Справа № 175/5086/14-ц
Провадження № 2/175/1957/14
Рішення

Іменем України

24 квітня 2017 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Шабанова А.М.,

за участю секретаря - Ратушної Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю,-

встановив:

В листопаді 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що йому на підставі договору дарування від 11 липня 2005 року та договору дарування від 20 листопада 2014 року належить 12/14 частини житлового будинку АДРЕСА_1. На початку червня 2014 року, після зміни політичного режиму в країні відповідач ОСОБА_2 та інші невідомі особи почали проживати у вищевказаному домоволодінні. Своїми діями ОСОБА_2 створює перешкоди у користуванні власністю, тому позивач вимушений звернутися до суду для захисту своїх майнових прав.

Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, надали суду заяву, згідно якої просять розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні заявив клопотання щодо відмови у позові та виступу у судових дебатах, оскільки відповідач добровільно виїхав зі спірного домоволодіння, тобто усунув перешкоди в користуванні власністю.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У відповідність до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 11 липня 2005 року, який зареєстрований 12 липня 2005 року ДРКП «БТІ» в Реєстрі речових прав на нерухоме майно НОМЕР_1, та договору дарування від 20 листопада 2014 року, який зареєстрований 20 листопада 2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно НОМЕР_2, належить 12/14 частини житлового будинку АДРЕСА_1. Відповідач певний час мешкав у спірному будинку за вищевказаною адресою, як встановлено у судовому засіданні, та підтверджується наданими поясненнями представника відповідача. В лютому 2017 року відповідач ОСОБА_2 виїхав із будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Із дослідженого судом письмового повідомлення заступника начальника Дніпровського РВП ГУНП в Дніпропетровській області № 45.8/2-23аз від 18 квітня 2017 року (Том 2, а.с. 23) встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з 18 лютого 2017 року виїхали з будинку АДРЕСА_1. На цей час наведені особи за вказаною адресою не зареєстровані та не проживають. Відповідно письмових пояснень ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, представленого ним оригіналу договору оренди житлового приміщення від 18 січня 2017 року, матеріалів перевірки, останній з сім'єю виїхали з будинку АДРЕСА_1 з 18 лютого 2017 року та на цей час вийняли житло і проживають у будинку у Соборному районі м.Дніпро.

Оскільки відповідач не проживає в домоволодінні за адресою АДРЕСА_1, у справі немає доказів наявності у відповідача угоди з власником майна щодо користування будинком, суд вважає вимогу позивача про усунення перешкод в користуванні власністю відповідачем ОСОБА_2, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення зі спірного домоволодіння, без надання іншого жилого приміщення, суд бере до увагу обставину щодо відмови представника відповідача від участі у судових дебатах, та заяву щодо залишення зустрічної позовної заяви без розгляду (Том 2, а.с. 25, 26).

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 317, 319, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 57-60, 174, 197, 212-215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя А.М. Шабанов