Єдиний унікальний номер 240/245/17 Номер провадження 22-ц/775/1455/2017
Головуючий у 1-ій інстанції Шинкаренко А.І.
Доповідач Соломаха Л.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Мальованого Ю.М., Осипчук О.В.

при секретарі Марченко Я.О.

за участю:

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання, з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4 на рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 22 травня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

14 квітня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на його утримання у зв'язку з продовженням навчання.

Зазначав, що відповідач є його батьком. Після розірвання шлюбу між батьками він проживає з матір'ю.

Посилаючись на те, що він навчається на І курсі Харківського національного університету радіоелектроніки на денномі відділенні, у зв'язку з чим не працює та потребує матеріальної допомоги, що батько працює та має можливість надавати йому матеріальну допомогу, проте добровільно матеріальної допомоги не надає, просив стягнути з відповідача на його користь аліменти на його утримання в розмірі 1/3 частки всіх видів доходів відповідача щомісяця до закінчення навчання (а.с. 1-3).

Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 22 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на його утримання у розмірі 1/5 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 10 квітня 2017 року, на період навчання у Харківському національному університеті радіоелектроніки, але не більш ніж до досягнення ним 23 років. Стягнуто з відповідача ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі 640,00 грн. (а.с. 49 - 51).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4, посилається на те, що визначений судом розмір аліментів не є достатнім для забезпечення його гармонійного розвитку, що прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 1 624 грн.

Суд при визначенні розміру аліментів не врахував, що він перебуває у скрутному матеріальному становищі, оскільки мешкає не в гуртожитку університету, а на орендованій квартирі у м. Харкові, жодних доходів окрім стипендії не має. Потребує матеріальної допомоги на оплату оренди квартири, проїзду в громадському транспорті, занять в спортивній секції, на придбання підручників та інших особистих речей.

Зазначає, що його мати, ОСОБА_2, постійно ніде не працює , іноді працює за цивільно-правовими угодами.

Відповідач не є інвалідом, знаходиться у працездатному віці, не є обмежено працездатним та має можливість утримувати свого повнолітнього сина, який продовжує навчання.

Медична довідка, згідно якої відповідач потребує щорічного лікування, яку врахував суд, не є висновком ЛКК та не відповідає встановленим вимогам законодавства.

Суд не врахував матеріальне становище платника аліментів, а саме, що він є людиною матеріально забезпеченою, аліменти нікому не платить, стягнень за виконавчими документами з нього не здійснюється, інших неповнолітніх дітей не має, батьки на його утриманні не перебувають.

Просить рішення суду змінити, стягнути на його утримання аліменти в розмірі 1/3 частки з усіх видів доходів відповідача (а.с. 57-60).

В судове засідання апеляційного суду позивач не з'явився, з'явився його представник ОСОБА_2, яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 11 серпня 2017 року (а.с.84), доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

До такого висновку апеляційний суд дійшов з наступних підстав:

З матеріалів справи встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є батьком позивача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Цей факт підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_5 серія НОМЕР_1, виданим Олександрівським райвідділом РАГС Донецької області 11.03.1999 року (а.с. 44), та свідоцтвом про зміну імені ОСОБА_5 на ОСОБА_4, яке видане Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 09.06.2015 року (а.с. 42).

Постановою судді Олександрівського районного суду Донецької області від 01 грудня 2003 року з ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, були стягнуті аліменти до його повноліття у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ? неоподаткованого мінімуму доходів громадян на дитину, з 21 листопада 2003 року до його повноліття (а.с. 7).

Відповідач за цим судовим рішенням сплачував аліменти до 02 березня 2017 року, що підтверджується довідкою про заробітну плату, яка видана ПАТ «Укртелеком» Дніпропетровська філія 04.05.2017 року за № 699 (а.с. 27а).

Згідно довідки Харківського національного університету радіоелектроніки від 12.05.2017 року № 4151 ОСОБА_4 є студентом першого курсу Харківського національного університету радіоелектроніки, денна форма навчання, на бюджетній основі (а.с. 38 ).

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, суд першої інстанції виходив з того, що в зв'язку з продовженням навчання син відповідача потребує матеріальної допомоги, а відповідач визнає свій обов'язок надавати сину матеріальну допомогу у зв'язку з продовженням навчання.

Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст. 199 Сімейного кодексу України (далі СК України).

Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

З матеріалів справи встановлено, що син відповідача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, досяг повноліття, але не досяг віку 23 років.

Згідно довідки Харківського національного університету радіоелектроніки від 12.05.2017 року № 4151 ОСОБА_4 є студентом першого курсу Харківського національного університету радіоелектроніки, денна форма навчання (а.с. 38 ).

Згідно довідки Харківського національного університету радіоелектроніки від 07.08.2017 року № 13 ОСОБА_4 отримує стипендію: з лютого 2017 року по червень 2017 року у розмірі 1 100,00 грн. щомісяця, з липня 2017 року - 1 145,00 грн. (а.с. 80).

Відомості про наявність у позивача інших доходів в матеріалах справи відсутні.

Оскільки позивач в теперішній час у зв'язку із навчанням не працює, його дохід (стипендія) на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (22 травня 2017 року) складав 1 100 грн., що менше, ніж встановлений ст. 7 Закону України від 21.12.2016 року № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць, який складає з 1 січня 2017 року - 1600 гривень, з 1 травня - 1684 гривні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у зв'язку з продовженням навчання позивач потребує матеріальної допомоги.

Відповідач згідно матеріалів справи є працездатною особою, він ІНФОРМАЦІЯ_3, має постійне місце роботи - працює в Публічному акціонерному товаристві «Укртелеком» Дніпропетровська філія на посаді начальника дільниці та його середньомісячний заробіток за період з листопада 2016 року по квітень 2017 року складає 5 647,72 грн. (за 6 місяців дохід склав 33 886,33 грн.), що підтверджується довідкою роботодавця від 04.05.2017 р. № 699 (а.с. 27а ).

Враховуючи зазначене, відповідач може надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину у зв'язку з продовженням ним навчання. До того ж відповідач визнає свій обов'язок надавати матеріальну допомогу сину у зв'язку із продовженням ним навчання.

Відповідно до ст. 200 СК України (у редакції, яка діяла на час постановлення оскаржуваного судового рішення) суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу, а саме: стану здоров'я та матеріального становища дитини; стану здоров'я та матеріального становища платника аліментів; наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інших обставин, що мають істотне значення.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

При визначенні розміру аліментів, суд першої інстанції врахував, що позивач отримує лише стипендію, що обов'язок утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання, в рівній мірі стосується обох батьків, а також матеріальне становище платника аліментів, який працює, зокрема, розмір його заробітної плати, потребу у щорічному лікуванні у зв'язку із захворюванням «ПТФС. Хронічний тромбофлебіт глибоких вен лівої гомілки».

Враховуючи зазначені обставини, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягають стягненню аліменти в розмірі 1/5 частки його доходів.

Апеляційний суд вважає, що висновок суду щодо розміру матеріальної допомоги, яка підлягає стягненню на користь позивача у зв'язку із продовженням навчання, є законним та обґрунтованим.

При визначенні розміру аліментів суд першої інстанції правильно врахував обставини, зазначені у статті 182 СК, саме в редакції, яка діяла на час постановлення судом першої інстанції оскаржуваного судового рішення, а саме матеріальне становище позивача, який є повнолітнім, продовжує навчання та отримує стипендію в розмірі 1 100 грн. (на час постановлення оскаржуваного рішення); матеріальне становище платника аліментів, який має постійне місце роботи та постійний дохід, середньомісячний розмір якого складає 5 647,72 грн., стан його здоров'я.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував матеріальне становище платника аліментів, а саме, що відповідач є людиною матеріально забезпеченою, є необґрунтованими.

При визначенні розміру аліментів суд врахував розмір доходів відповідача, які є доведеними. Доказів про те, що відповідач має інші доходи, ніж заробітна плата, позивачем суду не надано.

Посилаючись на те, що відповідач є людиною матеріально забезпеченою, позивачем не надано суду доказів про наявність у відповідача рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, які свідчать про можливість відповідача надавати йому матеріальну допомогу у більшому розмірі, ніж визначений судом.

Посилання позивача на те, що суд не врахував, що відповідач аліменти нікому не сплачує, утримання за виконавчими документами з нього не здійснюються, інших неповнолітніх дітей він не має, батьки на його утриманні не перебувають, не впливають на висновки суду. Ці обставини, а саме, наявність у відповідача на утриманні інших дітей, непрацездатних батьків, при визначенні судом розміру аліментів не враховувалися, тобто суд виходив з того, що не доведено, що відповідач має на утриманні інших дітей, непрацездатних батьків.

Доводи апеляційної скарги про те, що медична довідка, згідно з якою відповідач потребує щорічного лікування, яку врахував суд, не є висновком ЛКК та не відповідає встановленим вимогам законодавства, також є необгрунтованими.

В матеріалах справи наявна саме довідка ЛКК Олександрівської лікарні планового лікування (№ 4/71 від 06.05.2017 року), згідно якої вдповідач ОСОБА_3 має захворювання «ПТФС. Хронічний тромбофлебіт глибоких вен лівої гомілки, за станом здоров'я потребує щорічного лікування (а.с. 28). Зазначена довідка підписана головою ЛКК та членами ЛКК, посвідчена печаткою ЛКК комунального закладу охорони здоров'я «Олександрівська лікарня планового лікування», а також печаткою комунального закладу охорони здоров'я «Олександрівська лікарня планового лікування», тобто стан здоров'я відповідача підтверджується саме довідкою ЛКК, яка позивачем не спростована. Доводи апеляційної скарги про те, що заначена довідка не відповідає встановленим вимогам законодавства є необґрунтованими, позивачем не зазначено яким же конкретно вимогам законодавства не відповідає ця довідка.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що його мати не працює, тобто не може надавати йому матеріальну допомогу, не впливають на висновки суду. Мати позивача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, тобто є працездатною, і має можливість утримувати свого повнолітнього сина, який продовжує навчання.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_2, тобто мати позивача, пояснила, що вона щомісяця надає сину матеріальну допомогу у розмірі біля 2 000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував, що позивач мешкає не в гуртожитку університету, а на орендованій квартирі у м. Харкові, також не спростовують висновків суду.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Позивачем ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано доказів про те, що він несе витрати на оренду житла у м. Харкові та про розмір цих витрат.

Доказів про витрати на проїзд в громадському транспорті, на придбання підручників та інших особистих речей, що перевищують розмір матеріальної допомоги, визначеної судом першої інстанції, позивачем суду також не надано.

Відповідно до частини 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про те, що визначений судом розмір аліментів в порушення частини 2 ст. 182 СК України не є достатнім для забезпечення його гармонійного розвитку, що прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 1 624 грн., не ґрунтуються на законі.

Відповідно до частини 2 ст. 182 СК України, в редакції Закону України від 17.05.2017 року № 2037-VII, на яку посилається позивач в апеляційній скарзі, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Проте Закон України від 17.05.2017 року № 2037-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» набрав чинності з 08 липня 2017 року, тобто на час ухвалення оскаржуваного судового рішення він чинним не був.

Відповідно до частини 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Крім того, частиною 2 ст. 182 СК України встановлено мінімальний розмір аліментів на одну дитину, який на правовідносини, що виникли між батьком та повнолітнім сином, який продовжує навчання, не розповсюджується.

Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття (ч. 1 ст. 6 СК України).

Позивач, який досяг 18 років, в розумінні ст. 6 СК України не є дитиною.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 21.12.2016 року № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, якою є позивач, в розрахунку на місяць складає: з 1 січня 2017 року - 1600 гривень, з 1 травня - 1684 гривні.

Позивач отримує стипендію, розмір якої на час ухвалення судового рішення складав 1 100 грн.

Виходячи з доходів відповідача середньомісячний розмір матеріальної допомоги з боку батька у визначеній судом частці буде складати біля 900 грн.

Тобто з урахуванням визначеної судом частки матеріальної допомоги, яку має надавати відповідач, місячнимй дохід позивача буде складати біля 2 000 грн., що перевищує прожитковий мінімум на одну працездатну особу. Крім того, позивач має право отримувати допомогу від другого з батьків - своєї працездатної матері.

Апеляційний суд також враховує, що позивач є працездатною особою, і вже самостійно має докладати зусиль для свого матеріального забезпечення.

Доводи апеляційної скарги позивача про неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновку суду щодо розміру матеріальної допомоги, яку має надавати відповідач, обставинам справи, є не обґрунтованими.

Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України витрати на правову допомогу є судовими витратами.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відмовляючи у відшкодуванні позивачу витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив саме з того, що позивачем не надано суду жодного доказу звернення за правовою допомогою та розрахунку понесених ним витрат.

Лише до суду апеляційної інстанції представником позивача були надані документальні підтвердження витрат позивача на правову допомогу, зокрема, угода № б/н від 13 березня 2017 року про надання правової допомоги ОСОБА_4 по цивільній справі про стягнення аліментів, укладена між адвокатом ОСОБА_7 та позивачем (а.с. 87), квитанція про сплату ним за правову допомогу (досудова підготовка, консультація, складання запитів та позовної заяви) 15 березня 2017 року 2 500 грн. (а.с. 88) та 25 червня 2017 року за складання апеляційної скарги 1 500 грн. (а.с. 89), розрахунок витрат на правову допомогу на суму 4 000 грн. з урахуванням складання апеляційної скарги (а.с. 90-91).

Апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду на час його постановлення. На час постановлення оскаржуваного судового рішення від 22 травня 2017 року позивачем суду не були надані документальні підтвердження витрат на правову допомогу, про що обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, а тому підстави для скасування рішеня суду в цій частині відсутні.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування або зміни рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необгрунтовані і не спростовують висновків суду, тому відповідно до частини 1 ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Що стосується відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 1 500 грн., які позивачем понесені після ухвалення оскаржуваного судового рішення у зв'язку із складанням апеляційної скарги, вони відшкодуванню позивачу відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України не підлягають, оскільки апеляційний суд дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги позивача.

Керуючись ст. 307, ст. 308, ст. 314, ст. 315 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 22 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: Ю.М. Мальований

О.В. Осипчук