Провадження № 22-ц/780/2209/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 10.05.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

10 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Верланова С.М., Приходька К.П.,

за участю секретаря: Волошина В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер», третя особа ОСОБА_3, про стягнення боргу за договором безпроцентної поворотної фінансової допомоги та зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер» до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про визнання договору безпроцентної поворотної фінансової допомоги недійсним,

у с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що за договором безпроцентної поворотної фінансової допомоги № 22/05-15 від 22 травня 2015 року він дав в позику товариству з обмеженою відповідальністю «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер» (далі ТОВ «УНСП «Шмайсер») грошові кошти у розмірі 9 115,20 дол. США, що за офіційним курсом НБУ (21,04 грн. за 1 дол. США) становило 191 783,80 грн., строком на 2 місяці, про що йому була видана квитанція до прибуткового касового ордера № 135 від 28 травня 2015 року. Однак у встановлений строк гроші не повернуто. Посилаючись на те, що відповідач не виконав своїх зобов`язань, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з нього на свою користь 201 081,31 грн. боргу за договором безпроцентної поворотної фінансової допомоги, 2 044,76 грн. 3 % річних від простроченої суми грошового зобовязання, 201 081,31 грн. штрафу, передбаченого п. 6.1. договору, та понесені судові витрати.

ТОВ «УНСП «Шмайсер» подало зустрічний позов, в обґрунтування якого зазначило, що вказаний договір було укладено ОСОБА_2 з ОСОБА_3, яка діяла у власних інтересах, а не як голова ради директорів товариства. На порушення положень п. 3.1. договору позивачем не надано доказів того, що кошти від нього надходили до каси ТОВ «УНСП «Шмайсер», а квитанція до прибуткового касового ордера не відповідає за формою та змістом вимогам закону. Крім того, в первинних облікових документах, касовій книзі та в журналі реєстрації касових документів товариства відсутні відомості щодо надання фінансової допомоги ОСОБА_2 Враховуючи викладене, просило визнати недійсним договір безпроцентної поворотної фінансової допомоги № 22/05-15 від 22 травня 2015 року та встановити факт укладення такого договору.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ТОВ «УНСП «Шмайсер» на користь ОСОБА_2 суму заборгованості за договором безпроцентної поворотної фінансової допомоги № 22/05-15 від 22 травня 2015 року в розмірі 201 081,31 грн.; 3 % річних в розмірі 2 044,76 грн. та штраф в розмірі 201 081,31 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні зустрічного позову ТОВ «УНСП «Шмайсер» відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення повністю не відповідає.

Судом встановлено, що 22 травня 2015 року між ОСОБА_2 та ТОВ «УНСП «Шмайсер» в особі голови ради директорів ОСОБА_3 було укладено договір безпроцентної поворотної фінансової допомоги № 22/05-15, за умовами якого позивач передає у власність відповідача грошові кошти у розмірі 9 115,20 дол. США, а відповідач зобовязується повернути їх позивачу через 2 місяці з моменту надання позики.

На підтвердження отриманих коштів ТОВ «УНСП «Шмайсер» надало квитанцію до прибуткового касового ордеру № 135 від 28 травня 2015 року.

Відповідно до п. п. 3.1., 3.2. договору позикодавець перераховує суму позики в безготівковому порядку на поточний рахунок позичальника або в касу позичальника готівкою частинами або в повному обсязі. Днем надання позики вважається день зарахування суми позики на поточний рахунок або оприбуткування в касу позичальника.

Пунктом 5.1. договору передбачено, що позичальник зобовязаний повернути суму позики (або неповернуту її частину в разі дострокового погашення частини позики) в останній день строку, встановленого в п. 4.1. цього договору, тобто до 28 липня 2015 року включно.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив умови взятого на себе зобов'язання щодо своєчасного повернення суми боргу за договором безпроцентної поворотної фінансової допомоги та не довів належними доказами як безгрошовість такого договору так і його вчинення не в інтересах товариства.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обовязок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Так, на виконання вимог названого закону сторони письмово уклали договір безпроцентної поворотної фінансової допомоги, а відповідач видав позивачу квитанцію до прибуткового касового ордеру про позичені гроші. Така форма надана договору за бажанням сторін.

Таким чином наявні в матеріалах справи договір та квитанція на підтвердження отримання грошових коштів, містять зобовязання ТОВ «УНСП «Шмайсер» повернути ОСОБА_2 визначену суму грошей, що становить основний зміст та істотні обставини позичкового зобовязання, передбаченого ч. 1 ст. 1046 ЦК України і є належними доказами укладення між сторонами позики вказаної грошової суми.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Посилання відповідача на те, що укладаючи спірний договір, третя особа ОСОБА_3 діяла як фізична особа у власних інтересах, а не як з голова ради директорів товариства, не приймаються до уваги як такі, що не підтвердженні будь-якими доказами у справі.

Як вбачається зі змісту договору, завіреного печаткою юридичної особи ТОВ «УНСП «Шмайсер», зазначене товариство в особі керівника ОСОБА_3, яка діяла на підставі Статуту, зобовязалося повернути суму позики шляхом її видачі з каси готівкою частинами або у повному обсязі.

При цьому, факт передачі грошових коштів готівкою від позивача до третьої особи, як керівника ТОВ УНСП «Шмайсер», не спростовується останньою, та підтверджується вищезгаданою квитанцією, а питання внутрішньої діяльності підприємства, зокрема обовязки голови ради директорів щодо розпорядження коштами товариства, порядок ведення господарської та фінансової діяльності чи оформлення документів ніяким чином не впливають на спірні правовідносини та взяті на себе зобовязання.

За таких обставин, суд першої інстанції, з урахуванням наведених норм закону, дійшов правильного висновку, що відповідачем порушено зобовязання щодо своєчасного повернення боргу за договором безпроцентної поворотної фінансової допомоги, а тому з нього на користь позивача підлягають до стягнення грошові кошти в сумі, яка дорівнює загальному розміру зобовязання в розмірі 201 081,31 грн., що на день предявлення позову за офіційним курсом НБУ становило 9 115,20 дол. США.

Крім того, позивач має передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України право вимагати стягнення з відповідача 3 % річних від простроченої суми грошового зобовязання, що в даному випадку складає 2 044,76 грн. Указана сума вирахувана шляхом множення/ділення наступних значень: сума боргу * 3 % / 365 днів у році * 124 днів прострочки, як і зазначено у позовних вимогах.

Проте, стягуючи з відповідача штраф за прострочення повернення позики у розмірі 201 081,31 грн., суд не вирішив питання щодо наявності чи відсутності відповідно до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України підстав для зменшення розміру такого штрафу, хоча відповідач неодноразово наполягав на цьому як в запереченнях на первісний позов так і в зустрічній позовній заяві.

Умовами кредитного договору було передбачено, що при простроченні повернення позики (її частини) позичальник сплачує штраф у розмірі 100 % від неповерненої суми позики (п. 6.1.).

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно із ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зменшення розміру неустойки за рішенням суду можливе за наявності кількох умов: якщо розмір неустойки значно перевищує розмір заподіяних невиконанням зобов'язання збитків; за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

При цьому питання зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків.

Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Крім того, істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобовязання).

Враховуючи період прострочення виконання зобовязання, недоведення негативних наслідків для позивача через таке прострочення, а також звертаючи увагу на те, що розмір штрафу перевищує заподіяні позивачу збитки, колегія суддів дійшла висновку про зменшення штрафу, який вимагає стягнути позивач з відповідача, до половини основної суми боргу, а саме до 100 540,66 грн.

Ступінь такого зменшення штрафу колегія суддів вважає розумним та справедливим, який при цьому не порушуватиме права позивача на отримання передбаченого умовами договору штрафу за прострочення виконання зобовязань по своєчасному поверненню позики.

Виходячи з наведеного рішення суду про задоволення позову у повному обсязі не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, і відповідно до ст. 309 ЦПК України в частині стягнення штрафу за прострочення виконання зобовязань підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з ТОВ УНСП «Шмайсер» на користь ОСОБА_2 штрафу за прострочення повернення позики за договором безпроцентної поворотної фінансової допомоги у розмірі 100 540,66 грн.

Оскільки рішення підлягає частковому скасуванню, то згідно із вимогами ст. 88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог слід перерозподілити судові витрати, а саме з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 3 036,67 грн. сплаченого судового збору.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер» задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2016 року в частині стягнення штрафу за прострочення виконання зобовязань та витрат по сплаті судового збору скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер» на користь ОСОБА_2 штраф за прострочення виконання зобовязань за договором безпроцентної поворотної фінансової допомоги № 22/05-15 від 22 травня 2015 року в розмірі 100 540,66 грн. (сто тисяч пятсот сорок гривень шістдесят шість копійок) та 3 036,67 грн. (три тисячі тридцять шість гривень шістдесят сім копійок) сплаченого судового збору.

В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.М.Верланов :

ОСОБА_4