Апеляційний суд міста Києва
Справа № 758/8819/16-ц Головуючий у суді першої інстанції: Шаховніна М.О.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/639/17 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Поливач Л.Д.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Татаріної Ольги Юріївни - представника Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» та ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення інфляційного збільшення суми боргу, пені та 3% річних.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2016 року позивачі звернулися до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення інфляційного збільшення суми боргу, пені та 3 % річних.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 23 лютого 2014 року в Чернівецькій області сталася ДТП, в результаті якої позивачі зазнали тілесних ушкоджень.

Зазначали, що вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 10 грудня 2014 року ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та стягнуто з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_6 - ОСОБА_5 матеріальну шкоду, пов'язану із лікуванням дитини у розмірі 15 503 грн. 99 коп., шкоду, пов'язану із стійкою втратою працездатності у сумі 21 924 грн., моральну шкоду - 5 000 грн.; на користь потерпілої ОСОБА_5 шкоду, пов'язану із тимчасовою втратою працездатності у сумі 8 637 грн. 50 коп. та 5000 грн. моральної шкоди; на користь ОСОБА_4 5000 грн. моральної шкоди. Даний вирок ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 11.03.2015 в частині цивільних позовів залишено без змін.

На підставі вказаних рішень, 20 березня 2015 року Новоселицьким районним судом Чернівецької області видано виконавчі листи та 23 квітня 2015 року ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві відкрито виконавчі провадження за даними виконавчими листами.

Відповідач свої зобов'язання щодо виплати страхового відшкодування виконав лише 31 травня 2016 року. Посилаючись на те, що відповідач несвоєчасно виконав рішення суду, прострочив виконання зобов'язань за період з 12.03.2015 по 30.05.2016 , позивачі просили стягнути з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь:

-ОСОБА_5, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6, пеню у розмірі 25 998, 45 грн., З % річних у розмірі 1 551,81 грн., інфляційне збільшення боргу у розмірі 16 462, 06 грн.;

-ОСОБА_5 пеню у розмірі 8 334, 17 грн., З % річних у розмірі 498, 79 грн., інфляційні збитки у розмірі 5 291, 35 грн.;

-ОСОБА_4 пеню у розмірі 3 055,60 грн., З % річних у розмірі 182, 87 грн., інфляційні збитки у розмірі 1 940 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_5, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6, пеню у розмірі 18 059 грн. 65 коп., З % річних у розмірі 1 372 грн., інфляційне збільшення боргу у розмірі 14 522 грн. 06 коп.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_5 пеню у розмірі 4 167 грн. 00 коп., З % річних розмірі 316 грн. 63 коп., інфляційні збитки у розмірі 3 351 грн. 35 коп.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 418 грн. 86 коп. та витрати і правову допомогу у розмірі 5 394,80 грн.

У решті позовних вимог відмовлено.

На зазначене рішення кожна сторона подала апеляційну скаргу.

Так, Татаріна Ольга Юріївна - представник Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» вважає ухвалене рішення в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_5, яка діє в свої інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 незаконним та таким, що підлягає скасуванню внаслідок неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права. При цьому зазначала, що на правовідносини, які виникли між сторонами не поширюються норми ст. 625 ЦК України. Окрім того, право сторони в установленому законом порядку оскаржувати рішення суду, а тому не можна вважати, що рішення суду виконано відповідачем з порушенням строків його виконання. Також представник відповідача посилався на те, що відсутні були у суда правові підстави до часткового задоволення вимог на правову допомогу. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі зазначали, що рішення суду не в повній мірі є законним та обгрунтованим. Зокрема вказували, що суд неправильно застосував до правовідносин, які виникли між сторонами норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Просили рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення усіх позовних вимог.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Татаріної Ольги Юріївни - представника Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

За правилами ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог ( ч.1 п.2 ст. 307 ЦПК України).

Статтею 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

- неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

- недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

- невідповідність висновків суду обставинам справи;

- порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обгрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Згідно з п. 2 Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 р. №14 "Про судове рішення у цивільній справі" обгунтованим визнається рішення , в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи , висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положеньст.57-66 ЦПК України.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_5, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6 пеню у розмірі 18 059 грн. 65 коп., З % річних у розмірі 1 372 грн., інфляційне збільшення боргу у розмірі 14 522 грн. 06 коп.; на користь ОСОБА_5 пеню у розмірі 4 167 грн. 00 коп., З % річних розмірі 316 грн. 63 коп., інфляційні збитки у розмірі 3 351 грн. 35 коп., судовий збір у розмірі 418 грн. 86 коп. та витрати і правову допомогу у розмірі 5 394,80 грн., суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог в цій частині. Щодо позовних вимог ОСОБА_4, то суд вважав відсутніми правові підстави до їх задоволення.

Проте, з такими висновками суду не можна погодитись виходячи з наступного.

Статтею 6 Закону України " Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів " визначено ,що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до частини 2 статті 8 Закону України «Про страхування», страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

В силу пункту 22.1 статті 22 Закону України " Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" ( далі - Закон № 1961 - IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно пункту першого статті 984 ЦК України страховиком є юридична особа, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності.

Відповідно до п.п.1-3 ч.1 статті 988 ЦК України страховик зобов'язаний ознайомити страхувальника з умовами та правилами страхування; протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати страхувальникові; у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Згідно статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування -це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначенні строки та виконувати інші умови договору.

За пунктом 3 частини першої статті 20 Закону України «Про страхування» при настанні страхового випадку страховик зобов'язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Згідно статті 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що 27 квітня 2013 року між ПрАТ " Українська пожежно-страхова компанія" та ОСОБА_7 було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ( Поліс № АС/1042845 від 27.04.2013) (т. 1 а.с. 83).

23 лютого 2014 року в Чернівецькій області сталася дорожньо-транспортна пригода внаслідок якої позивачі зазнали тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості.

Вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 10 грудня 2014 року визнано винуватою ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України і призначено їй покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді двох років позбавлення волі із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки та відбування строку покарання з 10.12.2014.

Цивільний позов потерпілих ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задоволено.

Стягнуто на користь представника малолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_5, з ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія»: матеріальну шкоду, пов'язану з лікуванням дитини ОСОБА_6 у сумі 15503,99 грн.; - шкоду пов'язану із стійкою втратою працездатності її доньки ОСОБА_6, відповідно до чинного законодавства України визнана дитиною-інвалідом: у розмірі 18 мінімальних заробітних плат, що складає 21924,00 грн.; - моральну шкоду, яку зазнала її донька ОСОБА_6, у розмірі 5000,00 грн.

Стягнуто на користь представника малолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_5, з ОСОБА_7: - моральну шкоду, яку зазнала її донька ОСОБА_6, у розмірі 30000,00 грн. .

Стягнуто на користь ОСОБА_5 з ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія»: - шкоду пов'язану з її тимчасовою втратою працездатності у сумі 8 637,50 грн.; - моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн..( т. 1 а.с. 26-30).

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 11 березня 2015 року вирок Новоселицького районного суду Чернівецької області від 10 грудня 2014 року щодо ОСОБА_7, яку визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення , передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України змінено.

Визнано ОСОБА_7 засудженою за ст. 286 ч. 2 КК України із застосуванням ст. 69 КК України на два роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на два роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки. Цивільний позов залишено без змін.

Вирок суду набрав чинності 11 березня 2015 року. Зобов'язання (цивільний позов) за вироком суду зводяться до сплати грошей, а відтак є грошовим зобов'язанням.

На підставі вироку суду, 20 березня 2015 року було видано три виконавчі листи (т. 1 а.с.35-37).

Постановами відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві ВП № 47322186, ВП № 47321971, ВП № 47322672 від 23 квітня 2015 року відкрито виконавче провадження на примусове виконання рішення. ( т. 1 а.с. 38-40).

11 квітня 2016 року позивачі звернулися із скаргою до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на дії ПрАТ" УПСК" щодо не виконання зобов'язання про сплату страхового відшкодування ( т. 1 а.с. 43-47).

Листом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг ( Нацкомфінпослуг) від 16.05.2016 № 3034/13-12 позивачів повідомлено про те, що виявлено ознаки порушення страховиком законодавства у сфері фінансових послуг щодо нездійснення виплати страхового відшкодування у порядку , встановленому законодавством та відповідно до п. 36.5 ст. 36 Закону України " Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" роз'яснено позивачам, що законом не передбачений порядок виплати пені, при виплаті страховиком страхового відшкодування на підставі рішення суду , у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати ) розглядався у судовому порядку . При цьому вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 10.12.2014 та іншими судовими інстанціями не вирішено питання про стягнення з ПрАТ" УПСК" пені за несвоєчасне здійснення страхового відшкодування ( т. 1 а.с. 48, 49).

Розпорядженням Національної комісії , що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №1194 від 07.06.2016 закрито справу про порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг , провадження у якій розпочато актом про правопорушення, вчиненні ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" на ринку фінансових послуг від 18.05.2016 № 313/13-14/13/6, у зв' язку з тим, що порушення та його наслідки усунено порушником самостійно до застосування Нацкомфінпослуг заходу впливу (т. 1 а.с. 117-118).

Згідно платіжних доручень № 46123 від 31 травня 2016 року на суму 5000 грн. , № 46122 від 31 травня 2016 року на суму 13637, 50 грн., № 46121 від 31 травня 2016 року на суму 13 637, 50 грн., № 46124 від 31 травня 2016 року на суму 13 286, 50 грн., № 46150 від 02 червня 2016 року на суму 15503,99 грн., ПрАТ" УПСК" на виконання вироку суду (цивільного позову) виплатило позивачам страхове відшкодування у повному обсязі лише 31 травня 2016 року та 02 червня 2016 року (т. 1 а.с. 99-103).

Вважаючи, що рішення (вирок) суду про стягнення грошових коштів з відповідача виконано з порушенням процесуальних строків, позивачі звернулися до суду за захистом порушеного права. Позовні вимоги, як зазначено вище задоволені частково.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в частині стягнення пені, інфляційних втрат та 3-х відсотків річних суд першої інстанції виходив з того що оскільки вироком суду на користь ОСОБА_4 стягнуто лише моральну шкоду, то застосування штрафних санкцій в такому випадку не поширюється на моральну шкоду. Між тим, такий висновок суду є помилковим, оскільки стягнуті кошти у відшкодування моральної шкоди відносяться також до грошового зобов'язання, а його прострочене виконання тягне застосування штрафних санкцій.

А тому, рішення суду в цій частині не можна визнати законним, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4 за наступних підстав.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається статтею 610 ЦК України.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Аналогічні положення щодо зобов'язання страховика сплатити неустойку в розмірі, установленому договором або законом у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати, містяться в ст. 992 ЦК України.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Відповідно до ч. 36.5. ст. 36 Закону України " Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів " за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування ( регламентної виплати) з вини страховика ( МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного Банку України , яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не обмежується.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Так , як визначено у ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Отже, аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Проте, нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що представник ПрАТ " УПСК" Татаріна О.Ю. заявила про застосування сроків позовної давності в суді першої інстанції ( т. 1 а.с. 119).

Позивачі звертаючись до суду з позовом просили стягнути пеню, обчислену за період з 12 березня 2015 року по 30 травня 2016 року.

Проте, суд першої інстанції при визначенні періоду та розміру нарахування пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання , не правильно встановив період її стягнення, при цьому не врахував той факт, що ПрАТ" УПСК" здійснило виплату 30 травня 2016 року , а з позовом позивачі звернулися до суду 12 липня 2016 року.

За таких обставин, застосовуючи строк позовної давності один рік, позовні вимоги щодо стягнення пені підлягають задоволенню за період з 12 липня 2015 року по 30 травня 2016 року .

Аналізуючи викладене та зважаючи на застовування строку позовної давності, заявленого відповідачем, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з ПрАТ" УПСК" пені у розмірі 17 473, 21 грн.

Зокрема, ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позовних вимог ОСОБА_4 у частині стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних суд безпідставно виходив з відсутності підстав до застосування наслідків передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України , оскільки вироком суду було стягнуто лише моральну шкоду.

Проте, такий висновок суду не ґрунтується на вимогах закону, оскільки зазначена обставина не є підставою для відмови у задоволені позову ОСОБА_4, і даний спір між сторонами виник щодо стягнення заборгованості за прострочення виконання зобов'язання встановленим за вироком суду і є грошовим зобов'язанням .

Крім того, вирішуючи спір суд не звернув уваги на те, що сторонами у спорі було заявлено про застосування строків позовної давності.

Враховуючи, що зобов'язання фактично виконане 30 травня 2016 року, а позов позивачі подали до суду 12 липня 2016 року .

Встановивши , що відповідач не сплатив позивачам страхове відшкодування, а саме: ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_5 - 42 427, 99 грн., ОСОБА_5 - 13 637, 5 грн., ОСОБА_4 - 5000 ,00 грн. , суд обґрунтовано частково стягнув пеню на користь двох позивачів ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_5 та ОСОБА_5.

Таким чином, за період з 12 липня 2015 року по 30 травня 2016 року з відповідача на користь ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_5 необхідно стягнути пеню у розмірі 17473, 21 грн., ОСОБА_5 - пеню у сумі 5616, 36 грн. та ОСОБА_4 пеню у розмірі 2059, 16 грн..

Щодо застосування судом норми статті 625 ЦК України колегія суддів виходить з такого.

Задовольняючи частково позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних суд дійшов помилкового висновку про застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, щодо нарахування інфляційних втрат та 3 % річних лише щодо матеріальної шкоди, не враховуючи при цьому, що положення цієї статті застосовуються також і до моральної шкоди, оскільки вироком суду встановлено виплату страхового відшкодування заподіяного внаслідок ДТП , і на відповідача покладений обов'язок своєчасно виконати грошове зобов'язання.

Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

За частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України).

Отже, договір про надання послуг (зокрема, страхових) є складним зобов'язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов'язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов'язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати.

Згідно зі статтею 511 ЦК України у випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Проаналізувавши норми ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

Саме до останнього виду грошових зобов'язань належить укладений сторонами договір про надання послуг, оскільки ним установлена ціна договору - страхова сума.

Крім того, слід зазначити, що ст. 625 ЦК України розміщена в розд. І "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 ЦК України , а тому поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору обов'язкового страхування наземного транспорту, є грошовим зобов'язанням.

Таким чином, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язання, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню в повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Разом з тим, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання.

Аналіз правових норм, зокрема, ст. ст. 536, ст. 549, ч. 2 ст. 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена.

На відміну від практики застосування судами касаційної інстанції положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, згідно з якою в разі порушення стороною договору своїх грошових зобов'язань законодавство не виключає можливості одночасного стягнення з боржника пені (ч. 3 ст. 549 ЦК України), індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

З урахуванням установлених обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав до часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних. Разом з тим, суд не може погодитись з розрахунком суду щодо розміру інфляційних втрат та 3 % річних, оскільки суд належним чином не перевірив наданий позивачами розрахунок заборгованості , виходячи з ч. 2 ст. 625 ЦК України, не врахувавши при цьому, що до суми простроченого зобов'язання враховується як сума матеріального збитку так і моральної шкоди , що призвело до неправильного вирішення справи.

Отже, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення із застосуванням ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо невиконання грошового зобов'язання за вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 10 грудня 2014 року, що набрав законної сили 11 березня 2015 року.

Таким чином, виходячи з наведеного позивачами розрахунку та з урахуванням перевірки розрахунку інфляційного збільшення суми грошового зобов'язання та 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та 3 % річних, заборгованість за вироком суду ПрАТ"УПСК" перед ОСОБА_6 в інтересах якої дії ОСОБА_5 складає 42 427, 99 грн.., а тому з відповідача на користь останньої підлягає до стягнення 3 % річних від простроченого грошового зобов'язання з 12 березня 2015 року по 30 травня 2016 року , що становить 1 551, 81 грн. ( 42427,99 х 0,03х кількість днів) ( розрахунок здійснено за допомогою " Ліга-закон" )

Індекс інфляції за період з 12.03.2015 по 30.05.2016 складає 1, 388 грн.

Отже, інфляційні втрати за період з 12.03.2015 по 30.05.2016 що підлягають до стягнення на користь ОСОБА_5, яка діє в інтересах свої та неповнолітньої доньки ОСОБА_6 , що становить 16462, 06 грн. , де 1, 388х42427, 99 грн.=58890,05 грн., інфляційне збільшення 58890, 05 - 42 427,99 = 16462,06 грн.

Заборгованість за вироком суду ПрАТ"УПСК" перед ОСОБА_5 складала 13637,50 грн., а тому з страхової компанії на користь позивача підлягає до стягнення 3 % річних від простроченого грошового зобов'язання з 12 березня 2015 року по 30 травня 2016 року , що становить 498, 79 грн. (13637,50- 0,03 х кількість днів), інфляційні втрати - 5291,35 грн. ( 1,388х13637,50=18928,85 грн., де 18928,85-13637,50=5291,35 грн.).

Заборгованість за вироком суду ПрАТ"УПСК" перед ОСОБА_4 складала 5000,00 грн., а тому з страхової компанії на користь позивача підлягає до стягнення 3 % річних від простроченого грошового зобов'язання з 12 березня 2015 року по 30 травня 2016 року , що становить 182, 87 грн.(5000,00х0,03хкількість днів) та інфляційні втрати, що складають 1940,00 грн. ( 1,388х5000,00=6940,00 грн., де інфляційне збільшення складає 6940,00-5000,00=1940,00).

Зазначений розрахунок здійснено та перевірено з допомогою програми " Ліга - Закон".

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК Українисудові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК Українидо витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У п. п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір мінімальної заробітної плати на час виникнення між сторонами правовідносин становив 1378,00 грн., а з 01 травня 2016 року по 30 листопада 2016 року становив 1450,00 грн.

Встановлено, що 05 квітня 2016 року між адвокатом Шкварчуком В.Д. та ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та інтересах своєї малолітньої доньки ОСОБА_6 було укладено Договір про надання правової допомоги та Додаткову угоду №1 від 05 квітня 2016 року ( т. 1 а.с. 58, 59).

Згідно з розрахунку № 1 та Акту виконаних робіт №1, квитанції № 003/2016 від 11 липня 2016 року суми гонорару за надану правову допомогу за Договором про надання правової допомоги ОСОБА_6 від 05.04.2016 ОСОБА_5 понесла витрати у розмірі 7 324,00 грн. ( т. 1 а.с.60-62).

Таким чином, ОСОБА_5 було надано правову допомогу 9, 5 год. , тобто виходячи із розрахунку 1378х4х40%=2204, 80 грн. та 1450х5,5х40%=3190, 00 грн.., витрати на правову допомогу складають на загальну суму 5 394, 80 грн.

А тому, висновки суду в частині стягнення правової допомоги є обгрунтованими.

Посилання позивачів щодо стягнення витрат на підготовку скарги про порушення законодавства у сфері страхування " до Нацкомфінпослуг не заслуговують на увагу суду, оскільки судове рішення виконувалося в примусовому порядку, а вказана скарга стосується саме дій відповідача та не сплати страхового відшкодування, що не пов'язано саме з розглядом цієї справи . При цьому спірні правовідносини виникли внаслідок не своєчасного виконання судового рішення.

Не підлягають до задоволення і вимоги позивачів про відшкодування витрат на проїзд з м. Чернівці до м. Києва і у зворотньому напрямку за відсутності належних та допустимих доказів.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що адвокат Шкварчук В.Д. приймав участь у розгляді справи в якості представника позивачів, проте судом не було постановлено ухвалу про допуск до участі його у справі як особи, яка надає правову допомогу, що вимагає ст. 56 ЦПК України, а тому на думку відповідача не є правовою підставою для стягнення витрат на правову допомогу адвоката не заслуговують на увагу суду, оскільки позивачі, які брали участь у справі мають право на правову допомогу , яка надається адвокатом, і повноваження ШкварчукаВ.Д. для участі у справі посвідчені такими документами: договором про надання правової допомоги від 05 квітня 2016 року, свідоцтвом про право заняття адвокатською діяльністю № 547 від 22.06.2012 на підставі яких він має право бути допущеним до участі у справі . Зокрема, при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати , що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI " Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідно договору ( статті 12, 42, 56 ЦПК). ( а.с 58, 63, 64).

Отже, суд першої інстанції правильно виходив із відсутності документального підтвердження витрат на правову допомогу поза межами судового засідання , а саме, подача скарги до Нацкомфінпослуг та дійшов обґрунтованого висновку про компенсацію таких витрат тільки за участь адвоката Шкварчука В.Д. з наданням консультації, ознайомлення із матеріалами кримінальної справи щодо надання та збирання доказів до суду першої інстанції та складання позовної заяви до суду.

Доводи ПрАТ" УПСК" про те, що страхова компанія не погодившись з вироком суду подала апеляційну скаргу і на підставі апеляційного розгляду виконавчі листи були повернуті, при цьому жодних документів про необхідність сплати страхового відшкодування від позивачів не надходили, що є підставою для відмови у задоволені позовних вимог про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат не заслуговують на увагу суду, оскільки вирок суду набрав законної сили 11 березня 2015 року, а грошове зобов'язання відповідачем виконане лише 31 травня 2016 року, при цьому перегляд справи у апеляційній інстанції не звільняє відповідача від відповідальності вчасно виконати грошове зобов'язання за рішенням суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язання виникають із підстав, встановлених статею 11 ЦК України.

Згідно зі статею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що вимога про застосування пені, інфляційних втрат та 3 % річних до наявних правовідносин є не обгрунтованою так як між сторонами не виникло договірних правовідносин і до правовідносин про відшкодування шкоди не застосовується положення ч. 2 ст. 625 ЦК України при цьому зазначав, що відшкодування шкоди є відповідальністю , а не грошовим зобов'язанням, яке виникає з договірних правовідносин є безпідставними, оскільки грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду.

За таких обставин , рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в частині стягнення пені , інфляційних втрат та 3 % річних від простроченого грошового зобов'язання на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, та в частині не задоволених вимог щодо ОСОБА_4 , в іншій частині вимоги не підлягають задоволенню з наведених підстав, а тому відсутні підстави до скасування рішення суду в цій частині.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Виходячи з розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1207,23 грн. судового збору (696,47 грн. та 510,76 грн.).

Не підлягають до задоволення і вимоги позивачів про відшкодування витрат по оплаті судового збору у розмірі 633,15 грн. за подачу позовної заяви до суду першої інстанції, оскільки дане питання було вирішено судом першої інстанції пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства " Українська пожежно-страхова компанія" Татаріної Ольги Юріївни відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежено-страхова компанія" про стягнення пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства " Українська пожежно-страхова компанія " ( ) на користь ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1), яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 пеню у розмірі 17473, 21 грн., 3 % річних у розмірі 1551,81 грн., інфляційні втрати у розмірі 16 462, 06 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства " Українська пожежно-страхова компанія" на користь ОСОБА_5 пеню у розмірі 5616,36 грн., 3 % річних у розмірі 498,79 грн., інфляційні втрати у розмірі 5291,35 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства " Українська пожежно-страхова компанія" на користь ОСОБА_4 пеню у розмірі 2059,16 грн., 3 % річних у розмірі 182, 87 грн., інфляційні збитки у розмірі 1940,00 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства " Українська пожежно-страхова компанія" на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 1207,23 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді