АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/634/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 69 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційні скарги ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, розподіл майна ,

в с т а н о в и л а :

15 лютого 2016 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, розподіл майна, посилаючись на те, що в період з квітня 2002 року і по день укладення шлюбу 19 жовтня 2006 року вона та ОСОБА_7 проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу.

В період такого проживання у фактичних шлюбних відносинах відповідач ОСОБА_7 31 грудня 2004 року придбав у власність двокімнатну квартиру загальною площею 53,6 кв. м., житловою площею 27,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною вартістю 34054 грн.

Також позивач ОСОБА_6 вказує в позові, що 06 вересня 2011 року відповідач ОСОБА_7 придбав за договором купівлі-продажу № 0609/1 (банківський кредит) автомобіль марки Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) JMBSNCY2ABU007517 державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 лютого 2016 року накладено арешт на квартиру № 5, яка розташована в будинку № 29 по вул. Горького в м. Черкаси та зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_7.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09 березня 2016 року накладено арешт на автомобіль марки Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, № дв. 4А91АР2219, № куз. JMBSNCY2ABU007517, д.н.з. НОМЕР_1, який зареєстрований за ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час розгляду справи позивач змінювала та уточнювала позовні вимоги, остаточно, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_6 просила суд: - встановити факт проживання однією сімєю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в період з квітня 2002 року по 19 жовтня 2006 року без реєстрації шлюбу;

- визнати, що квартиру АДРЕСА_2, та автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, меблі (стінка, диван, диван-кутовий, крісло офісне) вартістю 18000,00 грн., плита Gorenje вартістю 3700,00 грн., пральна машина LG вартістю 3545,00 грн., холодильник LG вартістю 3579,00 грн., люстра вартістю 1500,00 грн., посудомийна машина Bosch SPS 53M22 вартістю 4674,00 грн., належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7, у рівних частинах;

- визнати за нею право власності на половину майна, що складає спільну сумісну власність подружжя;

- поділити майно подружжя в натурі;

- визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/ 2 частину квартири АДРЕСА_3; автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2; меблів (стінка, диван, диван-кутовий, крісло офісне) вартістю 18000,00 грн., плити Gorenje вартістю 3700,00 грн., пральної машини LG вартістю 3545,00 грн., холодильника LG вартістю 3579,00 грн., люстри вартістю 1500,00 грн., посудомийної машини Bosch SPS 53M22 вартістю 4674,00 грн.

- надати строк для примирення подружжя терміном у 6 місяців;

- стягнути з ОСОБА_7 на її користь понесені судові витрати.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_6 з ОСОБА_7 з 2002 року по 19 жовтня 2006 року однією сімєю без шлюбу.

У вимогах про визнання квартири АДРЕСА_4 спільною сумісною власністю подружжя та її розподіл відмовлено.

У вимогах про визнання спільною сумісною власністю побутової техніки та меблів, а саме: пральної машини LG, холодильника LG, посудомийної машини Bosh, меблевої стінки у вітальню та їх розподіл відмовлено.

Визнано автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) JMBSNCY2ABU007517 державний реєстраційний номер НОМЕР_2 спільним сумісним майном подружжя.

Визнано право власності за ОСОБА_7 на автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) JMBSNCY2ABU007517 державний реєстраційний номер НОМЕР_2.

Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 98 234,50 грн. в якості компенсації за частку в автомобілі Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2.

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_6 на автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) JMBSNCY2ABU007517 державний реєстраційний номер НОМЕР_2.

Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судові витрати в сумі 2667,55 грн.

Стягнуто із ОСОБА_7 на користь держави судовий збір в сумі 275,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 оскаржили рішення в апеляційному порядку.

ОСОБА_6 в апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду підлягає скасуванню в частині вирішення позову стосовно визнання квартири АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя та її розподіл, а також в частині поділу автомобіля, так як неправильно застосовані норми матеріального права. Вважає, що довідка видана ВАТ «Черкасибудматеріали», на підставі якої суд зробив висновок про те, що відповідач ОСОБА_7 придбав квартиру за особисті кошти є неналежним і не допустимим доказом. Також апелянт вважає, що судом неправильно застосовані норми права стосовно поділу автомобіля між ними. Просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 січня 2017 року в частині вирішення позову стосовно визнання квартири АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя та її розподіл, а також в частині поділу автомобіля. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

ОСОБА_7 в апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 2002 року по 19 жовтня 2006 року однією сімєю без шлюбу є незаконним та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що до часу укладення шлюбу між ними відбувалися дружні стосунки. Просить рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 січня 2017 року в частині встановлення факту проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 2002 року по 19 жовтня 2006 року однією сімєю без шлюбу скасувати та прийняти нове рішення, яким в цій частині позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, які зявилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу ОСОБА_6 слід відхилити, а апеляційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити, рішення суду першої інстанції змінити, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягає застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону відповідає не повністю.

Задовольняючи позовні вимоги позивача частково, в частині встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з 2002 року по 19 жовтня 2006 року, суд першої інстанції виходив з їх доведеності позивачем, так як вважав, що підтверджено доказами спільне проживання сторін однією сімєю, ведення спільного господарства, сторони мали взаємні права та обовязки, придбали майно в цей період.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення грошової компенсації в сумі 98324, 50 грн. як 1/2 частини вартості автомобіля, суд першої інстанції виходив з того, що сторони визнали спірний автомобіль спільним сумісним майном подружжя, позивач в суді першої інстанції погодилась на отримання компенсації за половину вартості автомобіля за умови внесення на депозитний рахунок всіє суми відповідачем. Хоча кошти відповідачем не були внесені на депозитний рахунок, він не заперечував проти сплати суми, визначеної судом згідно експертизи, позивачу. При цьому судом зазначено, що суд враховує , що автомобіль є неподільною річчю, а відмовляючи в стягнені компенсації, та визнанні за сторонами права власності по 1/ 2 частині спірного автомобіля, суд не вирішив би спір, а створив сторонам незручності у його подальшому спільному користуванні. Також судом відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України припинено право спільної сумісної власності на автомобіль.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, в частині щодо визнання квартири АДРЕСА_5 сумісною власністю подружжя та її розподілу, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач був зареєстрований в даній квартирі з листопада 1996 року та дана квартира була надана йому з правом подальшого викупу з відстрочкою виплати вартості квартири згідно умов договору найму від 17.01. 1996 року, укладеного з ВАТ «Черкасибудматеріали» і після повного погашення вартості квартири ОСОБА_7 стає її власником. Оскільки ОСОБА_7 працював на ВАТ «Черкасибудматеріали», то за період з 01.08. 1996 року по 31.12. 2004 року за рахунок виконання робіт відповідачем здійснювалось оплата вартості квартири. Після погашення всієї суми вартості квартири згідно договору купівлі продажу квартири від 31.12. 2004 року ОСОБА_7 став її власником. Відмовляючи в задоволенні позову щодо квартири, суд послався, що позивач ОСОБА_6 не надала доказів на підтвердження наявності власних коштів для придбання спірної квартири, оскільки не перебувала в шлюбі з відповідачем , тому суд дійшов висновку, що квартира є особистим майном відповідача, придбаним лише за його особисті кошти, тому не може бути визнана спільним майном , набутим під час проживання без шлюбу сторін.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо визнання спільною сумісною власністю побутової техніки та меблів, суд виходив з того, що позивачем не доведено наявність вказаного майна у відповідача , оскільки не спростовано доводи відповідача, що позивачем вивезено вказане майно раніше, під час добровільного виселення її з квартири.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог щодо визнання спільною сумісною власністю побутової техніки та меблів і їх розподілу сторонами по справі не оскаржується, тому не переглядається в цій частині колегією суддів апеляційної інстанції.

Також під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_6 відмовилась від вимог апеляційної скарги в частині щодо розподілу автомобіля та отримання компенсації за 1/ 2 його вартості, оскільки добровільно вирішено спір в цій частині та позивач отримала від відповідача компенсацію 1/ 2 вартості автомобіля. ОСОБА_6 подала суду заяву про відмову від апеляційної скарги в частині щодо визнання за нею право власності на 1/ 2 частину автомобіля та просила закрити апеляційне провадженні в цій частині оскарження рішення суду.

Колегією суддів прийнята відмова в частині вимог апеляційної скарги щодо визнання права власності та розподілу автомобіля та постановлено ухвалу від 25 квітня 2016 року про закриття апеляційного провадження в цій частині вимог апелянта.

Колегія суддів повністю з висновками суду першої інстанції погодитись не може, оскільки, задовольняючи позовні вимог в частині встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з 2002 року по 19.10. 2006 року , судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права. Суд не звернув уваги, що до введення в дію ЦК України в 2004 році, такий факт не встановлюється судом за період до 2004 року.

Крім того, має місце невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, оскільки встановлення факту породжує певні юридичні наслідки, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав особи. В даному випадку встановлення факту не породжує ніяких юридичних наслідків для позивача, так як судом відмовлено в задоволенні вимог щодо визнання квартири спільної сумісною власністю та її розподілу.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Нормами цивільного процесуального кодексу України передбачено, а саме п. 5 частини 1 статті 256, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Згідно вимог ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Зокрема, ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно розяснення п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо задоволення вимог про встановлення факту проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 2002 року по 19 жовтня 2006 року однією сімєю без шлюбу, оскільки судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального та матеріального права.

Так, суд першої інстанції не звернув уваги, що до введення в дію ЦК України в 2004 році, такий факт не встановлюється судом за період до 2004 року. Крім того має місце невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, оскільки встановлення факту породжує певні юридичні наслідки, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав особи. В даному випадку встановлення факту не породжує ніяких юридичних наслідків для позивача, так як судом відмовлено в задоволенні вимог щодо визнання квартири спільної сумісною власністю та її розподілу.

Отже , доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 є обґрунтованими та підлягають задоволенню колегією суддів, оскільки у суду відсутні підстави для задоволення вимог про встановлення факту проживання однією сімєю сторін за період з 2004 по жовтень 2006 року.

Суд, задовольняючи вказані вимоги, послався в рішенні на показання свідків та фотографії, дійшовши висновку, що дані докази підтверджують усталені відносини сторін, що притаманні подружжю.

Однак, як вбачається із матеріалів справи та наданих відповідачем ОСОБА_9 доказів, яким суд не дав оцінки в рішенні, так як в матеріалах справи містяться письмові докази , а саме : рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 квітня 2005 року ( справа № 2-909-2005), де ОСОБА_6 як позивач зверталась до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, заявленим нею до ОСОБА_10, де вона вказувала, що саме ОСОБА_6 є наймачем однокімнатної квартири. Після ухвалення рішення про задоволення її вимог у вказаній справі ОСОБА_6 приватизувала вказану квартиру АДРЕСА_6, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 14 липня 2005 року, виданим на імя ОСОБА_6

Відповідач же посилається, що до приватизації ОСОБА_6 квартири вони спільно не проживали однією сімєю, а підтримували лише дружні відносини і тільки після вирішення питання щодо приватизації квартири ОСОБА_6 уклали шлюб в жовтні 2006 року.

Тому доводи ОСОБА_6 щодо спільного проживання з ОСОБА_7 з 2002 року до липня 2005 року спростовуються вище вказаними доказами по справі, з яких вбачається, що місцем проживання позивача ОСОБА_6 до приватизації нею квартири була квартира АДРЕСА_6. Проживання ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 підтверджується і рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій від 17.07. 2003 року, де ОСОБА_6 зверталась з вимогами про виселення ОСОБА_10, колишнього чоловіка з вказаної квартири, а ним заявлявся зустрічний позов про вселення. Тому обставини проживання ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 встановлено судовими рішеннями, які набрали чинності.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач ОСОБА_6 не надала суду доказів на підтвердження наявності власних коштів для придбання спірної квартири, оскільки не перебувала в шлюбі з відповідачем в період її оформлення згідно договору купівлі продажу від 31.12. 2004 року, тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що квартира є особистим майном відповідача, придбаним лише за його особисті кошти, тому не може бути визнана спільним майном, набутим під час проживання без шлюбу сторін.

Доводи апелянта ОСОБА_6, про те що в судовому засіданні встановлено , що квартира АДРЕСА_7 придбана за спільні сімейні кошти 31 грудня 2004 року є безпідставними, так як не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, оскільки апелянтом не надано доказів про те, що хоча б якась сума коштів була внесена нею за спірну квартиру та сама наявність коштів у позивача на час придбання квартири нею не підтверджена.

Посилання апелянта ОСОБА_6, що судом відмовлено їй в задоволенні позовних вимог в частині визнання квартири спільною сумісною власністю та її розподіл, оскільки рішення суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях та вона вважає неналежними та не допустимими доказами посилання на довідку ВАТ «Черкасибудматеріали « від 17.03. 2016 року, а саме ВАТ «Черкасибудматеріали» був власником квартири та стороною в договору купівлі - продажу квартири є необґрунтованими і не підлягають задоволенню колегією суддів, так як спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, які не спростовано апелянтом.

Доводи апеляційної скарги в частині щодо автомобіля не розглядаються колегією суддів, оскільки апелянт відмовилась від оскарження рішення суду в частині щодо автомобіля.

Інших доводів, які б спростовували рішення суду першої інстанції апеляційна скарга ОСОБА_6 не містить.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_7 слід задовольнити, змінивши рішення суду першої інстанції, скасувавши рішення суду в частині задоволення вимог про встановлення факту проживання однією сімєю сторін, ухваливши в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вимог позивача про встановлення факту проживання однією сімєю без шлюбу ОСОБА_6 з ОСОБА_7 з 2002 року по 19 жовтня 2006 року, оскільки судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є обовязковою підставою для зміни рішення суду, а апеляційну скаргу ОСОБА_6 слід відхилити, залишивши в решті рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, розподіл майна змінити, скасувавши в частині задоволення вимог про встановлення факту проживання ОСОБА_6 з ОСОБА_7 з 2002 року по 19 жовтня 2006 однією сімєю без шлюбу.

Відмовити ОСОБА_6 в частині задоволення вимог щодо встановлення факту проживання ОСОБА_6 з ОСОБА_7 з 2002 року по 19 жовтня 2006 однією сімєю без шлюбу.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :