Справа № 369/700/16-ц
Провадження № 2/369/689/17
РІШЕННЯ

Іменем України

22 березня 2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Усатова Д.Д.

за участю секретаря Кузьменко П.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Михайлівсько-Рубежівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області про звільнення земельної ділянки та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2, третя особа: Михайлівсько-Рубежівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області з позовом про звільнення земельної ділянки та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, посилаючись на те, що вона є власником земельної ділянки загальною площею 0,9915 га, з кадастровим номером :05:001:5227, що підтверджується свідоцтвом про право власності на земельну ділянку серія СТА № 281752 від 12.11.2014 року зареєстроване в реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 29345513 від 12.11.2014 р.

Так позивач зазначає, що з іншого боку проїзду розташована земельна ділянка з кадастровим номером :06:006:5058, що належить відповідачу ОСОБА_2, та земельні ділянки не передані у власність, але використовуються відповідачем. При виконанні робіт по встановленню меж земельної ділянки, кадастровий номер :05:001:5227 було виявлено, що власник земельної ділянки :06:006:5058 тобто відповідач, порушив межові знаки власних земельних ділянок, тим самим самовільно зайняв землі загального користування селищної ради (проїзд), а також частину земельної ділянки, що належить позивачу та побудував огорожі власних земельних ділянок, самовільно штучно перекривши проїзд.

Вказує, що самовільно зайняті вищевказані земельні ділянки та землі загального користування (проїзд) неправомірно використовується відповідачем для задоволення власних потреб. Огорожа встановлена відповідачем перешкоджає позивачу використовувати власну земельну ділянку та проїжджати до неї. Окрім того, відповідач самовільно зайнявши частину належної позивачу земельної ділянки та проїзд, використовує також частини її земельної ділянки за межами своїх огорож для проїзду транспортними засобами.

Наголошує, що відповідачу 07.09.2015 року направлялась вимога про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Проте, відповідач перешкоди у користуванні земельною ділянкою не усуває.

Посилаючись на вищевикладене позивач просила суд зобов»язати відповідача звільнити та привести до стану придатного для використання за цільовим призначенням, земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:5227, яка розташована на території Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Зобов»язати відповідача звільнити та привести до стану придатного для використання землі загального користування для проїзду.

Позивач в судове засідання не з»явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомляв.

Відповідач та його представник у судове засідання з»явились. Проти задоволення позову заперечували в повному обсязі, просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Третя особа в судове засідання не з»явилася, звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності.

Дослідивши матеріали справи, письмові докази, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки загальною площею 0,9915 га кадастровий номер :001:5227 розташована на території Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Як вбачається з матеріалів справи, при проведенні геодезичних робіт, по встановленню меж земельної ділянки, інженерами було виявлено, що власник земельної ділянки, що знаходиться в Київській області Києво-Святошинському районі с. Лісне, СТ «Мрія», ділянка № 264 кадастровий номер :06:006:5058, порушив межові знаки власної земельної ділянки, тим самим самовільно зайняв землі загального користування селищної ради (вул. Нова - проїзд), а також частину земельних ділянок, що належить фізичним особам на праві приватної власності, в тому числі частину земельної двлянки кадастровий номер :001:5227, що належить ОСОБА_1

Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов»язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; Г) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до вимог ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 (Із змінами, внесеними згідно зпостановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) «Про практику застосування судами земельного законодавства» при розгляді цивільних справ суди повинні враховувати, що з 1 січня 2002 р. відповідно до статті 125 ЗК право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 р. у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 р. № 1066-VI право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Разом з тим, позивачем не додано будь-якого доказу, який би підтверджував, що дійсно відповідач ОСОБА_2 чинить перешкоди у здійсненні права власності та користуванні земельною ділянкою, яка належить позивачу відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Більш того, як вбачається з листа сільського голови Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 25.08.2016 р. № 700/1 земельні ділянки з кадастровим номером :05:001:5227 та :06:006:5058 знаходиться поза межами Михайлівсько-Рубежівської сільської ради і не відноситься до її земель.

Згідно із вимогами ст.ст. 60, 61 ЦПК України, які регламентують, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень, крім випадків, коли мають місце підстави звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Стаття 106 Земельного Кодексу України, нормами якої позивач обґрунтував свої вимоги, передбачає що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Як роз'яснив у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», згідно зі статтею 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Отже, встановлення меж земельних ділянок до компетенції суду не належить.

Слід також зазначити, що в ході розгляду справи судом не встановлено і жодних доказів щодо цього, крім власних припущень, позивача не надано, що саме відповідачами була порушена межа та здійснений самозахват частини його земельної ділянки.

Таким чином, суд вважає, що позивач не довів порушення його прав саме відповідачами, а не іншими суміжними землекористувачами, його позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому задоволенню не підлягають як такі, що не ґрунтуються на законі та не доведені належними і допустимими доказами.

Оскільки у задоволенні позову суд відмовляє, вимоги позивача щодо стягнення на його користь судових витрат задоволенню також не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 10 днів з дня, наступного за його проголошенням.

Суддя: Д.Д.Усатов