АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого-судді Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко Н.О., Стрижеуса А.М.,

при секретарі: Станішевській Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу і стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», в якому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу №003202 від 17 листопада 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 16 140 грн. 00 коп.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 17 листопада 2015 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу №003202, відповідно до умов якого ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» взяло на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль «Lada Granta 21906» та передати предмет лізингу у користування ОСОБА_1 на строк та на умовах, передбачених цим договором. На виконання умов договору позивач сплатив 10% вартості предмета лізингу 16 140 грн. 00 коп. Однак, при ознайомленні з умовами вказаного договору, позивачу стало відомо, що сплачена ним сума є комісією за організацію і оформлення договору, а не авансом. Посилаючись на наявність несправедливих умов договору, вважав наявними підстави згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання недійсним зазначеного договору

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу №003202 від 17 листопада 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон».

Справа № 757/3984/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9608/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Москаленко К.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 16 140 грн. 00 коп.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 у відшкодування судових витрат судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 липня 2017 року заяву ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням, директор ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» - Кептє С.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

В судове засідання сторони не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 108-110), а тому колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у їх відсутності згідно з вимогами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг та пред'явлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу, укладеного між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та позивачем ОСОБА_1, умови якого є несправедливі та суперечать вимогам цивільного законодавства. Оскільки встановлено недійсність вказаного правочину, суд вважав за необхідне застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення сплаченої позивачем суми у розмірі 16 140 грн. Крім того, суд посилався на те, що договір фінансового лізингу нотаріально посвідчено не було, що дає підстави для визнання його недійсним.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, висновки суду щодо підстав для задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Судом установлено, що 17 листопада 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_6 було укладено договір фінансового лізингу №003202, відповідно до умов якого ТОВ Лізингова компанія «Еталон» взяло на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль «Lada Granta 21906» вартістю 161 400 грн. та передати предмет лізингу у користування ОСОБА_1 на строк та на умовах, передбачених цим договором, (а.с.6-11,12)

На виконання умов вказаного договору 17 листопада 2015 року позивач ОСОБА_1 оплатив платіж по вказаному договору лізингу у розмірі 16 140 грн., що підтверджується квитанцією № 1428 від 17 листопада 2015 року. (а.с. 13).

Відповідно до Додатку №2 до Договору фінансового лізингу №003202 вартість предмета лізингу на момент укладання договору складає 161 400 грн.(а.с.14).

Як установлено судом, у договорі фінансового лізингу виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та Законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості.

Пунктом п.3.5 договору визначено, що лізингодавець не несе відповідальність за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

Відповідно до п.8.3 договору, у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу ( пункт 8.4 договору).

У разі відмови лізингоотримувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмета лізингу лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмета лізингу. А сплачені споживачем платежі не повертаються, (пункт 8.13 договору).

Частиною 1 ст. 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», виконавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Тобто, з правового змісту вказаної вище норми випливає висновок про те, що для ^ кваліфікації умов договору несправедливими необхідно встановити наявність однієї з таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності; 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ст. 808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Оскільки в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то п.3.5 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та іншого суперечить положенням ст. 808 ЦК України.

Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з ч.1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором, містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно дост. 628 ЦК України.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України у справі №6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року, № 6-1551цс16від 19 жовтня 2016 року, № 6-648цс16.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки при укладенні оспорюваного договору фінансового лізингу не дотримано положення законодавства щодо нотаріального посвідчення договору, то вказаний договір є нікчемним.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, оскільки зміст договору фінансового лізингу №003202 від 17 листопада 2015 року невідповідає положенням Закону України «Про захист прав споживачів», а його умови є несправедливими для позивача ОСОБА_1, як споживача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для визнання такого договору недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції належним чином не дослідив умови договору, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки зі змісту рішення вбачається, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи викладені в апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» - відхилити.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: