"24" квітня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючої судді Яровенко Н.О.
при секретарі Івашко О.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю та стягнення ? частини орендної плати,
В подальшому, представником позивача була подана заява про залишення частини позовних вимог без розгляду, а саме: в частині вимог до відповідача ОСОБА_3, яка була прийнята судом.
Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять їх задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, а тому по справі необхідно ухвалити заочне рішення, відповідно до ст. 224 ЦПК України через неявку відповідача в судове засідання.
Суд, вислухавши пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку.
Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, ОСОБА_1 була матір'ю ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. (а.с.25)
За життя, ОСОБА_4 склав заповіт на все своє рухоме та нерухоме майно на користь ОСОБА_2. (а.с.24)
Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на 13/100 АДРЕСА_1, яка складається з 9 кімнат, загальною площею 209,3 кв.м., житловою площею - 142,9 кв.м. ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 13/200 АДРЕСА_1 та зареєструвала його. (а.с.28-31)
ОСОБА_4 здавав свою кімнату у АДРЕСА_1 в оренду ОСОБА_3, що підтверджується копією договору оренди. (а.с. 26-27). Орендна плата складала 2000 грн. щомісячно, строк дії договору - до 11 липня 2014 року.
Після смерті ОСОБА_4, кімнату у АДРЕСА_1 здавала в оренду ОСОБА_2 тому ж самому орендарю - ОСОБА_3 Дана обставина підтверджується копіями договорів оренди. (а.с.16-23) Вартість оренди складала 2000 грн. щомісяця. Договори були укладені на строк з 12 березня 2015 року до 31 серпня 2015 року; з 01 вересня 2015 року до 31 грудня 2015 року. Однак, після закінчення строку дії договорів, ОСОБА_3 продовжив проживати у вказаній кімнаті, зокрема вказану обставину він підтвердив у судових засіданнях. 26 березня 2017 року ОСОБА_3 з'їхав зі спірної кімнати, що підтверджується доказами. (а.с.74,75)
Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.
Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норм, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя».
Обгрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильного витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на 13/100 АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Спадкування за законом відбувається у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини. При вирішенні питання спадкування за законом, враховуються такі юридичні факти, як: родинні стосунки (кровна спорідненість), шлюбні відносини, усиновлення (удочеріння), перебування на утриманні спадкодавця. Центральним субінститутом спадкування за законом є інститут черговості, який полягає в тому, що за загальним правилом кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування за відсутності бодай одного спадкоємця попередньої черги, обумовленого різними причинами: фізичною відсутністю, усуненням від права на спадкування, неприйняттям спадщини або відмовою від прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Спадкоємцем за законом після померлого ОСОБА_4 є його мати - ОСОБА_1

Частиною 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або неприйняття її.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 1270 Цивільного кодексу України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Позивач скористалась своїм правом та прийняла спадщину після сина, про що було видано відповідне свідоцтво. Після чого, ОСОБА_1 зареєструвала своє право власності.

Таким чином, ОСОБА_1 стала власником 13/ 200 АДРЕСА_1.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Частиною 1 ст. 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Враховуючи положення вищенаведених статтей, суд допускає, що позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності належить кімната площею 19 кв.м. у АДРЕСА_1 (по 13/100 частині квартири).

В судовому засіданні достовірно встановлено, що ОСОБА_2, у період з 12 березня 2015 року по 26 березня 2017 року, ОСОБА_3 здавалась в оренду кімната площею 19 кв.м. у АДРЕСА_1. Вартість оренди складала 2000 грн. щомісячно.

Частиною 1 ст. 761 ЦК України передбачено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Частиною 1 ст. 810 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Враховуючи той факт, що позивач є співвласником майна, яке здавалось в оренду за грошові кошти, то позивачем правомірно заявлено вимогу про стягнення з відповідача ? грошових коштів, отриманих від оренди кімнати площею 19 кв.м. у АДРЕСА_1.

У період з 12 березня 2015 року по 15 липня 2016 року, за який просить стягнути позивач грошові кошти з відповідача, ОСОБА_2 мала отримати 31188 грн., ? цієї суми становить 16056 грн.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 16056 грн.

Відповідно до вимог ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Також у статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Оскільки, позивач, як співвласник кімнати площею 19 кв.м. у АДРЕСА_1, має право розпоряджається своїм майном на власний розсуд. та вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, то суд приходить до висновку про необхідність передання їй ключів від кімнати площею 19 кв.м. у АДРЕСА_1.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 319, 355, 356, 383, 391, 761, 810 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57, 60, 213, 215, 218, 226 ЦПК України суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю та стягнення ? частини орендної плати задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні 13/100 частинами квартири АДРЕСА_2 та надати ключі від вказаної квартири.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2) кошти в сумі 16056 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

До суду може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні при його оголошенні протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Н.О. Яровенко