АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3874/17 Справа № 175/2165/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Борисов С. А. Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Юрченко Лариса Леонідівна, про визнання договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, мотивуючи тим, що йому на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка.

Вказував, що 24 березня 2016 року він уклав зі своїм молодшим сином ОСОБА_3 договори дарування належного йому майна.

Зазначав, що спірні правочини було вчинено ним під впливом обману, оскільки він вважав, що дарує ОСОБА_3 1/3 частину майна, а через похилий вік та поганий зір текст підписаних ним договорів не читав.

Вказував, про те, що договір дарування було вчинено стосовно усього майна дізнався випадково з телефонної розмови ОСОБА_3 з дружиною.

Посилаючись на те, що іншого житла, окрім спірного майна, він не має, а вчинивши правочин він помилився стосовно його дійсної правової природи, а вчинений правочин взагалі не відповідає його внутрішній волі, просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчений 24 березня 2016 року приватним нотаріусом Юрченко Л.Л.; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки АДРЕСА_1 Дніпропетровської області, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчений 24 березня 2016 року приватним нотаріусом Юрченко Л.Л.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового рішення, яким його позовні вимоги задовольнити повністю, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2)чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3)які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4)яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що позивачу ОСОБА_2 на праві власності належав будинок АДРЕСА_1 Дніпропетровської області та земельна ділянка, розташована за цією ж адресою (а.с.50-51,65).

24 березня 2016 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3, який є його сином, договори дарування належного йому майна.

Вчинені правочини були посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. та зареєстровані за №№534,537 (а.с.45,60).

З тексту договорів вбачається, що ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 прийняв у дар, безоплатно, житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку АДРЕСА_1. Сторони у присутності нотаріуса затвердили, що однаково розуміють значення та умови цього договору та його правові наслідки, їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі, вони не страждають в момент укладання цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті, вони вільно володіють українською мовою. Дарувальник затвердив, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального.

Залишаючи позовні вимоги ОСОБА_2 без задоволення суд першої інстанції виходив з того, що договори дарування були вчиненні з дотриманням вимог законодавства, а тому вважав, що відсутні підстави для визнання їх недійсними.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.229 ЦК України).

Відповідно до ст.ст.229,233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ст.717 ЦК України).

За змістом статей 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Згідно до п.п.19,20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №6 визначено, що відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що позивач через похилий вік дійсно помилився стосовно природи вчиненого ним правочину, та зважаючи на те, що він має, окрім відповідача, ще двох дітей, які також мають право на спадкування домоволодіння та земельної ділянки, колегія суддів вважає, що у нього був відсутній намір подарувати усе майно одному ОСОБА_3

Крім того, позивач, після укладання спірних правочинів, продовжує проживати у домоволодінні, іншого житла для проживання не має, що саме по собі виключає фактичну передачу майна обдарованому, тобто реальне настання наслідків передбачених договором дарування.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Відповідно до ст.88 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2.145 грн.82 коп.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Юрченко Лариса Леонідівна, про визнання договору дарування недійсним задовольнити.

Визнати договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчений 24 березня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Юрченко Ларисою Леонідівною за реєстровим №534, недійсним.

Визнати договір дарування земельної ділянки АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчений 24 березня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Юрченко Ларисою Леонідівною за реєстровим №537, недійсним.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2.145 грн.82 коп.

Рішення апеляційного суду чинне з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.