Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/2417/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.05.2017 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Левка Т.Ю., при секретарі Роман К.С., за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, до колективного підприємства «Агрошляхбуд» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, звернувся до суду із позовом до колективного підприємства «Агрошляхбуд» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що в липні 2001 року позивач був прийнятий на посаду головного механіка колективного підприємства «Агрошляхбуд».

10.08.2016 року наказом по підприємству № 42, його було звільнено із займаної посади згідно п.8 ст.40 КЗпП України. Вказане звільнення позивач вважає незаконним та безпідставним з огляду на наступне.

Відповідно до п.8 ст.40 КЗпП власник або уповноважений ним орган вправі розірвати трудовий договір з підстав вчинення працівником за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу (ст.21 Кодексу України про адміністративні правопорушення), незалежно від того, чи застосовувались до працівника раніше заходи дисциплінарного або громадського стягнення, в робочий чи неробочий час вчинене розкрадання.

Жодного розкрадання майна КП «Агроншяхбуд» він, позивач, не здійснював, до нього не застосовувались заходи щодо притягнення до адміністративної чи кримінальної відповідальності, або заходи громадського впливу, вироку суду відносно нього, що набрав законної сили, чи постанови органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу не має.

В порушення вимог ст. 47 КЗпП України з наказом про звільнення з роботи його ознайомлено не було та копія наказу йому не видавалась, а також не надсилалась поштою.

Позивач також вказує, що причини його звільнення, наведені в наказі №42 (а саме п. 8 ст. 40 КЗпП України), не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки 11 серпня 2016 року перебуваючи на роботі та виконуючи свої функційні обовязки в 15 годин 35 хвилин новопризначений керівник КП «Агрошляхбуд» ОСОБА_4 повідомив позивача, щоб він 12.08.2016 року передав всю документацію і ключі від гаражів диспетчеру КП «Агрошляхбуд» ОСОБА_5 не пояснивши причин, що позивач і зробив 12.08.2016 року. 13 та 14 серпня 2016 року були вихідні дні, а з 15 серпня 2016 року позивач був на лікарняному, що підтверджує листком непрацездатності. 15.08.2016 року у телефонному режимі ОСОБА_4 запропонував позивачу продати йому частку у статутному фонді КП «Агрошляхбуд». Отримавши відмову ОСОБА_4 повідомив позивача, що він звільнений з роботи за розкрадання майна КП «Аргошляхбуд» і що це розкрадання підтверджено актами, з якими позивача ніхто також не ознайомлював.

23.08.2016 року в 10 годині позивач отримав письмове офіційне повідомлення за підписом виконавчого директора КП «Агрошляхбуд» ОСОБА_6 ( вих. № 154 від 12 серпня 2016 року) із якого випливало, що він звільнений з роботи на підставі актів № 4 від 10.08.2016 року та № 5 від 10.08.2016 року, про що виданий наказ від 10.08.2016 року № 42. Аналогічне повідомлення позивач отримав 27.08.2016 року в 16 год. 50 хвилин ( вих. № 163 від 23.08.2016 року).

На підприємство позивач прибув 29.08.2016 року о 9 годині, однак наказу йому не надали, трудову книжку не видали, повний розрахунок не проведено, довідку про заробітну плату не надано. Охороні підприємства надано вказівку не впускати його на підприємство.

Окрім того, він являється керівником профспілкової організації КП «Агрошляхбуд». Звільнення проведено без згоди профспілкового комітету. Профспілкові збори з цього приводу взагалі не проводились.

На підставі положень ч. 1 ст. 235 КЗпП України позивач вважає, що повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, а згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В результаті порушення законних прав на працю йому заподіяна моральна шкода, що виразилася у моральних стражданнях в результаті незаконного звільнення. Відповідач позбавив його гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі та своїй сім'ї на життя. Вказані незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань, він втратив душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня життя своїй сім'ї. Всі зазначені моральні страждання, нанесені йому незаконними діями відповідача негативно відображаються на його здоров'ї - він захворів і потрапив на станціонарне лікування до Виноградівської ЦРЛ. Заподіяну йому моральну шкоду позивач оцінює в 10000 (десять тисяч) гривень та просить стягнути таку із відповідача.

У відповідності до ст. 31 ЦПК України позивач ОСОБА_1 збільшив позовні вимоги та просив суд поновити його на посаді головного механіка КП "Агрошляхбуд", стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.08.2016 року по 24.01.2017 року у сумі 13105,25 грн., нараховану, але не виплачену заробітну плату за липень 2016 року у сумі 4134.00 грн. та за серпень у сумі 12782,11 грн., а також моральну шкоду у сумі 10000 гривень.

Відповідач подав суду письмове заперечення проти позову, яке обґрунтовує тим, що твердження позивача про те, що йому не було відомо про звільнення, підприємство відмовлялося надавати відомості про звільнення, а також, що звільнення є незаконним не відповідають дійсності. Згідно з ч.1 ст.21 КЗпП, працівник зобов'язаний виконувати роботу за трудовим договором та дотримуватися внутрішнього трудового розпорядку, визначеного правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Відповідно до п.3.2. затверджених Правил внутрішнього трудового розпорядку від 15 листопада 2011 року, на КП «Агрошляхбуд» встановлено восьми (8) годинний робочий день з 8:00 до 17:00 годин з обідньою перервою з 12:00 до 13:00 годин.

10 серпня 2016 р. на імя керівника КП «Агрошляхбуд» ОСОБА_4 поступила Доповідна записка від виконавчого директора КП «Агрошляхбуд» ОСОБА_6 про порушення трудового розпорядку головним механіком КП «Агрошляхбуд» - ОСОБА_1 Дані свідчення підтверджені також Табелем обліку використаного робочого часу. Встановлено із табеля обліку та підтверджено доповідною запискою та складеним відповідним Актом, головний механік ОСОБА_1 08.08.2016 р. в проміжок часу з 15 до 17 години пішов з роботи не попередивши, 09.08.2016 р. з 16 до 17 години залишив робоче місце без попередження, 10.08.2016р. з 15 до 17 години, проігнорувавши вказівки Виконавчого директора щодо роботи, та дачі пояснень стосовно такої поведінки, заявив, що не признає сьогоднішнє керівництво підприємством, покинув роботу та вийшов за межі підприємства. З огляду на це, відповідно до вимог п. 3 ст. 40 КЗпП Наказом № 42 від 10.08.2016р. позивача було звільнено, на підставі вище зазначених повідомлень та акту.

Відповідно до рішення зборів трудового колективу від 08.08.2016р. на підприємстві КП «Агрошляхбуд» ліквідована профспілкова організація, з огляду на що, посилання позивача на те, що його звільнили без згоди профспілкової організації не відповідає дійсності, оскільки таке звільнення допускається відповідно до п. 6 ст. 43-1 КЗпП.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у запереченні зазначено, що моральна шкода щодо фізичних осіб - категорія глибоко суб'єктивна та оціночна як у своєму виникненні, коли постає питання про наявність підстав для її матеріальної компенсації, так і у грошовому вимірі, коли визначається розмір її компенсації. Вчинення лише протиправного діяння стосовно особи свідчить про можливість, але не обов"язковість виникнення моральної шкоди. Судовою практикою Європейського суду з прав людини вироблено правило, за яким у певних випадках суд, замість винесення рішення про грошову компенсацію моральної шкоди, може вважати визнання самого факту правопорушення, вчиненого щодо потерпілого, достатньою справедливою компенсацією. У задоволенні вимог позивача представник відповідача просить відмовити в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог і додатково пояснив, що з роботи в особистих справах він не відлучався. Якщо виходив за межі установи під час робочого часу, то для виконання своїх трудових обов'язків в інтересах підприємства.10.08.2016 року знаходився весь день на роботі і про звільнення його ніхто не повідомляв. Крім цього йому відомо, що загальні збори працівників, членів первинної профспілкової організації колективного підприємства "Агрошляхбуд" 08.08.2016 року не проводилися. Первинна профспілкова організація на підприємстві діє і відповідно до вимог законодавства про профспілки та статут профспілкової організації, роботодавець для отримання згоди на звільнення позивача, як голови профспілкової організації КП "Агрошляхбуд", був зобов'язаний звернутися до вищих профспілкових органів, чого зроблено не було. Збільшені позовні вимоги просив задовільнити в повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, заявлені вимоги вважав обгрунтованими та просив суд такі задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні уточнені позовні вимоги не визнала з мотивів, наведених в письмовому запереченні та просила суд у задоволенні таких відмовити в повному обсязі.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 суду пояснив, що він працює на посаді майстра КП "Агрошляхбуд" і йому відомо, що головою профспілкової організації більше як 5 років тому обрано позивача по справі ОСОБА_1 08.08.2016 року він за дорученням ОСОБА_1 перебував у відрядженні в м.Києві, однак йому відомо, що зборів профспілкової організації в той день не було і про їх проведення, як члена профспілки його ніхто не повідомляв.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що з 1972 року він працює слюсарем КП "Агрошляхбуд". У 2016 році збори профспілкової організації не проводились . Останній раз такі збори були проведені десь 4-5 років тому. Головою профспілкової організації було обрано ОСОБА_1, який працював головним механіком. Він стверджує, що 10.08.2016 року ОСОБА_1 весь день знаходився на роботі. Він не виходив на роботу тільки якщо знаходився на лікарняному, а якщо відлучався із роботи, то для того щоб принести запасні частини на техніку.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що 30 років він працює на підприємстві "Агрошляхбуд" і є членом профспілкової організації, збори якої 08.08.2016 року не проводились. ОСОБА_1 є його прямим начальником і він стверджує, що останній відлучався із роботи тільки якщо потрібно було йти за запчастинами.

Свідок ОСОБА_4 суду показав, що на початку серпня його призначено керівником КП "Агрошляхбуд". Виконавчим директором підприємства було призначено ОСОБА_6, який подав на його ім'я три доповідні записки про порушення головним механіком підприємства ОСОБА_1 трудової дисципліни- залишення роботи без поважної причини. Він особисто бачив, що у проміжок часу з 15.00 год. до 17.00 год. 10.08.2016 року ОСОБА_1 на роботі не було. На підставі доповідної записки було видано наказ №42 від 10.08.2016 року про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади. Він визнає, що повинен був бути складений акт про порушення, однак такого акту складено не було і в наказі про звільнення міститься помилка. Про надання згоди на звільнення позивача із роботи до профспілкової організації він, як керівник підприємства, не звертався, оскільки 08.08.2016 року відбулися збори даної організації, на яких він був присутній як працівник, де прийнято рішення про ліквідацію профспілкової організації. 11.08.2016 року ОСОБА_10 з'явився на роботу, був ознайомлений із наказом про звільнення, однак від підпису про ознайомлення з наказом, отримання трудової книжки та розрахункових коштів відмовився.

Заслухавши пояснення позивача та його представника представника відповідача, показання свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення щодо позовних вимог, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до таких висновків.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право, в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

В судовому засіданні встановлено, що з липня 2001 року позивач ОСОБА_1 працював на колективному підприємстві "Агрошляхбуд" на посаді головного механіка.

Наказом керівника КП "Агрошляхбуд" № 42 від 10 серпня 2016 року "Про звільнення з роботи ОСОБА_1М.", позивача звільнено з роботи за систематичне невиконання трудових обов'язків (неодноразові невиконання вказівок керівника підприємства та виконавчого директора) пункт 3 статті 40 КЗпП України. Підстави для видачі наказу зазначено акт № 4 від 10.08.2016 року, акт № 5 від 10.08.2016 року, доповідна Безпеки Універсал.

Акт № 4 від 10.08.2016 року, акт № 5 від 10.08.2016 року та доповідна Безпеки Універсал, які слугували підставами для видачі наказу про звільнення позивача суду не надані.

Натомість свідок ОСОБА_4 суду показав, що як підстава для звільнення позивача стала доповідна записка виконавчого директора підприємства ОСОБА_6 від 10.08.2016 року. про виявлення фактів порушення трудового розпорядку ОСОБА_1 і в наказі міститься помилка.

Так, згідно доповідної записки головний механік ОСОБА_1 08.08.2016 року ( в проміжок часу з 15 години до 17 години київського часу) 09.09.2016 року (в проміжок часу з 16 години по 17 годину київського часу) та 10.08.2016 року в проміжок часу з 15 години до 17 години київського часу) пішов з роботи не попередивши. Відсутність позивача на роботі в цей час відображена також в табелі обліку використання робочого часу за серпень 2016 року.

Однак відсутність позивача на роботі у вказані проміжки часу 08 - 10 серпня 2016 року спростована показами самого позивача, а також показами свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Згідно пункт 3 статті 40 КЗпП України, трудовий договір може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Дисциплінарні стягнення застосовуються у разі порушення трудової дисципліни.

Систематично порушуючими трудову дисципліну визнаються працівники, що мали дисциплінарне стягнення чи громадське стягнення за порушення трудової дисципліни і порушили її знову протягом року з дня застосування стягнення за перше порушення.

Відповідно до ст.149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. До таких видів стягнень згідно з ч.1 ст.147 КЗпП України належать: догана та звільнення. Звільнення працівника за п.3 ст.40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення.

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п. 22 Постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судам трудових спорів", у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно зясовувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пп. 3, 4, 7, 8 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Зокрема, у справі про звільнення за п. 3 ст.40 КЗпП України суд повинен зясовувати, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати у звязку з вчиненням його систематичним невиконанням працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 зазначеної постанови, за передбаченими п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок, вчинений після застосування до нього дисциплінарного чи громадського стягнення за невиконання без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках ураховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (ст. 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни відповідно до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення не минуло більше одного року.

Отже, законодавством передбачено, що підставою звільнення може бути лише безпосереднє порушення трудової дисципліни чи невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, за наявності застосованого й не втратившого юридичної сили за давністю або не знятого заходу дисциплінарного чи громадського стягнення.

Доказів застосування до позивача заходів дисциплінарного чи громадського стягнення, які мали місце до винесення наказу про звільнення позивача суду не надані. Таким чином, суд приходить до висновку, що звільнення позивача за п.3 ст.40 КЗпП України проведено із порушенням вимог трудового законодавства.

Крім цього судом встановлено, що позивач є керівником профспілкової організації КП «Агрошляхбуд».

Згідно ч. 1 ст. 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Згода профспілкового органу на звільнення не може бути визнана такою, що має юридичне значення, якщо не додержані вимоги про участь у засіданні цього органу більше половини його членів.

Згідно ч.3 ст.252 КЗпП України, звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок).

В судовому засіданні встановлено, що профспілкові збори в КП "Агрошляхбуд" з приводу звільнення позивача не проводились. Твердження представника відповідача, що рішенням зборів трудового колективу від 08.08.2016 року на підприємстві КП «Агрошляхбуд» профспілкова організація ліквідована, суд не бере до уваги, оскільки письмових доказів про ліквідацію профспілкової організації суду не надано.

До вищого виборного органу профспілкової організації за наданням попередньої згоди на звільнення позивача - керівника профспілкової організації КП «Агрошляхбуд» відповідач також не звертався.

Таким чином, звільнення позивача проведено із порушенням законодавства про працю і відповідно до положень ст.235 КЗпП України позивач підлягає поновленню на роботі.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У відповідності до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (з наступними змінами) нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача в звязку з незаконним звільненням, доданого позивачем до заяви про збільшення позовних вимог, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 10.08.2016 року по 24.01.2017 року з врахуванням індексації за період з червня 2016 року по січень 2017 року складає 13105,25 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Крім цього, при звільненні позивачу не виплачено заробітну плату за липень 2016 року у сумі 4134,00 грн. (чотири тисячі сто тридцять чотири гривні 00 копійок) та за серпень 2016 року у сумі 12782,11 грн. , які також слід стягнути із відповідача.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

У звязку з тим, що суд прийшов до висновку про незаконне звільнення позивача з роботи, та порушення в результаті цього його прав, доведеним є факт протиправності дій відповідача щодо позивача.

Так позивач зазнав моральних стражданнях в результаті незаконного звільнення. Відповідач позбавив його гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі та своїй сім'ї на життя. Вказані незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань, він втратив душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня життя своїй сім'ї..

Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З врахуванням характеру порушення прав позивача, глибини душевних страждань, керуючись засадами розумності та справедливості, позов в частині стягнення моральної шкоди є підставним та підлягає частковому задоволенню - в сумі 1000,00 грн.

Таким чином суд прийшов до висновку, що уточнені вимоги позивача є обгрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

У відповідності до п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" позивач при зверненні з позовом до суду був звільнений від сплати судового збору в частині позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Судовий збір, який підлягав сплаті, становить 551,20 грн. за кожну із згаданих вимог, усього 1102,40 грн. Тому дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Позивачем сплачено судовий збір за вимогу про стягнення моральної шкоди у сумі 580 грн. Позовна вимога про стягнення моральної шкоди, як вимога немайнового характеру, підлягала оплаті судовим збором у розмірі 551,20 грн. Виходячи із даної ставки судового збору, враховуючи вимогу закону щодо пропорційності присудження судових витрат у разі часткового задоволення позову, з відповідача слід стягнути на користь позивача 55,12 грн. судового збору.

Крім цього позивачем сплачено судовий збір за звернення до суду із заявою про витребування доказів у розмірі 290 грн., який у відповідності до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Згідно ч.2 ст. 367 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, на посаді головного механіка колективного підприємства "Агрошляхбуд" з 10 серпня 2016 року.

Стягнути з колективного підприємства «Агрошляхбуд» на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.08.2016 року по 24.01.2017 року у сумі 13105,25 грн. (тринадцять тисяч сто п'ять гривень 25 копійок), нараховану, але не виплачену заробітну плату за липень 2016 року у сумі 4134,00 грн. (чотири тисячі сто тридцять чотири гривні 00 копійок) та за серпень 2016 року у сумі 12782,11 грн.(дванадцять тисяч сімсот вісімдесят дві гривні 11 копійок) та 1000,00 грн. (одну тисячу гривень 00 копійок) моральної шкоди.

Стягнути з колективного підприємства «Агрошляхбуд» на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2, сплачений ним судовий збір у розмірі 345,12 грн. ( триста сорок п'ять гривень 12 копійок).

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути із колективного підприємства "Агрошляхбуд" на користь держави 1102,40 грн. (одну тисячу сто дві гривні 40 копійок) судового збору.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийОСОБА_11