Справа №580/2003/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/654/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3 оборони України

на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 21 лютого 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 оборони України про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що за час існування СРСР він проходив військову службу на території Демократичної республіки Афганістан.

Від чисельних поранень, отриманих під час бойових дій на території Афганістану, у нього розвинулись хвороби, які згідно витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного звязку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 04 липня 2013 року за № 1633 визнані як такі, що повязані з виконанням обовязків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. 29 жовтня 2015 року в результаті повторного огляду за висновками медико-соціальної експертної комісії йому встановлено ІІІ групу інвалідності у звязку з пораненням, що повязане з виконанням обовязків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

Посилаючись на те, що внаслідок поранень та захворювань, отриманих під час проходження військової служби, порушено його нормальний життєвий стан, він позбавлений можливості реалізовувати свої нормальні життєві функції, звички та бажання, його постійно, щоденно турбують головні болі, які підсилюються при фізичному навантаженні, часто виникає запаморочення, похитування при ході, погіршення пам'яті, зниження слуху, працездатності, порушення сну, нудота, загальний озноб, дискомфорт в області серця, різка слабкість, оніміння язика, губ, кінцівок, закладеність носа, підвищення АТ, тривога, дратівливість, болі в попереково-крижовому відділі хребта, психоемоційна напруженість, що стало результатом порушення його нормальних життєвих зв'язків, тому йому доводиться докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Посилаючись на вищенаведене, ОСОБА_4 просив суд стягнути з відповідача на його користь 100 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя при виконанні обовязків військової служби.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 21 лютого 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 оборони України на користь ОСОБА_4 на відшкодування моральної шкоди 20000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 оборони України на користь Державної судової адміністрації України судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп.

У решті позовних вимог відмовлено.

Вказане рішення суду відповідач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 оборони України, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі або скасувати рішення суду і закрити провадження у справі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що правовідносини, які виникли між сторонами, є публічними, оскільки заявлені позивачем вимоги повязані з публічною, а саме: військовою службою, у звязку з чим дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Крім того, відповідач посилається на те, що судом не враховано обставини того, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про неправомірність рішень, дій або бездіяльності ОСОБА_3 оборони України стосовно отримання позивачем інвалідності, а також про наявність причинно-наслідкового зв'язку між заподіяною позивачу моральною шкодою і протиправним діянням відповідача, як заподіювача шкоди, та вини останнього.

Також в апеляційній скарзі йдеться про те, що для даних правовідносин, а саме: настання інвалідності у особи, яка проходила військову службу та інвалідність якої повязана з виконанням обовязків військової служби, встановлені спеціальні норми законодавства, які передбачають соціальні гарантії держави у разі ушкодження здоровя, зокрема, виплата одноразової грошової допомоги, право на пенсійне забезпечення, інші соціальні гарантії тощо. До того ж, у даних правовідносинах відсутні деліктні зобовязання, у звязку з чим позов ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, на думку відповідача, не ґрунтується на законі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 оборони України ОСОБА_5 про задоволення апеляційної скарги, пояснення представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_6 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що з 19 червня 1982 року по 03 вересня 1984 року під час існування СРСР ОСОБА_4 проходив строкову військову службу у військових частинах №№ 64830, 65528, 25982, в тому числі і на території Демократичної республіки Афганістан, де приймав участь у бойових діях і отримав вогнепальні (осколкові) поранення.

Згідно витягу із протоколу Центральної військово-лікарняної комісії від 04 липня 2013 року за № 1633 та висновку спеціаліста у галузі СМЕ від 29 червня 2013 року та № 1114/ж при огляді позивача на його тілі виявлені мінно-розривні множинні осколкові поранення голови, лівої руки, ЗЧМТ, контузія та їх наслідки, а саме: рубці на шкірі голови та лівої руки, посттравматична та дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ступеню, з церебростенічним синдромом, мнестичним зниженням, центральної вестибулярної дисфункції ІІ-ІІІ ст., ліквородинамічними порушеннями, посттравматичний церебральний арахноідит з цифалогічним синдромом, ангиодистонія судин головного мозку з судинними кризами, які повязані з виконанням обовязків військової служби під час перебування в країнах, де велись військові дії (а.с.13, 14-15).

Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК від 29 жовтня 2015 року під час повторного огляду позивачу встановлено третю групу інвалідності у звязку з пораненням, повязаним з виконанням обовязків військової служби при перебуванні в країнах, де велись військові дії (а.с.18-19).

Крім того, з наданих суду апеляційної інстанції акта № 452 огляду позивача медико-соціальною експертною комісією за 2013 рік та аналогічного акта за № 1207 від 29 жовтня 2015 року слідує, що ОСОБА_4 встановлена третя група інвалідності, причиною якої зазначено поранення, повязане з виконанням обовязків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Як вбачається з посвідчення серії Б № 357937 від 08 листопада 2013 року, ОСОБА_4, як інвалід 3 групи, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни, інвалідів війни (а.с.12).

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів на відшкодування моральної шкоди, оскільки саме на ОСОБА_3 оборони України, як на центральний орган виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України, покладається вказаний обовязок.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із засад розумності, виваженості і справедливості.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Виходячи з вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2, ч.3 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У статті 1167 ЦК України йдеться про те, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

У Преамбулі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» вказано, що цей Закон відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно з положеннями статті 3 вказаного Закону дія цього Закону поширюється на:

1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального звязку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів громадян України, які виконують військовий обов'язок за межами України, та членів їх сімей;

2) військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов'язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти;

3) військовозобов'язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

Дія цього Закону не поширюється на членів сімей військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які загинули чи померли під час проходження військової служби (зборів), проходження служби у резерві внаслідок вчинення ними злочину чи адміністративного правопорушення, або якщо загибель (смерть) військовослужбовця, військовозобов'язаного чи резервіста сталася внаслідок вчинення ними дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп'яніння, чи є наслідком навмисного заподіяння собі військовослужбовцем, військовозобов'язаним чи резервістом тілесного ушкодження.

Дія цього Закону не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу у Збройних Силах України.

Крім того, Постановою Кабінету Міністрів України «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 08 лютого 1994 року за № 63 затверджено перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців ОСОБА_7, ОСОБА_8, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців ОСОБА_3 внутрішніх справ, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, і періодів бойових дій на їх території, в якому зазначено, що на території Афганістану у період з квітня 1978 року по грудень 1989 року велися бойові дії.

Як передбачено статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

За положеннями статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

За положеннями статті 3 Закону України «Про Збройні Сили України» ОСОБА_3 оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Отже, обовязок держави відшкодувати заподіяну позивачу моральну шкоду покладається на ОСОБА_3 оборони України, як на уповноважений орган державного управління.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права.

Проаналізувавши норми діючого законодавства України та обставини, встановлені в ході розгляду даної справи, колегія суддів вважає, що дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» стосовно відшкодування на користь позивача моральної шкоди за вказаних ним обставин на нього не поширюється, оскільки останній став інвалідом не внаслідок захворювання, повязаного з проходженням військової служби чи внаслідок захворювання після звільнення його з військової служби, повязаного з проходженням військової служби (п.2 ст.3 вказаного Закону), а внаслідок поранення, повязаного з виконанням обовязків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (акти огляду МСЕК за 2013, 2015 роки).

Відповідно до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого Наказом ОСОБА_3 оборони України від 14 серпня 2008 року № 402 поняття захворювання і поранення не є тотожними.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що правове обґрунтування позивачем своєї позовної вимоги з посиланням на ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не може бути взято до уваги, так як її дія на позивача не розповсюджується.

Що стосується посилання ОСОБА_4 на ст. 1167 ЦК України при обґрунтуванні вимоги позову щодо порядку відшкодування моральної шкоди, то воно також є помилковим, оскільки дія вказаної норми закону розповсюджується на випадки деліктної відповідальності і на спірні правовідносини не поширюється.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, у звязку з чим назвати його законним і обґрунтованим не можна.

За таких обставин доводи апеляційної скарги стосовно відсутності підстав для задоволення позову підлягають задоволенню, а вказане рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

В той же час, доводи апеляційної скарги про те, що вказаний спір має розглядатись за правилами адміністративного судочинства не заслуговують на увагу суддів, так як вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2; 309 ч.1 п.п.3, 4; 314 ч.2; 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 оборони України задовольнити.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 21 лютого 2017 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3 оборони України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Компенсувати ОСОБА_3 оборони України за рахунок держави судовий збір за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в сумі 606 грн. 32 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -