Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/447/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2017 року Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі:

головуючого судді Шиповича В.В.

секретаря Євтушенко М.В.

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представників відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договорів недійсними, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5, ОСОБА_8, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у січні 2017 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про визнання договорів дарування недійсними, вказавши, що у вересні 2015 року довідався від свого батька ОСОБА_7 про те, що той у вересні 2011 року уклав зі своїм сином ОСОБА_6 договір довічного утримання. При цьому ОСОБА_6 запевнив батька, що буде доглядати його до самої смерті та забезпечуватиме всім необхідним. Натомість, як виявилося, 06.09.2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено два договори дарування, за якими ОСОБА_7 подарував ОСОБА_6 будинок та земельну ділянку за адресою м. Черкаси вул. Благовісна, 311. Позивач вважав, що ОСОБА_6 скористався тяжкими обставинами, а саме тяжкими хворобами ОСОБА_7 та його безпорадним станом, оскільки ОСОБА_7 є інвалідом 1 групи та хворіє на ряд тяжких захворювань. Крім того будинок №311 по вул. Благовісній у м. Черкаси ОСОБА_7 побудував разом зі своєю дружиною та матірю позивача ОСОБА_9. Таким чином, на думку позивача, і будинок і земельна ділянка по вул. Благовісній, 3111 у м. Черкаси були спільним майном ОСОБА_7 та ОСОБА_9 і належали їм в рівних частках по ? частці кожному. 26.03.1999 року ОСОБА_9 померла, а позивач прийняв спадщину після її смерті подавши відповідну заяву нотаріусу. Спадщина після смерті ОСОБА_9 повинна бути розділена між трьома спадкоємцями ОСОБА_7 (чоловіком спадкодавця) і ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (дітьми спадкодавця). За таких обставин ОСОБА_1 вважав, що йому має належати 1/6 частка будинку та земельної ділянки по вул. Благовісній, 311. Однак ОСОБА_7 06.09.2011 року уклавши договори дарування всього будинку та земельної ділянки фактично порушив його права на отримання спадщини після смерті ОСОБА_9. Також позивач стверджував, що з 2011 по 2015 року не спілкувався з батьком, а тому не знав про укладення оспорюваних договорів. За таких обставин позивач просив суд поновити йому строк позовної давності, визнати недійсними договори від 06.09.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 дарування земельної ділянки та жилого будинку по вул. Благовісній, 311 у м. Черкаси.

Ухвалою суду від 10.03.2017 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору залучені ОСОБА_5 та ОСОБА_8.

У судовому засіданні позивач та його представник адвокат ОСОБА_2, підтвердили обставини викладені у позові, наполягали на задоволенні позовних вимог. ОСОБА_1 пояснив, що спадщину після смерті матері прийняв, однак свідоцтво про право на спадщину не отримував. Представник позивача - адвокат ОСОБА_2 пояснив, що правовими підставами для визнання договорів дарування недійсними є стаття 233 ЦК України, яка передбачає правові наслідки вчинення правочину під впливом тяжкої обставини, а крім того порушення оспорюваними договорами права власності ОСОБА_1 на спадкове майно.

Відповідач ОСОБА_7 у судовому засіданні за його участі, та його представник ОСОБА_4 позовні вимоги визнали повністю та просили позов ОСОБА_1 задовольнити. При цьому ОСОБА_7 пояснив, що хотів поділити будинок та землю між обома синами ОСОБА_1 та ОСОБА_6, а виявилося, що підписав договір дарування на весь будинок та земельну ділянку.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не зявився, а його представник адвокат ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала. Посилання позивача на ст. 233 ЦК України вважала надуманими та просила врахувати, що сам ОСОБА_7 у 2015 році вже звертався до суду з позовом про визнання договорів дарування будинку та земельної ділянки недійсними однак рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.05.2016 року, яке залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позовних вимог. Крім того, на думку представника відповідача ОСОБА_6 - вважаючи себе власником спадкового майна і предявивши до суду позов про визнання недійсними договорів дарування, ОСОБА_1 обрав неналежний спосіб захисту своїх прав. Також адвокат просила врахувати, що земельна ділянка, яка була предметом оспорюваного договору дарування була приватизована ОСОБА_7 у 2005 року, тобто після смерті ОСОБА_9, а тому не може входити до спадкового майна. Наполягала на застосуванні строку позовної давності оскільки з часу укладання договорів дарування 06.09.2011 року до часу звернення ОСОБА_1 до суду із розглядуваним позовом - 20.01.2017 року пройшло більше 5 років. Додатково пояснила, що на даний час ОСОБА_6 взагалі не є власником спірного будинку та земельної ділянки, оскільки 09.01.2015 року відчужив їх за договорами дарування ОСОБА_8 та ОСОБА_5.

Третя особа ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову ОСОБА_1, пояснивщи, що є добросовісними набувачем будинку і земельної ділянки. Вважав, що ОСОБА_1 ще у 2011 році стало відомо про зміну власника будинку та земельної ділянки №311 по вул. Благовісній у м. Черкаси. А крім того від батьків ОСОБА_1 дістався будинок та земельна ділянка по вул. Благовісній, 309.

Третя особа ОСОБА_8 в судове засідання не зявився, подав письмову заяву в якій просив у позові ОСОБА_1 відмовити та застосувати строк позовної давності.

Суд вислухавши пояснення позивача, відповідача ОСОБА_7, третьої особи ОСОБА_5, а також представників сторін, дослідивши письмові докази встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

06.09.2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 укладено Договори дарування жилого будинку та земельної ділянки, які посвідчені державним нотаріусом ОСОБА_10 (а.с. 12-14).

Відповідно до вказаних договорів, - ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_6 прийняв в дар, жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в м. Черкаси по вул. Благовісна, №311 та земельну ділянку площею 674,8 кв.м. кадастровий номер :02:030:0019 за тією ж адресою. При цьому відчужуваний будинок належав ОСОБА_7 на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки, посвідченого Черкаською державною нотаріальною конторою 07.07.1950 року, Договору купівлі-продажу посвідченого Черкаською державною нотаріальною конторою 14.09.1970 року.

Відчужувана земельна ділянка належала ОСОБА_7 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №868397, виданого Черкаською міською радою та зареєстрованого 10.01.2006 року.

ОСОБА_7 та ОСОБА_5 (прізвище до укладення шлюбу Пироженко) В.І. з 18.01.1949 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджено Витягом №0 від 23.09.2015 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян (а.с. 3).

ОСОБА_7 та ОСОБА_9 є батьками ОСОБА_1, що підтверджено свідоцтвом про народження (а.с. 9).

26.03.1999 року ОСОБА_9 померла (а.с. 10).

За повідомленням Другої черкаської державної нотаріальної контори, - після смерті 26.03.1999 року ОСОБА_9 до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини звернулися син спадкодавця ОСОБА_1 05.07.1999 року та син спадкодавця ОСОБА_6 27.07.1999 року. Заповіт ОСОБА_9 не складала. Свідоцтва про право на спадщину не видавались (а.с. 89-94).

Постановою державного нотаріуса від 30.06.2016 року (а.с. 60) відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_9 на частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по вул. Благовісна, 311 у м. Черкаси. Відмова нотаріуса вмотивована ненаданням спадкоємцем правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.05.2016 року у цивільній справі №711/9254/15-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів дарування будинку та земельної ділянки, - відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_7 (а.с. 67-70).

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 09.06.2016 року та Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.12.2016 року рішення суду від 12.05.2016 року залишено без змін, а скарги ОСОБА_7 без задоволення (а.с. 73-76, 98-101).

09.01.2015 року ОСОБА_6 за Договорами дарування посвідченими приватним нотаріусом ОСОБА_11, подарував жилий будинок та земельну ділянку за адресою м. Черкаси вул. Благовісна, 311, ОСОБА_8 та ОСОБА_5 в рівних частках по ? частці кожному (а.с. 49-52).

Щодо доводів позивача про наявність підстав передбачених ст. 233 ЦПК України для визнання недійсними Договорів дарування суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 233 ЦК України, - правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно правової позиції, яка міститься у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК, позивачу в сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Сторонами не заперечувався той факт, що ОСОБА_7 є особою похилого віку (ІНФОРМАЦІЯ_1), інвалідом 1 групи та таким, що страждає на ряд захворювань (а.с. 15-17).

В той же час ОСОБА_1 не наведено, яким чином укладення ОСОБА_7 оспорюваних договорів дарування 06.09.2011 року могло усунути або зменшити тяжкі обставини, якими позивач вважав вік та стан здоровя ОСОБА_7.

Крім того сам ОСОБА_7 звертаючись до суду у 2015 році з позовом про визнання недійсними договорів дарування від 06.09.2011 року посилався на те, що вони були укладені ним під впливом помилки (ст. 229 ЦК), що виключає можливість застосування ст. 233 ЦК України.

Щодо доводів позивача про порушення оспорюваними Договорами дарування його права власності на спадкове майно суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Ухвалюючи постанову від 07.11.2012 року у цивільній справі №6-107цс12 Верховний Суд України зробив у тому числі наступні висновки щодо застосування норм права: «Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Разом із тим частиною третьою статті 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно».

Також, відповідні висновки, щодо застосування ст. 388 ЦК України зробив Верховний Суд України і ухвалюючи постанову від 21.11.2012 року у цивільній справі №6-136цс12.

Суд розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними Договорів дарування будинку та земельної ділянки від 06.09.2011 року не вбачає підстав для відступу від правової позиції викладеної у вказаних постановах Верховного Суду України.

Крім того за змістом пункту 22 Постанови №5 від 07.02.2014 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», - суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Аналогічні за своїм змістом положення містить і пункт 10 Постанови №9 від 06.11.2009 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

ОСОБА_1 фактично вважав, що оспорювані договори порушили його право власності на майно успадковане ним після ОСОБА_9.

В той же час розглядувані в даній справі позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів, не є по своїй суті віндикаційним позовом, не стосуються визнання права власності на спірне майно і витребовування цього майна із чужого володіння, а суд згідно принципів диспозитивності цивільного судочинства (ст. 11 ЦПК) розглядає справи в межах заявлених вимог.

Таким чином суд приходить до висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту прав, свобод та інтересів, які він вважає порушеними.

Оскільки у даній справі не заявлені позовні вимоги про визнання права власності за ОСОБА_1 на спірне майно чи його частину та витребовування майна із чужого володіння, то надання оцінки доказам які можуть підтвердити чи спростувати ці обставини виходить за межі розглядуваної справи.

Отже необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними Договорів дарування жилого будинку та земельної ділянки від 06.09.2011 року.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено то, згідно ст. 88 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем відшкодуванню не підлягають.

В той же час відповідач ОСОБА_6 наполягав на відшкодуванні понесених ним витрат в сумі 5000 гривень на правову допомогу адвоката ОСОБА_3, сплачених за квитанцією від 14.02.2017 року (а.с. 103а).

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, - стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Витрати на правову допомогу належать до витрат повязаних з розглядом судової справи (п.2 ч.3 ст. 79 ЦПК).

Між ОСОБА_6 та адвокатом ОСОБА_3 13.02.2017 року укладено Договір про надання правової допомоги (а.с. 102).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (в редакції, що діє з 01.01.2017 року), - розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Правова допомога ОСОБА_6 по даній справі надавалася у період з лютого по квітень 2017 року.

З 1 січня 2017 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб складає 1600 гривень.

Згідно з Актом виконаних робіт від 19.04.2017 року (а.с. 103) за Договором від 13.02.2017 року відповідачу ОСОБА_6 адвокатом ОСОБА_3 була надана наступна правова допомога:

1. 13.02.2017 року, - консультація та розяснення адвокатом законодавства з приводу розгляду судом справи за позовом ОСОБА_1 (тривалість надання правової допомоги 3 години);

2. Складання адвокатом клопотання від 21.02.2017 року про залучення третіх осіб (тривалість 1 година);

3. Складання адвокатом заяви від 19.04.2017 року про застосування строку позовної давності (тривалість 1 година 30 хвилин);

4. Участь адвоката у судових засіданнях 21.02.17, 10.03.17, 28.03.17, 19.04.17 року.

Згідно журналів судового засідання, які містяться у справі №711/447/17 загальна тривалість судових засідань 21.02.17, 10.03.17, 28.03.17, 19.04.17 року в яких брала участь адвокат ОСОБА_3 становить 162 хвилини, або 2 години та 42 хвилини.

Загальна тривалість наданої ОСОБА_6 адвокатом ОСОБА_3 правової допомоги становить 8 годин 12 хвилин, а максимальний розмір витрат на правову допомогу не може перевищувати: (1600 грн. х 40%) х 8 годин 12 хвилин = 5248 гривень.

Таким чином заявлений відповідачем ОСОБА_6 до відшкодування розмір витрат на правову допомогу у 5000 гривень не перевищує встановлений законом граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, а тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 необхідно стягнути витрати на правову допомогу в сумі 5000 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15-16, 203, 215, 216, 233 ЦК України, ст. ст. 10-11, 60-61, 79, 84, 88, 209, 212, 214-215, 217, 218, 360-7 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договорів недійсними.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 витрати на правову допомогу в сумі 5000 (пять тисяч) гривень.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Черкаської області через Придніпровський районний суд міста Черкаси шляхом подачі в десяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: ОСОБА_12