Справа № 381/269/16-ц Головуючий у І інстанції Соловей Г. В.
Провадження № 22-ц/780/229/17 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
Категорія 26 27.04.2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживача,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року ПАТ Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду із позовом, який мотивувало наступним:

28 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «Приват Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №KIF0GK00833601, згідно умов якого остання отримала кредит у розмірі 44 404,00 доларів США, з яких 37 000,00 доларів США на придбання двокімнатної квартири та 7404 доларів США на сплату страхових платежів, строком до 27 серпня 2027 року зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 0,84 % річних на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

28 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_4 був укладений договір поруки № KIF0GK00833601/1, згідно умов якого поручитель поручився перед кредитором за належне виконання ОСОБА_3. зобов'язання, що випливають із кредитного договору. Відповідачі свої зобов'язання належним чином не виконували, чергові платежі не сплачували, у зв'язку з чим станом на 18 грудня 2015 року заборгованість за кредитом становила 36259,66 доларів США, що за курсом НБУ становило 851 376,84 гривень, яка складається з: 31565,43 дол. США - заборгованості за кредитом, 2487,14 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 237,96 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 232,34 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 10,65 дол. США - штраф (фіксована частина), 1726,14 дол. США - штраф (процентна складова) . У зв'язку з наведеним банк просив суд стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в солідарному порядку на його користь вищезазначену заборгованість, а також стягнути судові витрати у розмірі 1700 грн.

У березні 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4В звернулися до суду із зустрічним позовом, в якому посилались на те, що умовами кредитного договору від 10 жовтня 2007 року порушено законні права та інтереси відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оскільки укладений кредитний договір за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, інтересам та волі позичальника та поручителя. Посилаючись на ст.11, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» та на Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою Правління національного банку України 10.05.2007 року № 168, наголошують, що умови кредитного договору є несправедливими і суперечать принципу добросовісності, оскільки позивач при укладанні договору ввів їх в оману щодо істотних умов кредитного договору. Зважаючи на наведене, просили суд визнати недійсними кредитний договір № KIF0GK00833601 від 28.08.2007 року укладений між ПАТ Комерційний Банк "ПРИВАТБАНК" та ОСОБА_3 та договір поруки № KIF0GK00833601/1 від 28.08.2007 року укладений між ПАТ Комерційний Банк "ПРИВАТБАНК" та ОСОБА_4.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07 квітня 2016 року вказані позови було об'єднано в одне провадження.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2016 року відмовлено у задоволенні первісного позову публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК», зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4В задоволено. Визнано кредитний договір № KIF0GK00833601 від 28.08.2007 року укладений між публічним акціонерним товариством Комерційний Банк "ПРИВАТБАНК" та ОСОБА_3 недійсним. Визнано договір поруки № KIF0GK00833601/1 від 28.08.2007 року укладений між публічним акціонерним товариством Комерційний Банк "ПРИВАТБАНК" та ОСОБА_4 недійсним. Стягнуто з публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 299545,16 грн. та витрати за проведення судової експертизи в розмірі 3000,0 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач ПАТ Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для її вирішення, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову . Обґрунтував скаргу тим, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними. Зазначає, що позичальник не виконував передбачених кредитним договором обов'язків по поверненню кредиту і має прострочену заборгованість, що у свою чергу відповідно до закону і умов кредитного договору та договорів поруки є підставою для стягнення з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача суми заборгованості за кредитним договором в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В той же час наведеним вимогам оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

Свої висновки по справі суд першої інстанції обґрунтовував тим, що при укладенні договору позичальнику не була представлена уся передбачена ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, інформація, що за думкою суду тягне недійсність такого договору. Іншою підставою для визнання недійсним кредитного договору суд зазначив той факт, що в ході виконання його умов банк в односторонньому порядку підвищив відсоткову ставку за користування кредитними коштами, що суперечить умовам такого договору та вимогам закону. В якості ще однієї підстави для недійсності кредитного договору суд зазначив встановлені договором обмеження для позичальника у вільному виборі страхової компанії, що було оцінене як порушення положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». На підставі наведеного суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість вимоги про визнання кредитного договору недійсним. Оскільки недійсним є основне зобов'язання, недійсним є й правочин щодо його забезпечення, відтак суд задовольнив вимогу про визнання недійним й договору поруки. Оскільки недійсний правочин не породжує правових наслідків, суд першої інстанції відмовив у задоволенні первісного позову банку.

З наведеними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися не може.

Так як відповідно до умов договору банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Таким чином суд першої інстанції цілком обґрунтовано прийшов до висновку про те, що на правовідносини між сторонами розповсюджуються положення даного нормативного акту. Зокрема, відповідно до п. 2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місце знаходження банку; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значені та грощовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотapiyca, страховика, оціюнювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію. В той же час суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до положень зазначеного закону, у разі ненадання наведеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 Закону України «Про захист прав споживачів», які передбачають право потерпілого на відшкодування збитків, спричинених йому таким ненаданням вищезазначеної інформації, однак не передбачають такого наслідку як визнання на вказаних підставах договору недійсним. За таких умов висновки суду в цій частині не відповідають вимогам закону.

Не можуть слугувати підставою для визнання недійсним кредитного договору й посилання суду на односторонню зміну банком розміру відсоткової ставки, оскільки дана обставина може стосуватися лише виконання договору, однак не може обґрунтовувати дійсності або недійсності самого правочину. Не обґрунтовує недійсності кредитного договору й порядок вибору страховика, оскільки обмеження свободи страхувальника з цього приводу міг би слугувати підставою для оскарження договору страхування, однак не кредитного договору, для якого дане питання не є визначальним.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до того, що висновки суду першої інстанції про обґрунтованість посилань ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на недійність спірного кредитного договору та договору поруки не відповідають положенням закону та матеріалам справи, відтак такий позов до задоволення не підлягає.

Незважаючи на наведені висновки про безпідставність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо визнання недійсними кредитного договору та договору поруки, на підставі чого суд відмовив й у задоволенні первісного позову, колегія суддів тим не менш вважає, що позов банку про стягнення заборгованості за кредитом також не підлягає до задоволення, однак з інших, не врахованих судом першої інстанції, підстав.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Обов'язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

У справах даної категорії позивачем серед іншого має бути доведено й розмір заборгованості, вимогу про стягнення якої він заявив, відтак й відповідність проведених банком нарахувань за кредитом за кожним із видів таких нарахувань. В той же час, з точки зору колегії суддів, в даному випадку вказані вимоги в повному обсязі виконані не були, оскільки представлені позивачем до суду розрахунки не відповідають вимогам укладеного кредитного договору та закону, що прямо було встановлено висновком експерта № 1377,1378 від 12.08.2016 року за результатами проведення по справі судової економічної експертизи. Інших розрахунків заборгованості за кредитом, які б відповідали умовам договору та положенням закону, позивачем до суду представлено не було. При цьому у суду відсутня можливість самостійно встановити наявність та розмір такої заборгованості, оскільки кожне з неналежно здійснених нарахувань, відтак і наступне неналежне зарахування проведених платежів, веде до зміни усіх без винятку показників за кредитом. З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем не було належним чином обґрунтовано та доведено його позовних вимог, відтак вони до задоволення не підлягають.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

За результатами розгляду справи колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи та ухвалене з порушенням норм матеріального права, відтак підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2016 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення. У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовити та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживача відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий С.О.Журба

Судді: О.П. Коцюрба

Д.О. Таргоній