Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 320/1463/16 Головуючий у 1 інстанції: Пономаренко Л.Е.
Провадження № 22-ц/778/1878/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Гончар М.С., Кочеткової І.В.

при секретарі: Волчановій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», третя особа відділ державної виконавчої служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 від 23.11.2015р., зареєстрований в реєстрі за № 16295, з таких підстав: його вчинено з порушенням вимог Порядку вчинення нотаріальних дій; кредитором виступила особа, яка не набула статусу нового кредитора; на час вчинення виконавчого напису сплив трирічний строк.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з»ясування судом всіх обставин у справі, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, попросить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_4, представника ТОВ «Кредитні ініціативи», перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилен-

ня апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що під час вчинення виконавчого напису нотаріусом було додержано вимоги законодавства.

Такі висновки суду є правильними та відповідають матеріалам справи з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 30.01.2008р. АТ «АвтоЗАЗбанк» (правонаступник - ПАТ «НЕОС БАНК») та ОСОБА_2 уклали кредитний договір № 6-К/08 з подальшим внесення змін та доповнень.

Відповідно до умов вищевказаного договору Банк зобов'язується відкрити ОСОБА_2 кредитну лінію на поточні потреби у сумі 50 000,00 гривень строком з 30 січня 2008 року по 26 січня 2018 року зі сплатою 19% річних з погашенням згідно графіка. Додатковою угодою № 1 від 26.01.2009р. до вказаного кредитного договору було збільшено розмір процентної ставки.

У відповідності з умовами кредитного договору ОСОБА_2 зобов'язується повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі згідно з Графіком погашення кредиту.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між АБ «АвтоЗАЗбанк» та ОСОБА_2 30.01.2008р. був укладений іпотечний договір № 5, за умовами якого ОСОБА_2 передав в іпотеку житловий будинок № 135 по вулиці Молодіжній в м. Мелітополі.

21.07.2014р. між Публічним акціонерним товариством «НЕОС БАНК», яке є правонаступником усіх прав та обов'язків Публічного акціонерного товариства «БАНК КІПРУ», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, а також договір про передачу прав за іпотечними договорами, які укладені на забезпечення виконання кредитних договорів ( Т. 1 а.с. 212-214).

Відповідно до п.п. 2.1, 2.2. цього договору ПАТ «НЕОС БАНК» як клієнт відступає фактору в особі ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу у яких належить клієнту на підставі документації. З моменту відступлення клієнтом фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей стають дійсними для фактора та вважаються наданими йому. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі повязані з ними права, зокрема, права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів.

Внаслідок укладення вказаного договору факторингу відбулася заміна кредитора, а саме: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором № 6-К/08 від 30.01.2008р., позичальником згідно з яким є ОСОБА_2.

У звязку з неналежним виконанням ОСОБА_2 взятих на себе зобовязань, утворилася заборгованість.

23 жовтня 2015 року ТОВ «Кредитні ініціативи» направило ОСОБА_2 вимогу про повернення у 30-денний строк всієї суми кредиту, відсотків за користування кредитом, неустойку, а саме: заборгованості за кредитом в розмірі 36 656,00 грн.; заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 29 506,44 грн.; пені в розмірі 14 248,51 грн., всього 80 410,95 грн.

23.11.2015р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 було вчинено виконавчий напис № 16295, яким було запропоновано звернути стягнення на житловий будинок № 135 по вул. Молодіжна в м. Мелітополі загальною площею 126,9 кв. м, житловою площею 62,7 кв. м на підставі іпотечного договору № 5 від 30.01.2008р. для задоволення вимог ТОВ Кредитні ініціативи» за кредитним договором від 30.01.2008р., укладеним між ОСОБА_2 та АБ «АвтоЗАЗбанк», в загальному розмірі 69 312,44 грн., в тому числі: заборгованості за кредитом в розмірі 36 656,00 грн.; заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 29 506,44 грн., суми оплати за вчинення виконавчого напису в розмірі 3 150,00 грн.

У цій справі боржник ОСОБА_2 оспорює вказаний виконавчий напис нотаріуса, посилаючись на те, що при його вчиненні були порушені вимоги Порядку вчинення нотаріальних дій; кредитором виступила особа, яка не набула статусу нового кредитора. Окрім того, наполягає, що на час вчинення виконавчого напису сплив трирічний строк, коли у кредитора виникло право на звернення стягнення.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив із того, що матеріалами справи спростовуються вказані ствердження відповідача, а нотаріусом було повністю дотримано всі вимоги чинного законодавства на час вчинення виконавчого напису нотаріуса.

