Справа № 149/1336/15-ц
Провадження №2/149/30/16
Номер рядка звіту 26
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12.05.2017 року Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Вергелеса В.О.,

з участю секретаря Лисої В.В.,

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3, представника адвоката Корнілова В.Л.,

відповідача ОСОБА_5, представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмільнику в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, про визнання правочину недійсним, за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, про визнання правочину недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Хмільницького міськрайонного суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, про визнання недійсним договору позики у формі розписки від 26.02.2010 року, а також за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, про визнання недійсним договору позики у формі розписки від 26.02.2010 року.

ОСОБА_1 позовні вимоги мотивує тим, що так як предметом позики є валютні цінності у вигляді іноземної валюти, яка є різновидом майна, а тому відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України мала бути її письмова згода на укладення її чоловіком ОСОБА_5 договору щодо цінного майна, яким є іноземна валюта, вона ж не давала згоди на укладення договору позики на 50000 доларів США, що зумовлює його недійсність. Розписка від імені ОСОБА_5 підписана не ним, що свідчить про те, що 50000 доларів США ОСОБА_5 від ОСОБА_3 не отримувалися.

ОСОБА_5 позовні вимоги мотивує тим, що про існування розписки від 26.02.2010 року він дійзнався в серпні 2014 року після отримання копії позовної заяви про стягнення боргу, підпис під вказаною розпискою вчинений не ним, що зумовлює недійсніть договору позики.

Позивач ОСОБА_1 та представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 пояснила, що про існування розписки від 26.02.2010 року від імені її чоловіка ОСОБА_5 вона не знала. Про існування такої розписки їй стало відомо від чоловіка вже тоді коли ОСОБА_3 звернувся з позовом до суду. ЇЇ ця розписка дуже здивувала. ОСОБА_3 не такий багатий чоловік щоб дати у позику таку значну суму коштів. Її чоловік ОСОБА_5 розписку не підписував, коштів по ній не отримував. ОСОБА_3 знала раніше, через ОСОБА_7. Вона колись особисто барала у ОСОБА_8 грошові кошти, які та вносила як інвестиції для забезпчення роботи цеху у місті Хмільнику. Кошти ОСОБА_8 передавала їй також через ОСОБА_3 ОСОБА_3 займався будівництвом церкви, кошти на яку давала ОСОБА_8

ОСОБА_5, як відповідач, позов ОСОБА_1, визнав повністю. ОСОБА_5, як третя особа з самостійними вимогами щодо предмету за позовом до ОСОБА_3, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. При цьому пояснив, що про розписку від 26.02.2010 року дізнався коли отримав копію позоввної заяви ОСОБА_3 про стягнення з нього 50000 доларів США. ОСОБА_3 він особмисто не знав, бачив його у своєї сестри ОСОБА_8 у місті Києві. З ОСОБА_3 стосунки мала сестра. Сам текст розписки він писав, але не підписував. Текст розписки він писав у місті Хмільнику, сестра говорила, що ОСОБА_3 привезе гроші, але він не привіз. Тому він розписку написав, але не підписав. Він не знає, як ця розписка попала до ОСОБА_3, він її не підписував. Він не приїжджав до ОСОБА_3 в Київ за 50000 доларами США і не позичав у того 50000 доларів США. Сестра вносила кошти в його підприємство у місті Хмільнику як інвестиції.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник адвокат Корнілов В.Л. проти позову ОСОБА_1 та позову ОСОБА_5 заперечували, просили у їх задоволенні відмовити. Відповідач ОСОБА_3 пояснив, що позичив ОСОБА_5 без всяких відсотків 50000 доларів США. При цьому пропонував ОСОБА_5 позику посвідчити у нотаріуса, але ОСОБА_5 просив цього не робити, так як з його слів необхідно буде заплатити нотаріусу 1% суми позики. Тому він погодився надати позику на підставі письмової розписки. В гаражі у місті Києві в присутності 2-х свідків ОСОБА_5 написав розписку, підписав її та отримав від нього 50000 доларів США. На той час він був зареєстрований як ФОП, надані ОСОБА_5 кошти це його доходи від підприємницької діяльності. Також у банку брав кредит 150000 доларів США, про що у нього є відповідні документи. З ОСОБА_5 познайомився через подружжя ОСОБА_8. Разом з ОСОБА_8 будували церкву. ОСОБА_8 сестра ОСОБА_5

Представник ОСОБА_3 адвоката Корнілов В.Л. просив у задоволенні позову відмовити також з тих підстав, що рішенням Хмільницького міськрайонного суду в іншій справі питання про договір позики на підставі розписки від 26.02.2010 року вже вирішено.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що в один із днів, дату вже не пам"ятає, він був в гаражі, коли підійшов ОСОБА_3 і сказав, що приїхав чоловік, якому він має позичити гроші, а той має написати розписку. При ньому той чоловік - ОСОБА_5 написав розписку, підписався під нею, а ОСОБА_3 передав п"ять банківських упаковок купюрами по 100 доларів США. При ньому кошти які були в упаковках не перераховували. Він підписався як свідок під розпискою і вийшов з приміщення.

Судом встановлено наступні факти, обставини та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22.01.2014 року у справі № 149/4092/13-ц частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5 Стягнуто з ОСОБА_5 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_2) заборгованість за договором позики в загальній сумі 435684,20 гривень, із яких сума основного боргу 399650 гривень, три відсотки річних в сумі 36034,20 гривень, а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3654 гривні. У задоволенні решти позовних вимог відмовити. Вказане рішення суду набуло законної сили (а.с.53-56, т.1, 215-216 т.2).

Як вбачається з вказаного рішення суду, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 та просив стягнути з ОСОБА_5 за розпискою ОСОБА_5 від 26.02.2010 року про позику 50000 доларів США 540996,51 гривень заборгованості, з яких 399650 гривень - борг за зобов'язанням, 39482,09 гривень - 3% річних від простроченої суми, 98308,42 гривень пені, а також 3556 гривень судових витрат. Позов мотивував тим, що 26 лютого 2010 року відповідно до розписки та в присутності двох свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_9 він передав у борг ОСОБА_5 50000 доларів США строком на шість місяців. Проте, в порушення умов укладеного договору відповідач в обумовлений строк борг не повернув та ухиляється від будь-яких зустрічей та перемовин із ним, що і змусило його звернутися до суду за захистом своїх прав.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_11 проти позову заперечив із тих підстав, що позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували як сам факт укладення між сторонами договору позики так і факт передачі ОСОБА_5 грошових коштів в сумі 50000 доларів США, розписка не може бути належним доказом в підтвердження укладення договору позики, так як у ній не вказано серію та номер паспорта ОСОБА_5, країну походження іноземної валюти (долари США чи долари іншої країни), строк повернення боргу, що є обов'язковою умовою такого документу

Вказаним рішенням суду у справі № 149/4092/13-ц встановлено юридичні факти того, що 26 лютого 2010 року ОСОБА_3 позичив ОСОБА_5 50000 доларів США без будь-яких процентів строком на шість місяців, про що останній в присутності свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_9 склав відповідну письмову розписку. Обставини передачі ОСОБА_5 обумовленої суми коштів, окрім розписки, знайшли своє підтвердження в поясненнях позивача ОСОБА_3 та свідченнях допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_9, в присутності яких ОСОБА_5 отримував грошові кошти та письмово засвідчував даний факт. Позичальником ОСОБА_5 26.02.2010 року була написана розписка про отримання ним позики в сумі 50000 доларів США у ОСОБА_3 Даною розпискою визначені всі істотні умови договору (предмет, сторони, ціна, строк повернення), а тому вона є належним підтвердженням укладення правочину. Сторони в належній формі досягли згоди з істотних умов договору щодо його предмету та строку виконання, а тому даний договір відповідає вимогам ст. 1046 ЦК України. Розпискою ОСОБА_5 від 26.02.2010 року визначені всі істотні умови договору (предмет, сторони, ціна, строк повернення). Обставини передачі грошових коштів саме у доларах США випливають як із самого змісту розписки так із пояснень свідків, які підтвердили, що предметом позики були долари США зібрані в п'ять пачок, які ОСОБА_5 особисто переглядав. Письмова розписка від 26.02.2010 року є належним підтвердженням укладення правочину між ОСОБА_3 та ОСОБА_5.(а.с.53-56, т.1, 215-216 т.2).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином судовим рішення у справі № 149/4092/13-ц встановлено, що 26 лютого 2010 року ОСОБА_3 позичив ОСОБА_5 50000 доларів США без будь-яких процентів строком на шість місяців, про що останній в присутності свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_9 склав відповідну письмову розписку. Письмова розписка від 26.02.2010 року є належним підтвердженням укладення правочину між ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Також суд враховує те, що під час розгляду справи № 149/4092/13-ц ОСОБА_3 суду розписка надавалася в оригіналі, вона оглядалася судом, знаходилася у матеріалах справи, при цьому ні відповідач ОСОБА_5, ні його представник ОСОБА_11, під час розгляду та вирішення справи в Хмільницькому міськрайонному суді, ні під час апелляційного та касаційного оскарження не заперечували факт того, що ОСОБА_5 не знав про існування розписки від 26.02.2010 року та що під розпискою підпис вчинений не ним.

Встановленим вище спростовуються доводи позивача ОСОБА_1 та доводи відповідача/третьої особи з самостійними вимогами щодо предмета спору ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_5 до серпня 2014 року не знав про існування розписки від 26.02.2010 року і що підпис під розпискою виконаний не ОСОБА_5, а іншою особою.

Доводи позивача ОСОБА_1 про те, що так як предметом позики є валютні цінності у вигляді іноземної валюти, яка є різновидом майна, а тому відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України мала бути її письмова згода на укладення її чоловіком ОСОБА_5 договору щодо цінного майна, яким є іноземна валюта, якої вона не давала, що зумовлює недійсність договору позики на 50000 доларів США у формі розписки від 26.02.2010 року, не грунтуються на вимогах Закону.

Частинами 1, 2 статті 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Так, відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ч.2 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Судовим рішенням у справі № 149/4092/13-ц встановлено, що позичальником ОСОБА_5 26.02.2010 року була написана розписка про отримання ним позики в сумі 50000 доларів США у ОСОБА_3 Даною розпискою визначені всі істотні умови договору (предмет, сторони, ціна, строк повернення), а тому вона є належним підтвердженням укладення правочину, сторони в належній формі досягли згоди з істотних умов договору щодо його предмету та строку виконання, а тому даний договір відповідає вимогам ст. 1046 ЦК України.

Таким чином, після укладення укладення між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 договору позики у формі розписки від 26.02.2010 року, у сторін за вказаним договором виникли права та обов'язки відповідно до положень параграфу 1 глави 71 ЦК України та умов вказаного договору.

Положеннями ч. 2 ст. 369 ЦК України передбачено, що розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласника на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально.

Статтею 65 СК України передбачено розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, ч. 3 вказаної статті визначено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже, з аналізу вказаних правових норм вбачається, що згода другого з подружжя необхідна лише при реалізації права одного з подружжя виключно на розпорядження майном, а укладення договору позики чи кредитного договору та виконання зобов'язань за ними, в тому числі і в іноземній валюті, за чинним законодавством України не передбачає необхідності отримання згоди іншого подружжя на укладення договору позики чи кредитного договору та виконання зобов'язань за ними.

Виходячи з цього, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані вимоги ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 3 ст. 65 СК України.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження, та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки позивачем ОСОБА_1, третьою особою з самостійними вимогами щодо предмету спору ОСОБА_5 та їх представниками, не доведено обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 207,369,1046,1047 ЦК України, статтею 65 СК України, України, ст.ст. 10,11,57-61,208,212-218,223,294 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, про визнання недійсним договору позики у формі розписки від 26.02.2010 року, відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3, про визнання недійсним договору позики у формі розписки від 26.02.2010 року, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Вінницької області через Хмільницький міськрайонний суд на протязі 10-ти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Вергелес В.О.