Справа № 653/2643/16-ц
Провадження № 2/653/201/17
"31" березня 2017 р. Генічеський районний суд Херсонської області в складі:
головуючого судді - Венглєвської Н.Б.,
при секретарі - Мустафаєві Ф.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Генічеськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Оздоровчий комплекс «Енергія» про стягнення заборгованості із заробітної плати, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації моральної шкоди,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Оздоровчий комплекс «Енергія» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації моральної шкоди.
Свої позовні вимоги мотивує тим, що у період з 23 травня 2014 року по 23 листопада 2014 року він працював на посаді енергетика у ТОВ «Оздоровчий комплекс «Енергія». Після звільнення за власним бажанням 23 листопада 2014 року йому не було виплачено заборгованість із заробітної плати у розмірі 3564 грн. 72 коп. На час звернення з позовом до суду вказана заборгованість йому не виплачена, у зв'язку з чим він має право на отримання компенсації за невчасно виплачену заробітну плату та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день вирішення справи. Також внаслідок невиплати заробітної плати йому було заподіяно моральну шкоду у зв'язку з тим, що він був позбавлений можливості повноцінно підтримувати нормальні життєві зв'язки і змушений застосовувати додаткові зусилля для покращення свого матеріального добробуту, розмір якої оцінює у 5 000 грн.
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві, проти розгляду справи з постановленням заочного рішення не заперечував.
Представник відповідача до суду не з'явився, причини своєї неявки не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відповідно до вимог частини п'ятої статті 74 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України) шляхом надіслання судової повістки за місцезнаходження ТОВ «Оздоровчий комплекс «Енергія». Крім того відповідач повідомлений про час та місце розгляду справи шляхом опублікування оголошення про виклик до суду у друкованих засобах масової інформації, визначених постановою КМУ. За таких обставин, враховуючи згоду позивача, суд вважає, що справа може бути розглянута без участі представника відповідача, на підставі наявних у справі доказів, з постановленням заочного рішення.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків.
Як встановлено, 23 травня 2014 року позивач був прийнятий на роботу в ТОВ «Оздоровчий комплекс «Енергія», на посаду енергетика, з якої він, на підставі пункту 1 частини першої статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), звільнився за власним бажанням 23 листопада 2014 року.
Згідно довідки наданої позивачем, на день його звільнення у ТОВ «Оздоровчий комплекс «Енергія» перед ним виникла заборгованість із заробітної плати, в розмірі 3564 грн. 72 коп. Даних, щодо заробітної плати нарахованої помісячно а також за останні два місяці роботи позивачем не надано.
Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР працівник має право на оплату праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Згідно з частиною першою статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
З викладеного вище вбачається, що відповідач, який в день звільнення позивача не здійснив виплату останньому заборгованої заробітної плати, порушив вимоги законодавства щодо своєчасної виплати нарахованої заробітної плати. На час розгляду справи судом відомості про виплату позивачеві заборгованої заробітної плати також відсутні.
За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати підлягають задоволенню у повному розмірі.
Згідно з ч.5 ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому порядку. Вимогами ст.. 34 Закону України «Про оплату праці» та ст.. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що якщо виплата заробітної плати затримується на один і більше календарних місяців, роботодавець зобов'язаний нарахувати та виплатити працівникам компенсацію втрати частини заробітної плати.
Згідно розрахунку наданого позивачем, обчисленого відповідно до Постанови КМУ №159 від 21.02.2001 року «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» сума компенсації за невчасно виплачену заробітну плату становить 1796.62 грн., які також підлягають стягненню на користь позивача.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в статті 116 цього Кодексу, тобто в день звільнення, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Враховуючи те, що відповідач на час звільнення позивача не здійснив з ним остаточний розрахунок по заробітній платі і розмір такої заборгованості сторонами не оспорюється, доказів відсутності вини відповідача в невиплаті даної заборгованості не надано, суд приходить до висновку що відповідач зобов'язаний сплатити позивачеві середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, за період з 24 листопада 2014 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення, по 31 березня 2017 року, тобто по день прийняття рішення судом.
Вирішуючи питання про розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, суд виходить з того, що відповідно пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.
Згідно з пунктом 8 цього Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.. 117 КзПП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.
З урахуванням вказаних роз'яснень, а також того, що розрахунок по заробітній платі з позивачем взагалі не проводився, а тому відповідно його права в цій частині залишаються порушеними і на дату розгляду справи, а тому відповідно відсутні підстави вважати, що позивач пропустив строк звернення до суду.
Разом з тим, враховуючи, що позивач з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні звернувся більш ніж через 1.5 роки після звільнення, суд вважає, що відсутні підстави для повного задоволення цих вимог.
Відповідно до положень ст.. 117 КзПП України, розмір відшкодування за час затримки розрахунку необхідно визначити з урахуванням істотності суми заборгованості та тієї обставини, що позивач тривалий час не звертався за вирішенням спору.
Вирішуючи питання про стягнення компенсації моральної шкоди у розмірі 5000 грн., завданої порушенням законних прав позивача, суд виходить з того, що порядок відшкодування такої шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації життя.
Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України(набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Як встановлено судом, заробітна плата позивачеві відповідачем не виплачена з листопада 2014 року по день розгляду справи, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості використовувати зароблену заробітну плату для проживання, при цьому у вказаний період він інших джерел доходу не мав, що в свою чергу порушило його благополуччя, позбавило можливості повноцінно підтримувати нормальні життєві зв'язки та змусило застосовувати додаткові зусилля для покращення свого матеріального добробуту.
За таких обставин позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача в якості компенсації моральної шкоди 5 000 грн. 00 коп. суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню повністю.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року N 3674-VI позивачі звільняються від сплати судового збору за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових відносин.
Відповідно до частини третьої статті 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
У зв'язку з тим, що позов підлягає задоволенню, з відповідача в дохід держави відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» необхідно стягнути судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.
На підставі викладеного, керуючись статтею 21 Закону України «Про оплату праці», статтями 115, 116, 117, 237-1 КЗпП України, статтями 2, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218, 224-226, 294, 367 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Стягнути з ТОВ «Оздоровчий комплекс «Енергія», ідентифікаційний код юридичної особи 24106269, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, заборгованість із заробітної плати у розмірі 3564/три тисячі п'ятсот шістдесят чотири/ гривні 72 коп..
Стягнути з ТОВ «Оздоровчий комплекс «Енергія», ідентифікаційний код юридичної особи 24106269, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 компенсацію за невчасно виплачену заробітну плату в розмірі 1796/одна тисяча сімсот дев'яносто шість/ гривень 62 коп..
Стягнути з ТОВ «Оздоровчий комплекс «Енергія», ідентифікаційний код юридичної особи 24106269, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 в якості компенсації моральної шкоди 5 000 (п'ять тисяч) гривень.
В іншій частині позову - відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Херсонської області через Генічеський районний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, відповідно до ст. 294 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Н.Б. Венглєвська