Єдиний унікальний номер 227/1/17 Номер провадження 22-ц/775/799/2017
Головуючий в I інстанції Мацишин Л.С. Єдиний унікальний номер 227/1/17
суддя доповідач Новосядла В.М. Номер провадження 22-ц/775/799/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2017 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Новосядлої В.М.,

суддів: Краснощокової Н.С., Новосьолової Г.Г.,

за участю секретаря Яворського О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 27 березня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 27 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» про відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 12 000 гривень. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» на користь держави судовий збір у розмірі 340 гривень. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, товариство з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову з таких підстав:

- державне підприємство «Добропіллявугілля», під час роботи на якому в 2010 році з позивачем стався нещасний випадок, на теперішній час як юридична особа не припинено, а тому товариство з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» не є правонаступником державного підприємства «Добропіллявугілля» та є неналежним відповідачем по справі;

- товариство з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» є самостійним страхувальником в розумінні ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», на якого покладений обов'язок по сплаті за пред'явленими вимогами з боку фізичних осіб та який не може відповідати по зобов'язанням інших страхувальників;

- суд дійшов помилкового висновку, що право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача з моменту встановлення в 2016 році втрати працездатності, а не з 2010 року, коли під час роботи на державному підприємстві «Добропіллявугілля» з позивачем стався нещасний випадок;

- суд у своєму рішенні послався на наказ Мінвуглепрому України №50 від 7 лютого 2011 року і на договір оренди цілісного майнового комплексу, які не можуть бути застосовані до цих правовідносин;

- судом не враховано, що нещасний випадок стався внаслідок порушення позивачем вимог інструкції з охорони праці та невиконання ним посадової інструкції;

- після отриманої травми та звільнення за власним бажанням з державного підприємства «Добропіллявугілля» позивач тривалий час працював на інших підприємствах вугледобувної промисловості у підземних умовах праці, що і призвело до погіршення стану його здоров'я;

- вимоги про відшкодування моральної шкоди не підтверджені позивачем належними доказами, а лише Актом розслідування нещасного випадку на виробництві та довідкою МСЕК, яка не містить посилань про спричинення позивачу моральної шкоди;

- при укладенні трудового договору позивача під розпис було повідомлено про шкідливі та небезпечні умови праці.

Під час розгляду справи в апеляційній інстанції сторони не з'явились, повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, про що свідчать направлені на їх адреси телефонограми, які зареєстровані в журналі телефонограм апеляційного суду.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається.

З 15 вересня 2009 року ОСОБА_1 працював на Державному підприємстві «Добропіллявугілля» відокремленому підрозділі «Шахта Білицька» гірником очисного забою 5-го розряду дільниці з добичі вугілля та був звільнений 11 серпня 2011 року за власним бажанням за статтею 38 КЗпПУ (а.с. 6-9).

26 листопада 2010 року під час виконання трудових обов'язків позивач отримав виробничу травму.

17 лютого 2011 року комісією з розслідування нещасного випадку був складений Акт за формою Н-5, в якому визнано нещасний випадок, що стався з ОСОБА_1 26 листопада 2010 року таким, що пов'язаний з виробництвом (а.с. 9).

17 лютого 2011 року був складений Акт №4 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом за формою Н-1, пунктом 7 якого визначено, що причиною нещасного випадку є невиконання вимог інструкції з охорони праці та невиконання посадової інструкції (а.с. 10).

Згідно висновку МСЕК №0045464 від 25 жовтня 2016 року позивачу первинно встановлено 25% втрати професійної працездатності з 25 жовтня 2016 року до 01 листопада 2017 року внаслідок трудового каліцтва, яке трапилось 26 листопада 2010 року (а.с. 12).

Згідно частини 2 статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже з матеріалів справи вбачається, що під час роботи на державному підприємстві «Добропіллявугілля» позивач був травмований 26 листопада 2010 року.

З позовом про відшкодування моральної шкоди позивач вперше звернувся у січні 2017 року.

Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 12 000 гривень, суд першої інстанції врахував засади розумності, виваженості та справедливості, істотність вимушених змін у життєвих стосунках потерпілого, тяжкість ушкодження здоров'я позивача, характер та тривалість моральних страждань у зв'язку з отриманою травмою, а саме: закритого пошкодження внутрішньої бокової зв'язки правого колінного суглоба, забою, гематоми правої гомілки.

Виходячи із встановлених фактів, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про часткове задоволення позову.

Рішення суду постановлено у відповідності до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування не встановлено.

У відповідності до частини 1 статті 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Довід апеляційної скарги, що товариство з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» не є належним відповідачем по справі, спростовано дослідженими судом першої інстанції положеннями пунктів 1 і 5 Наказу Міністерства вугільної промисловості України "Про припинення діяльності державного підприємства "Добропіллявугілля" N50 від 07 лютого 2011 року, якими визначено, що державне підприємство "Добропіллявугілля" припиняється, шляхом його реорганізації через приєднання до товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Добропіллявугілля", яке є правонаступником усіх прав та обов'язків державного підприємства"Добропіллявугілля".

Що стосується доводу апеляційної скарги, що нещасний випадок стався з вини позивача внаслідок порушення ним нормативних актів з питань охорони праці, невиконання яких призвело до даного нещасного випадку, то апеляційний суд виходить із того, що позовні вимоги про відшкодування шкоди були задоволені частково, а порушення позивачем правил охорони праці не звільняє роботодавця від відповідальності за спричинення працівнику моральних страждань, завданих йому пошкодженням здоров'я під час виконання своїх трудових обов'язків.

Довід апеляційної скарги, що позивачем не надано належних доказів спричинення йому моральної шкоди є необґрунтованим, оскільки пунктом 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року у справі №1-9/2004 визначено, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні і фізичні страждання.

Втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров'я потерпілого погіршено.

Довід апеляційної скарги про те, що при укладенні трудового договору позивача було повідомлено про шкідливі та небезпечні умови праці на підприємстві, про свідчить його особистий підпис, а тому підприємство не повинно нести відповідальність за травмування позивача є безпідставним, оскільки згідно із частиною 2 статті 153 КЗпП України на власника покладається забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці, а згідно статті 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що після отриманої травми та звільнення з підприємства позивач працював на різних підприємствах вугледобувної промисловості в підземних умовах праці, де і міг погіршитись стан його здоров'я є необґрунтованим, оскільки висновком МСЕК визначено, що позивач втратив професійну працездатність внаслідок трудового каліцтва, яке трапилось 26 листопада 2010 року, тобто під час роботи на державному підприємстві «Добропіллявугілля».

Довід апеляційної скарги, що товариство з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» є самостійним страхувальником в розумінні ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який не може відповідати по зобов'язанням інших страхувальників є неспроможним з тих підстав, що дія цього закону не розповсюджується на правовідносини щодо відшкодування роботодавцем працівнику моральної шкоди внаслідок нещасного випадку на виробництві.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд невірно дійшов висновку щодо моменту виникнення права позивача на відшкодування моральної шкоди з 25 жовтня 2016 року, оскільки таке право у потерпілого виникає з дня встановлення потерпілому висновком МСЕК втрати професійної працездатності, а не з дати отримання травми - 26 листопада 2010 року.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд у своєму рішенні не повинен був посилатись на Наказ Мінвуглепрому України «Про припинення діяльності державного підприємства «Добропіллявугілля» № 50 від 7 лютого 2011 року та Договір оренди цілісного майнового комплексу державного підприємства «Добропіллявугілля» № б.н від 22.12.2010 між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області та товариством з обмеженою відповідальністю «ДТЕК «Добропіллявугілля», які не можуть бути застосовані до цих правовідносин, є неспроможними, оскільки вказаними документами визначено умови припинення діяльності державного підприємства «Добропіллявугілля», під час роботи на якому з позивачем стався нещасний випадок, та правонаступником якого є відповідач по справі.

Оскільки до апеляційної скарги представником відповідача не було надано жодного нового доказу щодо спростування висновків суду першої інстанції про відшкодування моральної шкоди, за таких обставин у апеляційного суду немає правових підстав для переоцінки висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» відхилити.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 27 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: