Справа № 219/1325/17
Провадження № 2/219/1481/2017
14.04.2017 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області
головуючої судді Погрібної Н.М.,
секретарі Мирошниченко О.Л.,
представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Артемівську Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 акціонерного товариства «Завод по обробці кольорових металів», третя особа: Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань в м. Бахмут про відшкодування моральної шкоди, завданої у зв'язку з ушкодженням здоров'я під час виконання трудових обов'язків,-
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.
Представник відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства «Завод по обробці кольорових металів» в судове засідання не зявилась, була належним чином повідомлена про час розгляду справи, відповідно до ст.ст.74, 76 ЦПК України, повідомлення про причину неявки до суду не надійшло, приймаючи до уваги, що представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, враховуючи, що суд не встановив поважних причин відкладення розгляду справи та відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд ухвалив заочний розгляд справи, у відсутність відповідача. До матеріалів справи надала заперечення в якому вказала, що Публічне акціонерне товариство «Завод по обробці кольорових металів» не є належним відповідачем за позовом ОСОБА_2. МГІІ «РЕМІКС» не створювалось Артемівським заводом по обробці кольорових металів і ніколи не здійснювало діяльності у складі Артемівського заводу по
обробці кольорових металів. Позивачем не надано до суду доказів про те, що саме Артемівським заводом по обробці кольорових металів було створене МГІІ «РЕМІКС» чи товариство є його правонаступником. Також зазначила, що позивач не розкриває в позовній заяві обставин припинення МГП «РЕМІКС», на підставі яких він дійшов висновку, що саме ПАТ «ЗОКМ» є правонаступником цього підприємства, та не надає належних доказів в обгрунтування своїх доводів. Артемівський завод по обробці кольорових металів не володів Малим державним підприємством «РЕМІКС» і не приймав рішень щодо ліквідації чи реорганізації нього підприємства. МГП «РЕМІКС» фактично було ліквідовано, а при ліквідації правонаступництво не виникає, адже сама суть ліквідації зводиться до припинення всіх прав і обов'язків юридичної особи. Позивачем не зазначено у позовній заяві, чи відбувалася реорганізація МГП «РЕМІКС», чи залишилися активи підприємства, хто та яким чином розпорядився такими активами. Проте, ПАТ «ЗОКМ» володіє інформацією, що МГП «РЕМІКС» не здійснює господарську діяльність з липня 1994 року у звязку з ліквідацією. Факти злиття МГП «РЕМІКС» з Артемівським заводом по обробці кольорових металів чи приєднання відсутні. ПАТ «ЗОКМ» створене ще у 1954 році як окреме підприємство і ніколи не входило до складу МПІ «РЕМІКС». ПАТ «ЗОКМ» створене в результаті приватизації Артемівського заводу по обробці кольорових металів, яке функціонувало окремо від МГП «РЕМІКС». Жодні передаточні баланси між Артемівським заводом по обробні кольорових металів та МГІІ «РЕМІКС» не підписувалися. ПАТ «ЗОКМ» вважає, що позовна заява не грунтується на реальних обставинах і не доводить правонаступництво ПАТ «ЗОКМ» прав та обовязків МГП «РЕМІКС». Позивач не розкриває мотивів, якими він керувався при поданні позову саме до ПАТ «ЗОКМ».
Представник третьої особи Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань в м. Бахмут в судове засідання не зявилась, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином. Від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, або про повідомлення причин неявки. Враховуючи викладене, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника третьої особи.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом установлено, що ОСОБА_2 з 31.12.1992 року до 28.12.1993 року включно перебував у трудових відносинах з відкритим акціонерним товариством «Завод по обробці кольорових металів», про що свідчать відповідні записи у трудовій книжці, виданій на ім'я позивача.
У відповідності до акту нещасного випадку, що стався 16.03.1993 року о 13:00 год. на ПАТ «Завод по обробці кольорових металів», форми Н-1, затвердженого головою правління ПАТ «Завод по обробці кольорових металів» 18.03.1993 року, 16.03.1993 року з ОСОБА_2 трапився нещасний випадок за таких обставин.
Бригаді слюсарів - ремонтників у складі: бригадира - ОСОБА_4 і членів бригади - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 було дано завдання на демонтаж труби газопроводу 500 мм, в газовій котельні № 1. При демонтажі труби виникла необхідність провернути трубу, так як ввареный патрубок не давав можливості переміщення кронштейна на якому лежала труба. Труба була закріплена двома тросами від електролебідок, вантажопідйомності 1 т. в. 1,25 т. на висоті 4 м.. Слюсарі - ремонтники встановили розсувну драбину верхній верхньою частиною до цієї трубі, а нижній до основи шафи. ОСОБА_5 без запобіжного пояса піднявся на висоту 3 м. і монтуванням провернув трубу, патрубок зіскочив з кронштейна, а сходи, на якій стояв ОСОБА_5, від різкого поштовху, посунулась по трубі. Тримав драбину внизу ОСОБА_7, не зміг запобігти падіння сходів. В результаті, при падінні, ОСОБА_8 травмував праву руку.
В акті причинами настання нещасного випадку вказані: Незастосування запобіжного пояса. Незадовільна організація виробництва демонтажних робіт зі сторони майстра ОСОБА_9
Діагноз травмованого - «травма правої руки».
Нещасний випадок визнано таким, що пов'язаний з виробництвом, та складено акт №7, форми Н-1, про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, затверджений головою правління ПАТ «Завод по обробці кольорових металів» 18.03.1993 року. Відомості, вказані у акті відповідають викладеним; діагноз травмованого - «травма правої руки».
Висновком МСЕК вперше в 1994 році встановлено 30 % втрати стійкої працездатності.
Висновком МСЕК у 2004 році встановлено безстроково 20 % стійкої втрати професійної працездатності 01.03.1994 року.
Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Зазначені роз'яснення викладені у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».
Відповідно до роз'яснень, які містяться в пп. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці», КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.
Положення про те, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, підтверджується, зокрема, правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 18 квітня 2012 року у справі №6-26цс12.
Таким чином, при вирішенні спору суд керуються законодавчими актами, які діяли на момент виникнення у позивача-потерпілого права на відшкодування шкоди - дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності вперше, тобто станом на 01.03.1994 року.
Відповідно до положень ст. 153 Кодексу законів про працю України (в редакції станом на 5 лютого 2013 року) забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Власник або уповноважений ним орган не вправі вимагати від працівника виконання роботи, поєднаної з явною небезпекою для життя, а також в умовах, що не відповідають законодавству про охорону праці. Працівник має право відмовитися від дорученої роботи, якщо створилася виробнича ситуація, небезпечна для його життя чи здоров'я або людей, які його оточують, і навколишнього середовища.
Представник відповідача в судовому засіданні наголосила на тому, що, на її думку, нещасний випадок трапився з вини самого позивача, оскільки він не користувався індивідуальними засобами безпеки, зокрема монтажним поясом, хоча про необхідність такого знав, оскільки працівникам проводились постійні інструктажі з охорони праці, про що свідчать відповідні підписи серед інших і позивача.
Відповідно до ст. 9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я здійснюється Фондом соціального страхування України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».
Проте зі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» виключена частина 3 статті 34 відповідно до положень Закону України від 23 лютого 2007 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди.
Конституційний Суд України в своєму рішенні від 08 жовтня 2008 року у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).
Крім того, Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» викладено у новій редакції Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28 грудня 2014 року.
Так, відповідно до ч.8 ст.36 чинного Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.
Конституційний Суд України в п. 4.1. рішення від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 зазначив, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.
Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань та з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача й інших обставин.
Згідно з ч.1 ст.1167Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (ч.1 ст.1168 Цивільного кодексу України).
Виходячи з положення ч.3 статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Як встановлено судом, ушкодженням здоров'я під час виконання трудових обов'язків внаслідок виробничої травми 25 липня 2012 року позивачеві спричинено моральну шкоду.
Суд враховує обставини нещасного випадку виробничого характеру, що стався 16.03.1993 року, ступінь вини позивача, який не користувався монтажним поясом, як і усі інші члени ремонтної бригади, роботи проводились без контролю та постійного нагляду майстра; характер травм, які отримав позивач, перебування у тимчасовій непрацездатності впродовж більш ніж півроку після отримання травми.
Також суд зважає на незабезпечення відповідачем-роботодавцем безпечних умов праці позивачеві, відсутність додаткових заходів безпеки, наявність яких не незалежала би від дій та волі працівників, таких як ферми, захисні сітки тощо.
Так, відповідно до Правил охорони праці під час виконання робіт на висоті, затверджених наказом Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду від 27 березня 2007 року №62, для створення безпечних умов під час виконання робіт на висоті необхідно: забезпечити наявність, міцність і стійкість огороджень, риштувань, настилів, драбин тощо; забезпечити працівників необхідними засобами захисту та використовувати їх за призначенням; виконувати у повному обсязі організаційні та технічні заходи, передбачені цими Правилами; застосовувати технічно справні машини, механізми і пристрої, укомплектовані необхідною технічною документацією; забезпечити необхідну освітленість на робочих місцях та безпечні проходи до них; уживати заходи щодо усунення або зменшення впливу шкідливих та/або небезпечних факторів; ураховувати метеорологічні умови, а також стан здоров'я працівників, які виконують роботи на висоті .
Оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що отримана позивачем травма виробничого характеру спричинила та продовжує спричиняти позивачеві певний рівень моральних страждань, оскільки зумовила порушення нормальних життєвих зв'язків позивача, негативно відбилася на його фізичному та психічному стані, змусила його змінити спосіб життя. Разом з тим, позивачем не надано доказів, які б підтверджували заподіяння йому моральної шкоди на суму 20 000 грн. Розмір відшкодування, що присуджується, не може бути надмірним та має відповідати глибині та силі страждань, які мав потерпілий у зв'язку із порушенням його прав. Враховуючи наведені конкретні обставини справи, характер правопорушення, ступінь вини працівника та роботодавця у настанні нещасного випадку, ступінь втрати працездатності, її тимчасовість, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд оцінює завдану моральну шкоду позивачеві в еквіваленті 8 000 грн.
Крім того, посилання представника відповідача на необхідність застосування строку звернення до суду, передбаченого статтею 233 Кодексу законів про працю України, суд до уваги не приймає. Строки звернення до суду для вирішення трудового спору (які застосовуються без заяви сторони у спорі) на ці правовідносини, що виникли між сторонами, не поширюється. При цьому відповідно до п.3 ч.1 ст.268 Цивільного кодексу України на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю (тобто і на вимогу про відшкодування моральної шкоди) позовна давність не поширюється.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача грошовий еквівалент завданої моральної шкоди, що є достатньою сатисфакцією за ушкодження здоров'я під час виконання трудових обов'язків, та судового збору на користь держави, на підставі ч.3 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 4, 10, 60, 88, 212, 215, 224 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 23, 1167 Цивільного кодексу України, ст.237-1 Кодексу законів про працю України, суд
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 акціонерного товариства «Завод по обробці кольорових металів», третя особа: Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань в м. Бахмут про відшкодування моральної шкоди, завданої у зв'язку з ушкодженням здоров'я під час виконання трудових обов'язків, задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 акціонерного товариства «Завод по обробці кольорових металів» на користь ОСОБА_2 8 000 грн. 00 коп. моральної шкоди, завданої у зв'язку з ушкодженням здоров'я під час виконання трудових обов'язків.
Стягнути з ОСОБА_3 акціонерного товариства «Завод по обробці кольорових металів» на користь держави 640 грн. 00 коп. судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.
В іншій частині позову відмовити.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем до Артемівського міськрайсуду протягом десяти днів з дня отримання його копії.
На заочне рішення позивачем може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області
Заочне рішення суду набирає законної сили у загальному порядку.
Суддя Н.М.Погрібна