АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2432/17 Справа № 202/7325/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Бєсєда Г. В. Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 17 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради (далі - КП «Дніпроводоканал» ДМР) про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, мотивуючи тим, що вона є споживачем послуг з централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надає КП «Дніпроводоканал» ДМР.

Зазначала, що 19 листопада 2016 року отримала від відповідача вимогу про сплату заборгованості у розмірі 7.217 грн.97 коп., яку вважає неправомірною та такою, що порушує ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Вказувала, що представниками КП «Дніпроводоканал» було їй неодноразово відмовлено в укладенні договору про реструктуризацію заборгованості, зазначена у вимозі сума заборгованості відрізняється від суми, яка зазначена в особистому кабінеті абонента.

Посилаючись на те, що неможливо встановити дійсність структури заборгованості, підстави її нарахування, що порушує її права та порушує ст.ст.4,5,15 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст.3,15,118,119,120 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати дії КП «Дніпроводоканал» ДМР щодо ненадання інформації про підстави нарахування та структури заборгованості за надані послуги з централізованого питного водопостачання та водовідведення протиправними та зобов'язати надати розрахунок заборгованості станом на 01 січня 2014 року з поясненням підстав нарахування та структури заборгованості.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 17 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 10,60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1)комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2)послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3)послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4)послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Виходячи з положень статей 6,626-631,526 ЦК України, укладений договір є обов'язковим для належного виконання сторонами, відповідно до його умов, вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 є споживачем послуг з централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надає КП «Дніпроводоканал» ДМР.

Судовим наказом по справі №2н-3169, виданим 13 грудня 2011 року Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська, з ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та позивачки ОСОБА_2 стягнуто борг у розмірі 9.036 грн. 76 коп. на користь МКВП «Дніпроводоканал»

22 лютого 2012 року державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження щодо виконання цього судового наказу (а.с.34).

Відповіддю №В-1875 від 15 серпня 2014 року на заяву ОСОБА_2 про укладення договору реструктуризації по виплаті заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення від 12 серпня 2014 року, наданою заступником директора КП «Дніпроводоканал» з юридичних питань ОСОБА_5, позивача повідомлено, що станом на 13 серпня 2014 року заборгованість ОСОБА_2 складає 7.640 грн.31 коп. та зазначено, що для вирішення питання щодо сплати заборгованості ОСОБА_2 необхідно звернутися до групи з контролю за виконанням судових рішень.

Також ОСОБА_6 повідомлено про наявність на її особовому рахунку заборгованості станом на 01 листопада 2016 року за надані послуги з централізованого питного водопостачання та водовідведення у розмірі 7.217 грн. 97 коп., яку КП «Дніпроводоканал» просить погасити.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що вони безпідставні, недоведені та заявлені не у передбачений законом спосіб.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Згідно ч.1 ст.901, ч.1 ст.903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу.

Виробник зобов'язаний надавати в установленому порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру тарифів, норми споживання, режим надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо (п.6 ч.2 ст.22 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Разом з цим, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження порушення своїх прав з боку КП «Дніпроводоканал» ДМР.

Колегія суддів звертає увагу не те, що згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту положень ст.ст.11,15 ЦПК України цивільні права і обов'язки випливають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений ст.16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Звертаючись до суду із позовними вимогами позивач не зазначила в чому було порушення її прав діями товариства.

Способи захисту цивільних прав, визначені у позовній заяві не відповідають вимогам ст.16 ЦК України, а також ці способи захисту не передбачені нормами Закону України «Про електроенергетику», Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України №1357 від 26 липня 1999 року.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги стосовно повернення виконавчого документа стягувача на підставі п.7 ч.1 ст.47,ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» не свідчить про виконання судового наказу та відсутність заборгованості.

Позивач не надала суду жодних розрахункових документів з яких би вбачалося, що вона здійснює оплату за спожиті послуги.

Доводи стосовно того що сума заборгованості є спірною не свідчить про наявність підстав для задоволення її позову та є абсолютно не доведеними.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Оскільки рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального й процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.304,307,308,312,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.