Здійснення виконавчого напису нотаріусом регулюється ст.ст. 87, 88 Закону України "Про нотаріат", ст. 33 Закону України "Про іпотеку", Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік), Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), а також Правилами ведення нотаріального діловодства, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 31 грудня 2008 року № 2368/5 (чинними на момент вчинення спірного виконавчого напису).

Згідно ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 Закону України "Про нотаріат" нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Згідно з п. п. 1.1, 1.2 глави 16 Порядку для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, пунктом 1 Переліку встановлено, що для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди, що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

Для одержання виконавчого напису за кредитним договорами додаються:

а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із

зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непога-шення заборгованості.

Пунктом 3.1 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Крім того, п. 2.1 глави 16 Порядку встановлено, що для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо.

Тобто, вказаними приписами законодавства встановлено, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів з урахуванням положень Переліку, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку.

З матеріалів справи вбачається, що приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису відповідачем разом з заявою були подані наступні документи: нотаріально посвідчений іпотечний договір; договір, що встановлює основне зобов'язання кредитний договір № 6-К/08 від 30.01.2008р. та додаткова угода № 1 від 26.01.2009р. до нього; засвідчена стягувачем довідка - розрахунок заборгованості за кредитним договором із зазначенням суми заборгованості та строків погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості; письмова вимога боржнику про усунення порушення; довідка про ненадходження платежу за вимогою; опис вкладення для цінного листа з вимогою зі штемпелем пошти та квитанція про прийняття поштового відправлення; Додаток № 1 до Договору про передачу прав за іпотечними договорами від 21.07.2014р. ( Т. 2 а.с. 60-86).

Отже, перевіривши весь наданий нотаріусу ОСОБА_3 пакет документів до заяви про вчинення виконавчого напису від 23.11.2015р., суд правильно визнав, що він відповідає Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, насамперед, вказує, що ТОВ «Кредитні ініціативи» не набуло статусу нового кредитора, чого не перевірив суд при розгляді справи, оскільки до матеріалів справи не надано позивачем ОСОБА_5 договорів, за якими відбулось відступлення права вимоги.

Однак ці ствердження суперечать матеріалам справи, з яких вбачається, що ТОВ «Кредитні ініціативи» надано Витяг з цього реєстру, з якого вбачається, що фактору передано банком, в тому числі, і право вимоги за укладеним кредитним договором з позивачем ОСОБА_2 із зазначенням всіх реквізитів договору та заборгованості станом на момент передачі ( Т. 1 а.с. 210-211).

Також в матеріалах справи мається Додаток № 1 до договору про передачу прав за іпотечними договорами від 21 липня 2014р., під № 27 у якому зазначено договір іпотеки, укладений з ОСОБА_2 з відповідними реквізитами щодо його номеру, дати, опису предмета іпотеки та його вартості, реєстраційного номеру в реєстрі іпотек ( Т. 2 а.с. 77-79).

На підставі договору між клієнтом і фактором від 21.04.2014р. про передачу прав за іпотечними договорами, які укладені на забезпечення виконання кредитних договорів, були внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про ТОВ «Кредитні ініціативи» як іпотекодержателя за іпотечним договором від 30.01.2008р., де іпотекодавцем виступає ОСОБА_2 ( Т. 2 а.с. 68).

І ці обставини були перевірені нотаріусом, про що мається Інформаційна довідка з, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформована нотаріусом ОСОБА_3, а також Інформаційна довідка з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів щодо перевірки дійсного виготовлення нотаріально посвідченого договору іпотеки ( Т. 2 а.с. 66-70).

Також в скарзі зазначалось, що заяву нотаріусу щодо вчинення виконавчого напису подано не представником ТОВ «Кредитні ініціативи», а представником ТОВ «Альфа Банк», але нотаріус не перевірив повноваження представника та здійснив напис на користь ТОВ «Кредитні ініціативи».

Дійсно, в первісно наданому нотаріусом на запит суду пакеті документів, які були спрямовані нотаріусу для вчинення оспорюваного виконавчого напису, мається довіреність представника ТОВ «Альфа Банк» в особі ОСОБА_6 (Т. 2 а.с. 99), який є одночасно представник ТОВ «Кредитні ініціативи», але в подальшому нотаріусом самостійно було виправлено цю помилку з його боку та надано саме ту довіреність, яка подана ОСОБА_6 як представником ТОВ «Кредитні ініціативи» ( Т. 2 а.с. 126, 155, 162-169).

Отже, у нотаріуса ОСОБА_3 на час вчинення оспорюваного ОСОБА_2 нотаріального напису мався документ щодо повноважень представника ТОВ «Кредитні ініціативи», але на запит суду була помилково надана не відповідна довіреність, яка не належала до цього пакету документів від ТОВ «Кредитні ініціативи».

Також вказував апелянт на те, що не перевірено судом факт правонаступництва після АТ «АвтоЗАЗбанк» іншими банками.

Проте ці відомості маються в наданій відповідачем копії Статуту Публічного акціонерного товариства «НЕОС Банк», з п. 1.2 якого слідує, що першим правонаступником АТ «АвтоЗАЗбанк» було ВАТ «Банк Кіпру» відповідного до рішення загальних зборів учасників від 19.11.2008р., який, в свою чергу, відповідно до рішення загальних зборів від 28 квітня 2010р. перетворився на Публічне акціонерне товариство. Відповідно до рішення загальних зборів акціонерів від 17 квітня 2014р. правонаступником ПАТ «Банк Кіпру» стає ПАТ «НЕОС Банк» ( Т. 1 а.с. 215-216).

Вказував також апелянт і на ті обставини, що нотаріусом при вчиненні виконавчого напису та судом при розгляді його позову не перевірено, чи сплачено фактором клієнту грошові кошти, передбачені договором факторингу.

Ці обставини не має перевіряти нотаріус при вчиненні нотаріального напису, але в матеріалах справи мається копія повідомлення № 0401-04/18 від 06.01.2015р., згідно з яким Голова Правління ПАТ «НЕОС Банк» підтвердив здійснення ТОВ «Кредитні ініціативи» розрахунку з банком за договором факторингу у повному обсязі ( Т. 1 а.с. 219).

У скарзі апелянт вказував, що суд не перевірив наявність оригіналів всіх документів, які долучено у справу, на підставі яких нотаріус вчинив виконавчий напис, а суд вирішив спір.

З цього приводу колегія вважає, що ці доводи не спростовують вірних висновків суду та не є процесуальним порушенням, яке може бути підставою для скасування правильного рішення суду.

Згідно ст.ст. 57-59, 64 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування, одержані з дотриманням встановленого законом порядку, а письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Колегія суддів дійшла висновку, що надані відповідачем та нотаріусом фотокопії документів, зокрема, договорів, довіреностей, витягів та інших документів обґрунтовано прийняті до уваги судом як такі, що відповідають вимогами вищенаведених норм процесуального права.

Так, за положеннями ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування або витяги з них, які подаються, як правило, в оригіналі. Законом допускається подання копій письмових доказів. При цьому копією є документ, що містить інформацію, ідентичну до інформації на документі, виданому та оформленому у відповідності до вимог законодавства України і з яким законодавство повязує виникнення, зміну чи припинення прав та обовязків осіб, зазначеному в цьому документі (оригіналі). Копія повинна бути засвідчена нотаріально або особою, яка відповідно до законодавства має право засвідчувати копії документів.

Як вбачається з матеріалів справи, всі надані нотаріусом ОСОБА_3 на запит суду фотокопії документів прошиті, пронумеровані та скріплені мокрою печаткою нотаріуса ( Т. 2 а.с. 60-104, 104-зворот). Тому не можуть бути поставлені під сумнів як недопустимі докази.

Майже ті ж самі документи, за виключенням деяких додаткових розрахунків, надані відповідачем у ксерокопіях, є завіреними представником ТОВ «Кредитні ініціативи» ОСОБА_7 та скріплені мокрою печаткою товариства.

Згідно доданої довіреності № 207 від 11.05.2016р., ТОВ «Кредитні ініціативи» в особі директора ОСОБА_8 уповноважило ОСОБА_7 представляти інтереси ТОВ «Кредитні ініціативи» в судах усіх юрисдикцій та інстанції з усіма правами, що надані законодавством позивачу, відповідачу, третій особі, для чого йому надається, серед інших, право засвідчувати тотожність копій документів їх оригіналам ( Т. 1 а.с. 184).

Вказана довіреність представника ОСОБА_7 була чинною на час подання до суду ксерокопій документів, оскільки відомостей про визнання її недійсною або відкликання не мається.

Відтак, довіреність № 270 від 11.05.2016р. видана уповноваженою особою, а тому ОСОБА_7 мав повноваження на її підставі підписувати спрямовані до суду заяви та завіряти долучені у справу копії документів.

Отже, завірені належним чином та уповноваженими на це особами копії договорів та інших документів, які скріплено мокрою печаткою нотаріуса та юридичної особи, відповідають положенням ст. 64 ЦПК України та є належними і допустимими письмовими доказами, тому обґрунтовано враховані судом при встановленні обставин у справі.

Апелянт зазначає також, що слід було перевірити розмір його заборгованості, яка, на його думку, не є безспірною, а розрахунок заборгованості станом на 21.07.2014р. дату відступлення права вимоги, підписаний ОСОБА_9, але судом за його клопотанням не перевірено справжність підпису цієї особи.

Проте, нотаріус за вимогами вищенаведених норм законодавства не зобов»язаний перевіряти розмір заборгованості, а йому достатньо відповідного розрахунку іпотекодержа-

теля для вчинення виконавчого напису.

Сам по собі факт непогодження боржника з розміром заборгованості не є підставою вважати, що вона визначена неправильно та не є безспірною для нотаріуса, якому надані відповідні документи.

Що стосується сумнівів позивача у справжності підпису ОСОБА_9 на розрахунку заборгованості, то колегія вважає, що ці ствердження апелянта є надуманими та суперечливими.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_9 як начальником відділу кредитного адміністрування ПАТ «НЕОС Банк» було підписано не тільки розрахунок заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № 6-К/08 від 30.01.2008р. станом на 21.07.2014р. на час укладення договору факторингу з ТОВ «Кредитні ініціативи» ( Т. 1 а.с. 206), але і ряд інших документів від імені ПАТ «НЕОС Банк» на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 17.07.2014р., а саме: договір про передачу прав за іпотечними договорами від 21.07.2014р., договір факторингу від 21.07.2014р. (Т. 1 а.с. 24-25, 26-31)., які позивач не оспорює як такі, що підписані саме цією особою.

Зважаючи, що розрахунок є лише додатком до таких договорів, яким визначено суму заборгованості, яка відступається фактору, таке вибіркове оспорювання документів позивачем свідчить лише про те, що останній фактично не погоджується з розміром заборгованості. Тим більше, наявність у ОСОБА_9 нотаріально посвідченої довіреності на вчинення правочинів з відчуження прав від імені ПАТ «НЕОС Банк» з правом підпису відповідних договорів, вказує на те, що у нього наявні повноваження на підписання, в тому числі, і розрахунку заборгованості за відступленим кредитним договором.

Вказуючи, що розмір його заборгованості визначено неправильно, позивач обґрунтовував це тим, що вона взята поза межами трирічного строку. Тому вказував, що є наявними порушення нотаріусом вимог ст. 88 ЗУ «Про нотаріат».

Перевіряючи вказані обставини, суд першої інстанції встановив, що останній платіж був зроблений ОСОБА_2 20.04.2013р., а виконавчий напис вчинено 23.11.2015р., а тому вважав, що порушень вказаної норми не відбулось.

В апеляційній скарзі позивач наполягає, що ці висновки суду є необгрунтованими, а заборгованість перевищує трирічний строк.

З матеріалів справи вбачається, що ще в лютому 2012р. ПАТ «Банк Кіпру» звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення заборгованості за кредитним договором № 6-К/08 від 30.01.2008р. ( Т. 1 а.с. 19-21).

Заочним рішеням Мелітопольського міськрайонного суду від 19 квітня 2012р. було звернуто стягнення на користь ПАТ «Банк Кіпру» на предмет іпотеки за тим же кредитним і іпотечним договорами.

31.08.2012р. відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання вказаного заочного рішення.

Але в 2015р. вказане заочне рішення було скасовано, та ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 квітня 2015р. позовну заяву ПАТ «Банк Кіпру» було залишено без розгляду ( Т. 1 а.с. 18).

Відповідно до вимог статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов»язку. Позовна давність переривається у разі пред»явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має пози-вач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що мину до пере-

ривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

При цьому, визнанням боргу є не будь-яка дія боржника, а лише щодо сплати суми, яка значно перевищує визначений графіком щомісячний платіж.

ОСОБА_2 посилався на лист-вимогу від 16.06.2011р. щодо прийняття банком рішення про дострокове погашення всієї суми кредиту ще на той час, тому вважав, що товариство визначило заборгованість з порушенням трирічного строку.

Але колегія вважає такі ствердження позивача неспроможним, оскільки з розрахунку вбачається, що за цією вимогою 21.07.2011р. позивачем була погашена прострочена заборгованість у розмірі 1075,73 грн., що перевищує розмір прострочених процентів в сумі 408 грн., тому ця вимога в частині дострокового повернення всього кредиту втратила чинність, про що безпосередньо вказано у змісті цієї вимоги. Відтак, позивач у відповідності до ст. 264 ЦК України перервав перебіг строку позовної давності, сплативши істотно більшу суму, ніж було передбачено щомісячним платежем ( Т. 1 а.с. 21, 208-209).

Отже, з липня 2011р. строк позовної давності почався заново та мав закінчитись у липні 2014р., але 20.03.2013р. ОСОБА_2 знову здійснив істотний платіж у сумі 7 073.50 грн., що також був значно більшим, ніж щомісячний платіж в сумі 417 грн. за графіком, знову перервавши строк позовної давності (Т. 1 а.с. 209).

Після цього 25.10.2015р., тобто в межах заново розпочавшогося 20.03.2013р. перебігу строку позовної давності відповідач звернувся до нього з новою вимогою про погашення заборгованості.

Отримання вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» від 23.10.2015р. підтвердив сам позивач ОСОБА_2 шляхом направлення звернення до ТОВ «Кредитні ініціативи» від 02.11.2015р., в якому просив надати йому оригінали документів, що підтверджують набуття товариством право вимоги до нього (Т. 1 а.с. 22-23).

Але саму вимогу ОСОБА_2 не виконав ані відповідачу, ані попередньому кредитору, і тому відповідач звернувся до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису після спливу місячного строку, наданого боржинку для погашення боргу.

Що стосується розміру заборгованості, то, оспорюючи правильність розрахунку кредитора, позивачем не надано на його спростування свого контррозрахунку із відповідними платіжними документами, який би в дійсності довів інший розмір заборгованості або її відсутність у позивача за кредитним договором.

Вказані розрахунки є документами, які містять відомості про обставини, які мають значення для справи, підтверджують вимоги кредитора, що відповідає ст.ст. 57-59,64 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги щодо загальної незгоди з розміром заборгованості суперечать вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, які зобовязують відповідача на засадах змагальності доводити свої заперечення переконливими, належними та припустимими доказами. Жодного доказу на підтвердження своїх доводів відповідач не навів і не надав. Фактично апелянт вимагає від суду зробити бездоказові припущення на його користь, що прямо заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України, яка визначає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ствердження про необхідність підтвердження заборгованості первинними документами, оформленими відповідно до вимог ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", які б підтверджували наявність чи відсутність заборгованості, встановлювали її розмір, які мали бути надані нотаріусу, є таким, що не відповідають Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та затвердженому Переліку документів за постановою Кабінету Міністрів України № 1172.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні" від 31 січня 1992 року № 2 при вирішенні питання щодо обґрунтованості позовних вимог суди мають виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суворій відповідності з встановленими для даного органу чи службової особи компетенцією і порядком їх вчинення, не допускаючи при цьому як потурання відхиленням від зазначеного порядку, так і формального скасування нотаріальної дії, коли ці відхилення не вплинули на її вчинення.

Зважаючи на все вищенаведене, колегія встановила, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції визначив характер правовідносин між сторонами відповідно до закону, застосував норми матеріального права, що їх регулюють, надав оцінку усім доказам, зібраним у справі, та дійшов правильного висновку про те, що виконавчий напис від 23 листопада 2015 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 був вчинений відповідно до вимог чинного законодавства.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 березня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом

двадцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

ОСОБА_10