Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.04.2017 м. Бар Вінницької області

Барський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Питель О.В.,

за участі секретаря Марцишевської В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Міжлісся» про розірвання договору оренди землі, -

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Міжлісся» про розірвання договору оренди. На обґрунтування позовних вимог у позовній заяві зазначив, що у порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 став власником земельної ділянки площею 0,9665 га, що розташована на території Войнашівської сільської ради Барського району Вінницької області, кадастровий номер :01:003:0039, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. За життя спадкодавець ОСОБА_2 01.11.2007 уклала договір оренди вказаної земельної ділянки з ТОВ «Міжлісся». Після оформлення своїх спадкових прав, позивач подав відповідні документи орендарю та отримував орендну плату відповідно до вказаного договору. 14.12.2016 позивач вирішив сам обробляти земельну ділянку та звернувся до відповідача з пропозицією розірвати договір оренди на підставі п. 37 договору, відповідно до змісту якого перехід права власності на орендовану земельну ділянку є підставою для зміни умов або розірвання договору. Однак, ТОВ «Міжлісся» відмовило ОСОБА_1, тому він звернувся до суду з позовом про розірвання договору. Крім того, позивач у позовній заяві посилався на ще одну підставу для розірвання договору порушення орендарем умов договору та вимог чинного законодавства. Позивач зазначив, що ТОВ «Міжлісся» у 2013 році передало належну позивачу земельну ділянку у користування ОСОБА_3 без згоди власника та без укладення будь-яких договорів. Наведене позивач вважає порушенням умов договору з боку відповідача орендаря.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності від 29.03.2017 (а.с. 30), позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав у повному обсязі з підстав, що викладені у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5, яка діє на підставі довіреності від 01.02.2017 (а.с. 21), у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила суду, що державна реєстрація оспорюваного договору оренди була проведена 01.02.2008, відтак строк його дії до 01.02.2028. Дійсно умовами договору передбачено підставу зміни умов або розірвання договору - перехід права власності на орендовану земельну ділянку. Однак, оскільки позивач оформив спадщину та з 2012 року отримував оренду плату за оспорюваним договором, то представник відповідача вважає, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом.

Крім цього, представник відповідача вказала, що відповідно до ст. 148-1 Земельного кодексу України новий власник земельної ділянки зобовязаний у місячний термін повідомити орендаря про зміну власника земельної ділянки. Представник відповідача вважає, що позивачем не було виконано дану вимогу закону, тому саме після закінчення вказаного місячного строку для позивача почався сплив позовної давності для звернення до суду з позовом про розірвання договору оренди, у звязку з переходом права власності на орендовану ділянку. Представник відповідача подала до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності до вказаних вимог позивача.

Щодо позовних вимог про розірвання договору з підстав порушення орендарем його умов, то представник відповідача зазначила, що у задоволенні такої вимоги слід відмовити. Свої заперечення обґрунтувала тим, що позивачем не доведено факт порушення орендарем умов договору. Акт від 13.02.2017, що наданий позивачем як доказ, представник відповідача вважає неналежним та недопустимим доказом, оскільки через відсутність кадастрового номера земельної ділянки у тексті акту - неможливо ідентифікувати земельну ділянку, про яку йдеться у ньому.

Додатково у судовому засіданні на запитання головуючого представник відповідача суду пояснила, що іноді, якщо певна земельна ділянка, яку власник бажає використовувати самостійно, розміщена посередині поля, на якому ТОВ «Міжлісся» орендує земельні ділянки єдиним масивом, то орендар передає у користування такій особі земельну ділянку біля дороги, а земельну ділянку такого власника (що розміщена посередині поля) обробляє сам. ОСОБА_3 міг бути такою особою, з якою обмінялися земельними ділянками для зручності обробітку землі. Однак, жодних договорів з ним не було укладено. Поряд з цим, представник відповідача звернула увагу суду на те, що умовами договору не передбачено отримувати дозвіл орендодавця на укладення договорів суборенди, тому представник відповідача вважає, що орендарем умови договору не порушувалися.

На виконання положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України судом було надано представнику позивача можливість подати заперечення щодо клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності або клопотання про поновлення таких строків.

Представником позивача було надано суду письмові заперечення щодо заяви про застосування наслідків спливу строків позовної давності. Зокрема, представник позивача зазначив, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення своїх прав як власника він дізнався після відмови ТОВ «Міжлісся» розірвати договір за зверненням ОСОБА_1 у грудні 2016 року.

Оглянувши позовну заяву, письмові пояснення представників, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на підставі державного акту серії ЯА №822477 була власником земельної ділянки №256 площею 0,9665 га, що розташована на території Войнашівської сільської ради Барського району Вінницької області, кадастровий номер :01:003:0039, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 8). Відповідні відомості містяться у Державному земельному кадастрі (а.с. 11-13).

01.11.2007 ОСОБА_2 та ТОВ «Міжлісся» уклали договір оренди землі строком на 20 років, договір зареєстровано у Вінницькій регіональній філії Центру ДЗК 01.02.2008. Відповідно до п. 36 розірвання договору в односторонньому випадку допускається; умовами розірвання договору в односторонньому порядку є недотримання умов договору. Відповідно до п. 37 договору перехід права власності на орендовану земельну ділянку є підставою для зміни умов або розірвання договору (а.с. 9-10).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 успадкував після смерті ОСОБА_2 земельну ділянку №256 площею 0,9665 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Войнашівської сільської ради Барського району Вінницької області, кадастровий номер :01:003:0039, яка належала спадкодавцю на підставі державного акту серії ЯА №822477 (а.с. 14).

13.02.2017 комісія у складі депутата сільської ради ОСОБА_6, землевпорядника сільської ради ОСОБА_7, громадян ОСОБА_3 та ОСОБА_8, а також землевласника ОСОБА_1 провела обстеження земельної ділянки частки (паю) розміром 0,9665 га за №256 на предмет самостійного використання, у результаті обстеження було встановлено, що земельна ділянка частки (паю) розміром 0,9665 га за №256 за цільовим призначенням для ведення товарного виробництва належить ОСОБА_1 згідно Реєстру прав власності на нерухоме майно та свідоцтва про право на спадщину за законом за №ВРО 191321, яке видане нотаріусом Барської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 01.11.2011. Дана земельна частка (пай) використовувалася ОСОБА_3 у період з 2013 року по 2016 рік без укладання договорів оренди (а.с. 15).

Відповідач ТОВ «Міжлісся» письмово відмовив позивачу у припиненні договору оренди, оскільки за загальними правилами смерть фізичної особи орендодавця не є підставою для припинення договору, тому його можливо розірвати лише у разі невиконання однією із сторін його умов (а.с. 16).

Відповідно до даних копій відомостей на видачу орендної плати за 2012 2016 роки ОСОБА_1 отримував орендну плату (а.с. 32-40).

На підставі викладеного у судовому засіданні було встановлено та не заперечувалося сторонами, що ОСОБА_1 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 став власником земельної ділянки №256 розміром 0,9665 г, кадастровий номер :01:003:0039. Вказану земельну ділянку на підставі договору від 01.02.2007 орендує відповідач.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом, Цивільним кодексом, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до ч. 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Умовами договору оренди землі від 01.02.2007, що був укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Міжлісся», передбачено, зокрема, п. 37, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку є підставою для зміни умов або розірвання договору. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 у цій частині є обґрунтованими, оскільки на підставі свідоцтва про право на спадщину до ОСОБА_1 від ОСОБА_2 перейшло право власності на орендовану ТОВ «Міжлісся» земельну ділянку.

Однак, представником відповідача у справі подано заяву про застування позовної давності до вимог ОСОБА_1 про розірвання договору оренди землі у звязку з переходом права власності на орендовану земельну ділянку.

Вирішуючи чи підлягають застосуванню наслідки спливу позовної давності, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Саме загальна позовна давність застосовується до вимог, що стосуються захисту права власності та інших речових прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд вважає, що початок перебігу позовної давності для вимоги позивача про розірвання договору оренди землі у звязку з переходом права власності на орендовану земельну ділянку, слід повязувати з моментом виникнення права у позивача на розірвання договору з такої підстави тобто з часу, коли ОСОБА_1 став стороною вказаного договору. У ході судового розгляду не було встановлено точної дати коли ОСОБА_1 став стороною договору, однак, достовірно встановлено та не оспорювалося сторонами, що з 2012 року ОСОБА_1 отримував орендну плату (а.с. 39-40). Крім того, у судовому засіданні було встановлено, що позивачеві були відомі умови договору, однак він не бажав розривати договір, і лише у 2016 році вирішив розірвати договір, щоб самостійно господарювати на земельній ділянці. Таким чином, суд дійшов висновку, що перебіг позовної давності для вимоги позивача про розірвання договору оренди землі, у звязку з переходом права власності на орендовану земельну ділянку, почався з 2012 року та сплив у 2015 році.

Наведене повністю кореспондується з правовим висновком Верховного Суду України, що висловлена у постанові №6-48цс15 від 22.04.2015. Зокрема, ВСУ зазначив, що за змістом норми ч. 1 ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Тому суд не бере до уваги заперечення представника позивача про те, що строк позовної давності для вказаної позовної вимоги слід обраховувати з того часу як відповідач відмовив ОСОБА_1 розірвати договір у досудовому порядку. А також суд не бере до уваги посилання представника відповідача на те, що позивачем не було виконано вимоги ст. 148-1 ЗК щодо повідомлення орендаря про зміну власника, оскільки наведене не було підтверджено у судовому засіданні жодними доказами, крім того, вказані обставини ніяким чином не впливають на правовідносини, що виникли між сторонами. Поряд з цим, слід зазначити, що суд не погоджується з твердженням представника відповідача про те, що саме після спливу місячного строку, що визначений ст. 148-1 ЗК України, починає спливати строк позовної давності для звернення позивача до суду з позовом про розірвання договору оренди, у звязку з переходом права власності на орендовану ділянку, оскільки такі твердження не ґрунтуються на положеннях закону, зокрема ст. 261 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 266 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про розірвання договору оренди землі у звязку з переходом права власності на орендовану земельну ділянку, слід відмовити, у звязку зі спливом позовної давності.

Вирішуючи чи підлягає задоволенню позовна вимога ОСОБА_1 про розірвання договору оренди землі у звязку з невиконанням орендарем умов договору, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до п. 36 договору оренди землі розірвання договору в односторонньому випадку допускається; умовами розірвання договору в односторонньому порядку є недотримання умов договору.

Відповідно до п. 30 договору оренди землі орендар зобовязаний використовувати орендовану земельну ділянку відповідно до мети вказаної у цьому договорі, дотримуючись при цьому вимог чинного законодавства. Відповідно до п. 29 договору оренди землі орендар має право самостійно господарювати на землі відповідно до мети з дотриманням умов договору оренди землі або укладати договори суборенди земельної ділянки для використання за цільовим призначенням.

Відповідно до положень ст. 8 Закону України «Про оренду землі» орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця. Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина може бути передана в суборенду. Умови договору суборенди земельної ділянки повинні обмежуватися умовами договору оренди земельної ділянки і не суперечити йому. Строк суборенди не може перевищувати строку, визначеного договором оренди землі. У разі припинення договору оренди чинність договору суборенди земельної ділянки припиняється. Договір суборенди земельної ділянки підлягає державній реєстрації.

Крім того, положеннями ст. 8 також передбачено, що орендарі земельних ділянок сільськогосподарського призначення на період дії договору оренди можуть обмінюватися належними їм правами користування земельними ділянками шляхом укладання між ними договорів суборенди відповідних ділянок, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця.

У судовому засіданні було встановлено, що земельну ділянку ОСОБА_1, яку орендує ТОВ «Міжлісся», з 2013 по 2016 роки використовував ОСОБА_3 Наведене позивач підтвердив даними акту від 13.02.2017 (а.с. 15), який суд приймає як належний та допустимий доказ у справі.

Суд не приймає заперечення представника відповідача щодо вказаного документу, які ґрунтуються на тому, що зі змісту акту неможливо встановити обстеження якої ділянки проводилося, оскільки у ньому не зазначено кадастрового номера земельної ділянки, оскільки за сукупністю ідентифікуючих ознак, які містяться у акті від 13.02.2017 (площа, номер та розміщення земельної ділянки, реквізити свідоцтва про право на спадщину, відповідно до якого власником ділянки став позивач), та ураховуючи, що під час обстеження був присутній землевпорядник, достовірно можливо встановити, що обєктом обстеження була саме земельна ділянка, що є предметом договору оренди землі від 01.02.2007.

Крім того, слід зазначити, що крім заперечень представника відповідача, жодних доказів на спростування обставин, що зафіксовані актом від 13.02.2017, представником відповідача суду надано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Крім того, суд бере до уваги, що представник відповідача у судовому засіданні не заперечила факт передачі ТОВ «Міжлісся» земельних ділянок у користування іншим особам для зручності обробітку земельних ділянок.

Таким чином у судовому засіданні були встановлені обставини порушення орендарем відповідачем у справі умов договору оренди землі, зокрема, передача орендованої земельної ділянки у користування іншій особі без дозволу орендодавця та без укладення договору суборенди, що відповідно до умов договору є підставою для його розірвання.

Статтею 35 Закону України «Про оренду землі» закріплено, що спори, пов'язані з орендою землі, вирішуються у судовому порядку.

Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути 640 грн витрат на сплату судового збору, що документально підтверджені (а.с. 1).

На підставі викладеного вище та керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Розірвати договір оренди земельної ділянки площею 0,9665 га, що розташована на території Войнашівської сільської ради Барського району Вінницької області, кадастровий номер :01:003:0039, що укладений 01.11.2007 між ОСОБА_2 та ТОВ «Міжлісся».

Стягнути з ТОВ «Міжлісся» на користь ОСОБА_1 640 (шістсот сорок) гривень судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя:

Повний текст рішення виготовлено 17.04.2017.