Номер провадження: 22-ц/785/2960/17
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В. І.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Сегеди С.М.,

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал», третя особа ОСОБА_3, про захист права власності, заборони вчинення певних дій, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.04.2016 року,

встановила:

28.12.2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеним позовом, в якому просила заборонити ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» обмежувати та/або припиняти централізоване постачання холодної та гарячої води, централізоване водовідведення квартири 74, що розташована у будинку 44 по вулиці Академіка Корольова в місті Одесі, співвласником якої вона є, окрім випадків, встановлених ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та п. 3 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ № 630 від 21.07.2005 року, мотивуючи свої вимоги тим, що договір про надання послуг водопостачання та водовідведення укладено між ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» та іншим співвласником ОСОБА_3 ОСОБА_2 зазначала, що їй стало відомо, що відповідач погрожує відключенням централізованого постачання холодної та гарячої води, централізоване водовідведення каналізації шляхом встановлення заглушки у каналізаційну трубу зазначеної квартири та на думку відповідача підставою для таких дій є наявність заборгованості у ОСОБА_3 за послуги, яки надає ТОВ «Інфокс». Таким чином вона, як власник, у випадку обмеження централізованого постачання холодної та гарячої води, централізованого водовідведення квартири не зможе користуватися своєю житловою квартирою за цільовим призначенням.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29.04.2016 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24.06.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.04.2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.11.2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.04.2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 24.06.2016 року залишено без змін.

Не погоджуючись з рішеннями суду, третя особа - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом процесуального права та не правильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове про задоволення заявлених ОСОБА_2 позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 мотивує тим, що судом першої інстанцій до спірних правовідносин не застосовані норми матеріального права, які врегульовують правовідносини, які склались між сторонами та застосований закон який не підлягав застосуванню, оскільки позивачка не просила суд відшкодувати шкоду. тоді як суд послався на норми матеріального права пов'язані із стягненням заборгованості за послуги. Суд апеляційної інстанції не застосував до спірних правовідносин матеріальний Закон, який підлягав застосуванню - п.3 ч.2 ст.16, ч.2 ст.509 та ст.526 ЦК України, ч.2 ст. 382 ЦК України, рішення Конституційного суду України N 1-2/2004 (4-рп/2004) від 02.03.2004 року, а також ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». ОСОБА_3 зазначає, що судоми не враховано те, що діючим законодавством передбачена безперебійність надання комунальних послуг та не передбачена можливість відключення будь-якого споживача від централізованого постачання холодної та гарячої води та водовідведення у разі несвоєчасного внесення ним платежів за надані послуги та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 як власники у випадку обмеження централізованого постачання холодної та гарячої води, централізованого водовідведення квартири не зможуть користуватися своєю житловою квартирою за цільовим призначенням. Судом першої інстанцій порушені норми ч.2 ст.509 ЦК України та помилково застосовані положення ст.526 ЦК України та оскільки ОСОБА_2не укладала з ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» договір про надання послуг водопостачання та водовідведення, її твердження про відсутність правових підстав для припинення постачання послуг на підставі цього договору є правильним. ОСОБА_3 вважає, що суди не обґрунтували підстави, з яких вони відмовили у задоволенні позову, не надали жодної оцінки тієї обставині, що позивачка не є стороною договору, у зв'язку з чим його положення (щодо припинення надання послуг) на неї не розповсюджуються. Суди лише зазначили на заборгованість з послуг та не обговорили наявність підстав для відключення квартири, співвласником якої є позивачка, від каналізаційної мережі будинку та правомірність цих дій відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 в рівних частках є власниками квартири АДРЕСА_1, 44 в м. Одесі, що підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.10).

09.11.2011 року між ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» та ОСОБА_3 було укладено договір №33022 «Про надання послуг постачання холодної води та водовідведення, водовідведення гарячої води» (а.с.19).

Пунктом 3.2.1. вказаного договору передбачено, що Виконавець зобов'язується постачати Споживачу воду цілодобово або по графіку, затвердженому органами місцевої виконавчої влади, або по графіку роботи балансоутримувача подкачуючої насосної станції та приймати стоки згідно з станом мереж та споруд водопроводу та каналізації.

Відповідно до п. 3.4.1. договору Споживач зобов'язаний щомісячно до 20 числа місяця, що слідує за звітним, сплачувати послуги водопостачання та водовідведення.

Згідно п. 3.3.3. договору Виконавець має право відмовитися від виконання зобов'язань, передбачених п. 3.2.1. договору, у випадку порушення Споживачем п. 3.4.1. договору, в разі виникнення заборгованості, що перевищує вартість водокористування за останні два місяці.

Згідно довідки на особовий рахунок № 23044074 від 29.04.2016 року у ОСОБА_3 виникла заборгованість по оплаті за водопостачання та водовідведення в розмірі 6617грн., починаючи з 2008 року. На адресу споживача ОСОБА_3 відповідачем неодноразово направлялися попередження про необхідність сплати заборгованості за водопостачання та водовідведення та про можливе припинення надання послуг.

Згідно ст. 19 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» послуги з питного водопостачання надаються споживачам на підставі договору. Договір про надання послуг з питного водопостачання укладається безпосередньо між підприємством питного водопостачання або уповноваженою ним юридичною чи фізичною особою і споживачем.

Відповідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, договором «Про надання послуг постачання холодної води та водовідведення, водовідведення гарячої води» № 33022 від 09.11.2011 року, що укладений між відповідачем та ОСОБА_3, передбачений обов'язок споживача ОСОБА_3 сплачувати за надані послуги, а також право Виконавця - відповідача по справі, відмовитися від виконання зобов'язань, передбачених п. 3.2.1. договору, у випадку порушення Споживачем п. 3.4.1. договору, в разі виникнення заборгованості, що перевищує вартість водокористування за останні два місяці.

Частина 2 статті 386 ЦК України, на яку посилається позивачка, містить можливість власника передбачати порушення свого права власності іншою особою, проте, вказана норма не відноситься до спірних правовідносин з надання послуг.

Таким чином суд вважав, що будь-яких правових підстав для задоволення позову не має.

Також районний суд вважав безпідставним посилання представника позивачки, що позовні вимоги підлягають задоволенню на підставі ч. 2 ст.16 ЦК України, яка передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, крім іншого, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, оскільки позивач не надала суду першої інстанції і суду апеляційної інстанції докази, що відповідачем порушені її права, а можливість звернення до суду з позовом про можливе порушення прав позивачки за спірними правовідносинами законом не передбачена.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Доводи апеляційної скарги зводяться до повторення доводів позову апеляційної та касаційної скарги, який судами першої, апеляційної та касаційної інстанції дана належна правова оцінка.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.04.2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: С.М.Сегеда

О.Г.Журавльов