютого 2011 року між нею та чоловіком виникла сварка, останній разом з відповідачем відібрали ключі від квартири та вигнали її. З квартири вона забрала два телевізора, шафу купе, мікрохвильову піч та холодильник, про що написала розписку. Інші речі, які залишилися у квартири продав її чоловік. Шлюб з останнім було розірвано 27 лютого 2012 року. Після розірвання шлюбу, вона планували відновити сімейні стосунки, однак це не відбулося. Вселитися до спірної квартири вона не намагалася, бо планувала примиритися з чоловіком. Комунальні послуги нею не сплачуються, оскільки вона ними не користується. Посилаючись на вказані обставини, просила поновити їй строк звернення до суду та задовольнити позов.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 14 грудня 2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено. Визнано ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою № 107 в будинку № 21 кварталу Дружби народів м. Лисичанськ Луганської області. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про вселення відмовлено за необґрунтованістю.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення місцевого суду, ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги в повному обсязі, а у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач з неповажних причин не проживає у спірному житлі, та не намагалася вселитися до квартири.

Колегія суддів погоджується з такими висновком суду першої інстанції та підстав для скасування не вбачає, виходячи з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України законним і обґрунтованим є рішення, коли суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

На підставі ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Під час розгляду справи встановлено та підтверджено, що позивач - ОСОБА_3 є власником квартири за адресою: місто Лисичанськ, квартал Дружби Народів 21/107, що підтверджується даними фотокопії Договору купівлі-продажу від 02 березня 2010 року.

Відповідачка ОСОБА_2 є колишньою невісткою позивача, яка 12 червня 2010 зареєструвала шлюб з сином ОСОБА_3 - ОСОБА_5.

14 листопада 2010 року народилася ОСОБА_4, батьками якої є ОСОБА_5 та відповідачка - ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЕД № 203128, виданого відділом ДРАЦС Лисичанського МУЮ Луганської області.

З довідки № 3831/10-02 від 04 липня 2016 року, виданої відділом адміністративних послуг Лисичанської міської ради, слідує що у квартирі АДРЕСА_2 проведено реєстрацію місця мешкання наступних осіб: позивача - ОСОБА_3 як власника з 01.03.2011 року, ОСОБА_2 - без родинних відносин з власником з 22.07.2010 року, ОСОБА_4 - онучка власника, з 22 листопада 2010 року (а.с.10).

З даних довідки від 17.06.2016 року за підписом голови домового комітету, на підставі пояснень жильців будинку № 21 кварталу Дружби народів м. Лисичанськ встановлено, що ОСОБА_2, ОСОБА_4 з січня 2011 року в квартирі № 107 вищевказаного будинку не проживають.

З даних розписки від 12.04.2011 року слідує що відповідачка вивезла із спірної квартири меблі, кухню, шафу, телевізор. Матеріальних претензій за ремонт не має.

Шлюб відповідачкою ОСОБА_2 та сином позивача ОСОБА_5 розірвано, що підтверджується заочним рішенням Лисичанського міського суду від 27.02.2012 року.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК УРСР, члени сімї власника квартири, які проживають разом із ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Згідно з частиною четвертою статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК України, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї.

Доводи апеляційної скарги про те, що ст.405 ЦК не застосовується до спірних правовідносин не може бути прийнято до уваги колегією суддів, оскільки ОСОБА_2 була зареєстрована у спірній квартирі як член сім'ї сина позивача - ОСОБА_5. Під час розгляду справи ОСОБА_2 стверджувала, що її вигнали з квартири, але зазначене твердження не було підтверджено належними доказами.

Доводи апелянта про те, що під час розгляду справи не був присутній представник Органу опіки та піклування Лисичанської міської ради були враховані апеляційним судом та було надано час для надання висновку відповідно до якого встановлено, що відповідачі не проживають протягом пяти років за адресою спірної квартири, тому Орган опіки та піклування Лисичанської міської ради вважає за доцільне визнати ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: м. Лисичанськ, кв. Дружби Народів, 21-107.

Доводи про те, що дитина ОСОБА_4 не може мешкати у спірній квартирі з огляду та те, що батько відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_6 є психічно хворим, не приймається до уваги, оскільки на підтвердження зазначених обставин не надано жодних доказів. Доводи апелянта про те, що судом не виконано вимоги ст.ст.74-76 ЦПК України, а саме не викликано в судове засідання ОСОБА_5, не є підставою для скасування рішення, оскільки ОСОБА_5 не є стороною у справі.

Відповідно до статті 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суд з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог статтей 10, 60 ЦПК України, дійшов правильного й обґрунтованого висновку про задоволення вимог первісного позову та відмови у задоволеного Зазначені висновки суду відповідають обставинам справи й узгоджуються з нормами матеріального права. Підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 14 грудня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: