АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 759/6748/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2791/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Величко Т.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горбачовій І.В.

за участю: представника позивача Олейнік Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Сокуренко Наталії Вікторівни на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року

у справі за позовом ПАТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості.

в с т а н о в и л а :

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Обгрунтовуючи свої вимоги тим, що 02.07.2012 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладено договір, згідно якого банк надав позичальнику грошові кошти у сумі 6700 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач виконав вимоги укладеного договору. Однак, відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання, допустивши заборгованість, яка станом на 31.03.2016 року становить 39788,92 гривень, що складається із 5894,37 гривень - заборгованість за кредитом; 28573,65 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2950 гривень - заборгованість за пенею та комісією, штрафи: 500 гривень (фіксована частина 1870,90 (процентна складова). А відтак просив задовольнити вимоги та стягнути заборгованість.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року позов у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду представник позивача подала апеляційну скаргу. Де ставила питання про його скасування та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі. Мотивуючи тим, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Вказуючи, що судом першої інстанції залишено поза увагою те, що при укладенні договору відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privathank.iia/terms/, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Копії умов та правил надання банківських послуг та правил користування платіжною карткою додані до позовної заяви. Відповідач користувався кредитним лімітом та погашав заборгованість, тобто погодився з умовами укладеного договору, встановленим лімітом, та відповідно отримав кредитну картку, яка є спеціальним платіжним інструментом.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити.

Відповідач тричі повідомлявся про день та час розгляду апеляційної скарги за місцем проживання що визначено в матеріалах справи. Проте судові повідомлення поверталися назад з відміткою про закінчення терміну зберігання. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців - за адресою місця їх проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручено їм належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у його відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, в разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак вважав, що позивачем не доведено належними та обґрунтованими доказами та не повідомлено про підстави звільнення від доказування у порядку ст. 61 ЦПК України щодо розміру заборгованості ОСОБА_6 за кредитним договором.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Так, судом при розгляді справи встановлено, що 02.07.2012 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладено договір б/н згідно якого банк надав позичальнику грошові кошти у сумі 6 700 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення,що відповідає строку дії картки.

При укладенні договору відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку» які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Пунктом 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна сторона не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той самий строк.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

На час постановлення судового рішення до матеріалів справи позивачем були додані анкета - заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна», Умови та Правила про надання банківських послуг, розрахунок заборгованості.

Підписавши довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» відповідач погодився щомісячно до 25 числа визначені умовами суми.

Відтак, за таких умов, суд першої інстанції не мав правових підстав для висновку про неотримання відповідачем кредитних коштів, а відтак і невірного розрахунку заборгованості.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання у зв'язку з чим виникла заборгованість, розмір якої у встановленому законом порядку відповідачем ос порений не був, тому на думку колегії суддів підлягав до стягнення з відповідача.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_6 про застосування строків позовної давності, яка подана до винесення судом першої рішення, згідно вимог частини третьої статті 267 ЦК України.

А відтак, виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 237 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що виникла заборгованість, а саме - 39 788,92 гривень складається із 5894,37 гривень - заборгованість за кредитом; 28573,65 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2950,00 гривень - заборгованість за пенею та комісією, штрафи: - 500 гривень фіксована частина, 1870,90 гривень штраф (процентна складова), які підлягають стягненню в судовому порядку.

Разом з тим, колегія суддів не убачає підстав для задоволення вимог в частині стягнення штрафу в сумі 500 гривень (фіксована частина) та 1870,90 гривень (процента складова) з огляду на таке.

Відповідно до п.2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг передбачено стягнення штрафу з позичальника при порушенні останнім строків платежів за будь-яким грошовим зобов'язанням.

Окрім того, умовами договору передбачена сплата пені у разі прострочення виконання зобов'язання.

В Постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15 висловлена наступна правова позиція:

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів уважає, що в частині задоволення вимог про стягнення штрафу слід відмовити з огляду на зазначені вище вимоги законодавства та правову позицію Верховного суду України.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового за правилами ст. 309 ЦПК України про часткове задоволення вимог позивача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» з зазначених вище підстав.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305, 307, 309, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Сокуренко НаталіїВікторівни задовольнити частково.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року скасувати та постановити нове, за яким:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 5 894,37 (п'ять тисяч вісімсот дев'яносто чотири) гривень, заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 28 573,65 (двадцять вісім тисяч п'ятсот сімдесят три) гривни; заборгованість за пенею та комісією в сумі 2 950 (дві тисячі дев'ятсот п'ятдесят) гривень.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Також стягнути з ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судові витрати у розмірі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) гривень.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржено в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: