Справа № 473/238/17
РІШЕННЯ

іменем України

"20" квітня 2017 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Висоцької Г.А.

при секретарі - Радєвій Н.В.

за участю: позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вознесенська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку житлового будинку та земельної ділянки, визнання права власності на нерухоме майно, стягнення компенсації,

В С Т А Н О В И В :

В січні 2017 року позивач ОСОБА_1. звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому просила визнати житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за тією ж адресою, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,0504 га. спільною власністю подружжя. Також зазначила, що житловий будинок є однокімнатним і його поділ технічно є неможливим, тому просила припинити право власності відповідача на зазначене нерухоме майно, визнати право власності за нею на будинок і земельну ділянку, а з неї на користь ОСОБА_2 стягнути компенсацію середньої ринкової вартості 1/2 частини садиби у розмірі 30798 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнав повністю, зазначив, що фактично має житло, оскільки знайшов собі однокімнатну квартиру, в якій вже почав ремонт, а угода щодо її нотаріального оформлення відбудеться 28.04.2017 року.

ОСОБА_2 вказав, що дає згоду на припинення його права власності у спільній сумісній власності подружжя на житловий будинок та земельну ділянку і отримає компенсацію половини їх вартості у розмірі 30798 грн.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову з підстав, передбачених ст. 174 ЦПК України, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з 27.01.1984 року перебували у шлюбі. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області шлюб між сторонами розірваний.

В період шлюбу відповідачем на підставі договорів купівлі - продажу від 14.05.2014 року було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку за тією ж адресою, площею 0.0504 га., надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Зазначене нерухоме майно відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності зареєстроване за ОСОБА_2

Відповідно до оцінки нерухомого майна від 26.01.2017 року середня ринкова вартість житлового будинку АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 31.6 м. кв. в задовільному стані, без зручностей, опалення пічне, побудований 1969 року, становить 49930 грн.

Середня ринкова вартість земельної ділянки по АДРЕСА_1, площею 0.0504 га., надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, складає 11665 грн.

Згідно оригіналу технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1, дослідженого в судовому засіданні він не містить самовільних будов.

Позивачем при зверненні до суду на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації в Миколаївській області відповідно до квитанції № 16 від 02.02.2017року було покладено 0798, що становить половину вартості відшкодованого нею нерухомого майна.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Відповідно до положень ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Згідно п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» ( далі постанови Пленуму) поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

При цьому згідно п. 23 постанови Пленуму, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Крім того, відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 24 зазначеної постанови Пленуму ВСУ до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Крім того, як зазначено в п. 30 вказаної постанови Пленуму рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постановах Верховного Суду України від 03.06.2015 року та від 01.07.2015 року, щодо неоднозначного застосування норм статей 57, 60 СК України, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже, правовий висновок Верховного Суду України визначає критерії, які у їх сукупності дозволяють надати спірному майну режим спільного майна: 1). час набуття придбання майна; 2). кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3). мета придбання майна, яке дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв, норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

В судовому засіданні сторони не заперечували що спірне нерухоме майно, було придбане ними у період шлюбу, на сумісні кошти та для сумісного користування, тому суд вважає вимогу позивача щодо визнання житлового будинку АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянкою за тією ж адресою, площею 0.0504 га. спільною сумісною власністю подружжя обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

- частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

- річ є неподільною;

- спільне володіння і користування майном є неможливим;

- таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 31.6 м. кв. складається з житлової кімнати площею 14.5 м. кв., кухні, площею 11.5 м. кв. сіней площею 5.6 м. кв., тобто, як визнав відповідач фактично є неділимим, яким неможливо користуватися обом сторонам після розірвання шлюбу і окремого проживання.

Судом встановлено, що відповідач має намір придбати собі житло і угода щодо купівлі-продажу ним однокімнатної квартири знаходиться в стані оформлення.

З урахуванням викладеного вимоги щодо припинення права власності на частку житлового будинку та відповідно земельної ділянки, наданої для його обслуговування, визнання права власності на нерухоме майно та стягнення компенсації підлягають задоволенню.

В судовому засіданні сторони вирішили між собою питання відшкодування судового збору.

Враховуючи встановлені обставини, виходячи з необхідності захисту прав позивача, яка позбавлена можливості належним чином реалізувати права власника майна, суд вважає вимоги ОСОБА_1 законними, обґрунтованими та такими, що підлягають повному задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212- 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку житлового будинку та земельної ділянки, визнання права власності на нерухоме майно, стягнення компенсації - задовольнити, визнавши житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку за цією ж адресою, площею 0.0504 га., надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Припинити право власності ОСОБА_2 у спільній сумісній власності на житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами та на земельну ділянку за цією ж адресою, площею 0.0504 га, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності:

-на цілий житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами;

-на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1, загальною площею 0.0504 га., кадастровий номер НОМЕР_1, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь до ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 та компенсацію вартості 1/2 частини земельної ділянки за цією ж адресою, площею 0.0504 га., по АДРЕСА_1 у сумі 30798 (тридцять тисяч сімсот дев'яносто вісім) грн., яка знаходиться на депозитному рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації в Миколаївській області (р/р 6294, МФО 820172, квитанція про сплату № 16 від 02.02.2017 року).

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Висоцька Г.А.