Справа № 350/83/17
Провадження № 22-ц/779/576/2017
Головуючий у 1 інстанції Бейко А. М.
Суддя-доповідач Васильковський В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Васильковського В.М.

суддів: Горейко М.Д., Проскурніцького П.І.,

секретар Возняк В.Д.,

з участю: позивача ОСОБА_2

представників ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про відшкодування боргу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рожнятівського районного суду від 24 лютого 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

у січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 05.11.2016 ОСОБА_5 позичила у нього 7000 грн до 20.12.2016, про що власноручно написала розписку, однак повернути позику відмовляється, тому просив стягнути із ОСОБА_5 на його користь 7000 грн боргу та судові витрати.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 24 лютого 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про відшкодування боргу відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на порушення судом при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що 05.11.2016 ОСОБА_5 позичила у нього 7000 грн, про що власноручно написала розписку, якою ствердила факт грошової заборгованості, однак кошти до 20.12.2016 не повернула. Суд не врахував, що договір позики є укладеним з моменту передачі грошей, тобто з 05.11.2016, проте зазначаючи в рішенні, що ОСОБА_5 зобов'язалась повернути 7000,00 «чогось», не взяв до уваги, що зі змісту розписки вбачається грошове зобов'язання, а ніщо інше, так як особа не може зобов'язуватись повернути те, чого не отримувала. Згідно ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання виконується виключно у гривнях. Заперечення ОСОБА_5 не підкріплене жодним доказом і є голослівним твердженням. Відповідачка мала б надати суду особисті пояснення з приводу своєї розписки. Тому просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та його представник апеляційну скаргу підтримали, представник ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги заперечив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевіривши подані докази і доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно розписки ОСОБА_5 зобов'язалась повернути ОСОБА_2 7000,00 «чогось» до 20.12.2016.

Відмовляючи в задоволенні позову суд обгрунтовано виходив із того, що позивач не надав достатньо доказів про те, що відповідач отримала від нього кошти в сумі 7000 грн, які повинна була повернути та що між сторонами 05.11.2016 було укладено договір позики, який ОСОБА_5 повинна виконати до 20.16.2016, а також не доведено, що саме вона зобов'язалась віддати ОСОБА_2

При цьому, суд першої інстанції правильно керувався нормами матеріального права, зокрема положеннями ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, та процесуального права щодо обов'язку доведення позивачем обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постановах від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13), 2 липня 2014 року (справа № 6-79цс14), 11 листопада 2015 року (справа № 6-1967цс15) Верховний Суд України виклав правові висновки про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

В матеріалах справи міститься подана позивачем розписка, написана відповідачкою (за поясненнями її представника), наступного змісту: «Я, ОСОБА_5 зобов'язуюсь віддати 7000,0 /підпис/ 5.11.16 /підпис/ ОСОБА_2 до 20 грудня 16 р.» (а. с. 16).

Аналізуючи текст цієї розписки, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність отримання від позивача відповідачкою саме грошових коштів у сумі 7 000 грн, а також того факту, що між сторонами 05 грудня 2016 року було укладено договір позики.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Після укладення цього договору позичальник несе всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості.

З огляду на положення параграфу 1 Глави 71 ЦК України /Позика/, однією з основних умов укладення договору позики є саме визначення грошової суми або визначення кількості речей.

Так, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Із змісту наданої ОСОБА_2 розписки неможливо достовірно й однозначно дійти висновку про те, що арифметичне число «7000,0» свідчить про суму грошових коштів, визначених у національній валюті (гривні) чи будь-якій іншій грошовій одиниці або визначеної кількості речей.

Окрім того, із тексту цієї розписки не вбачається отримання ОСОБА_5 в борг грошових коштів чи речей, а також про укладення сторонами саме договору позики.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 3, 4 ст. 60 ЦПК України).

За таких обставин доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду про відмову в задоволенні позову.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне й обгрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рожнятівського районного суду від 24 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на ухвалу може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Васильковський В.М.

Судді: Горейко М.Д.

Проскурніцький П.І.