Справа № 195/143/17-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И
15.03.2017 року с-ще Томаківка Дніпропетровської області
Томаківський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Кондус Л.А., при секретарі Горват Н.Є., за участю позивача та представника позивача,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду сел. Томаківка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки переданої за недійсним правочином, третя особа державний нотаріус Томаківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_3,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 спірну земельну ділянку площею 7.260 га (пай № 317).
Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІ-ДП № 003961 виданого Томаківською сільською Радою народних депутатів Дніпропетровської області 24.09.2001 року, він є власником земельної ділянки площею 7.260 га (пай № 317), яка розташована на території Томаківської селищної ради Томаківського району Дніпропетровської області. Цільове призначення землі - ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2571.
Враховуючи тяжкий матеріальний стан позивача, тяжку хворобу та необхідність отримання грошей на лікування, у вересні 2001 року позивач звернувся до відповідача з пропозицією що до здачі землі їй в оренду на довгостроковий термін (до 15 років), та отримання плати за оренду за усі 15 років наперед, за використання відповідачем землі.
Сторонами оренди була досягнена домовленість, проте що, плата за 15 років оренди становить 2 000 гривень.
Грошова вартість земельної ділянки згідно довідки № 367, виданої Томаківським районним відділом земельних ресурсів Дніпропетровської області від 01.10.2001 року складає 54 363 гривні.
Для укладання договору оренди, відповідач запропонувала йому відвідати її знайому - нотаріуса ОСОБА_3, в присутні якої, потрібно буде підписати та укласти договір оренди.
Позивач зазначає, що 01.10.2001 року відповідач відвіз його до державного нотаріуса ОСОБА_3, де він враховуючи поганий зір, не читаючи документів (оскільки довіряв відповідачу та третій особі), підписав якийсь договір оренди, як йому розповіла відповідачка та нотаріус.
Наприкінці 2016 року він звернувся до відповідача, та запропонував продовжити термін дії договору оренди землі, сплативши йому відповідні кошти.
Однак, від відповідача йому стало відомо про те що, земля вже не є власністю позивача, а є власністю відповідача, оскільки 01.10.2001 року він не здав в оренду землю, а продав її відповідачу (про що були надані копії документів: купівлі продажу землі).
Позивач також зазначає, що 07.01.2017 року він отримав юридичну консультацію адвоката ОСОБА_4 (довідку додає), де йому було роз'яснено діюче у 2001 році законодавство, відповідно до якого продаж землі з цільовим призначенням: «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», був заборонений. Оскільки, мораторій на відчуження земельних часток (паїв) був запроваджений з прийняттям 18.01.2001 року - Закону України «Про угоди щодо відчуження земельної частки (паю)». Закон забороняв відчужувати земельні частки (паї), «крім передачі їх у спадщину та при викупі земельних ділянок для державних і громадських потреб». Відповідно до цього закону, власники земельних часток (паїв) тимчасово не могли укладати угоди щодо купівлі-продажу землі.
Таким чином, шляхом прийняття низки законодавчих актів, держава Україна ще починаючи з 10.02.2001 року (дата набрання чинності Законом від 18.01.2001 року) позбавила власників земельних часток (паїв) права розпорядження ними. Аналогічна заборона щодо власників окремих різновидів земельних ділянок сільськогосподарського призначення діє з 01.01.2002 року (дата набрання чинності Земельним кодексом України), в подальшому вона була поширена на всіх власників земельних ділянок сільськогосподарського призначення.
Позивач зазначає, що у всякому разі, продаж спірної землі 01.10.2001 року був неможливий, що вказує на недійсність спірного договору купівлі-продажу землі.
На момент укладання спірного правочину (договір купівлі-продажу землі від 01.10.2001 року) діяв старий Земельний Кодекс України (в редакції від 18.12.1990 року, за № 561-ХІІ).
Відповідно до ст. 35 Земельного Кодексу України (в редакції від 18.12.1990 року):
Передача землі у власність за плату у випадках, передбачених цим Кодексом, провадиться за нормативною ціною, що визначається законодавством України.
(тобто, неможливо було здійснити продаж землі вартість якої 54 363 грн. лише за 2000 грн.)
Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно частин першої і третьої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до п. 26 Постанови ПВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.
За таких обставин, позивач вважає що відповідачка скористалася його тяжким положенням і скрутою, та ввела його в оману що до дійсності угоди, пообіцявши укласти договір оренди - а на справді уклала договір купівлі-продажу землі за допомогою знайомого нотаріуса, ігноруючи діючий на той час мораторій на відчуження земельних часток (паїв), який був запроваджений з прийняттям 18.01.2001 Закону України «Про угоди щодо відчуження земельної частки (паю)». Закон забороняв відчужувати земельні частки (паї), «крім передачі їх у спадщину та при викупі земельних ділянок для державних і громадських потреб».
Позивач зазначає, що вищезазначене є порушенням норм цивільного законодавства щодо форми та змісту правочину і є підставою для визнання такого правочину недійсним.
Саме тому, позивач заявляє вимогу не про визнання недійсним правочину ,а заявляє вимогу про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, тобто, витребування майна, переданого за недійсним правочином.
Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, при цьому представник позивача пояснив, що укладений договір купівлі продажу спірної земельної ділянки є нікчемним з моменту його укладення, в звязку з чим вони не просять суд визнавати його недійсним.
Відповідач в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, письмових заперечень суду щодо позову не надав.
Третя особа - ОСОБА_3 подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, при цьому надала письмові заперечення і вважає, що позовна заява про витребування земельної ділянки переданої за недійсним правочином не підлягає задоволенню з наступних підстав:
ОСОБА_3, як державним нотаріусом Томаківськоі ДНК (не працює на займаній посаді з 2005 року) 01.10.2001 року було посвідчено договір купівлі - продажу земельної ділянки між гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2, предметом якого була земельна ділянка площею 7,260 га, розташована на території Томаківськоі селищної ради Томаківського району Дніпропетровської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала продавцю на підставі Державного акту серії ІІ-ДП 003961 виданий Томаківською селищної радою Томаківського району Дніпропетровської області 24.09.2001 року.
Твердження позивача про незаконність вказаної угоди в зв'язку з дією заборони на таке відчуження, яка на його думку встановлена ст.1 Закону України № 2242-ІІІ від 18.01.2001 року, є безпідставним.
Вищевказаний закон в цілому, а ст.1 цього Закону зокрема, ввів обмеження на відчуження земельної (частки) паю, а не земельної ділянки.
Відповідно до ч. 1 ст. 79 Земельного Кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Згідно з ч.2 ст.17 розділу X Перехідних положень до Земельного Кодексу України -право на земельну частку (пай), яке посвідчується сертифікатом, є дійсним до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі на (місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.
Вищевказані норми Законів підтверджують факт відчуження земельної ділянки, стосовно якої на той момент були відсутні будь-які обмеження, а не земельної частки (паю), стосовно відчуження яких діяли обмеження.
Будь-яких даних стосовно сторін цього договору при укладенні ними договору під впливом тяжких обставин на той момент не було доведено нотаріусу, і з поведінки сторін правочину це не вбачалось, ніяких об'єктивних даних про це не було.
Позовні вимоги розцінює як намір позивача ухилитися від добросовісного виконання своїх цивільних обов'язків продавця по вищевказаному договору, що межує з шахрайством - це видно по змісту позовної заяви.
За таких обставин, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши позивача та представника позивача, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.
Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
З копії Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІ-ДП № 003961, виданого Томаківською сільською Радою народних депутатів Дніпропетровської області 24.09.2001 року, вбачається, що позивача у справі зазначено власником земельної ділянки площею 7.260 га (пай № 317), яка розташована на території Томаківської селищної ради Томаківського району Дніпропетровської області. Цільове призначення землі - ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2571.
Крім того, до матеріалів справи позивачем додано копію договору купівлі-продажу, укладеного 01.10.2001 року між сторонами у справі, посвідченого державним нотаріусом Томаківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_3
З даного договору купівлі-продажу вбачається, що позивач (Продавець) продав, а відповідач (Покупець) купила земельну ділянку розміром 7,260 га, яка розташована на землях Томаківської сільської Ради Томаківського району Дніпропетровської області, надану для ведення товарного виробництва. При цьому згідно п. 2.1. Договору вказаний продаж вчинено за 2000 грн.
З матеріалів справи суд вбачає, що вказаний договір підписано сторонами у справі, ніяких експертиз щодо недійсності підписів не проводилось, тобто він є дійсним. Інформації про визнання даного договору недійсним, нікчемним позивач не надав і раніше не звертався до суду з іншими позовами, щодо визнання даного договору недійсним, нікчемним та ін. Відповідно до ст. 216 ЦК України У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Згідно вимог ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Твердження позивача, що відповідач «скористалася його тяжким положенням і скрутою, та ввела його в оману що до дійсності угоди, пообіцявши укласти договір оренди - а на справді уклала договір купівлі-продажу землі за допомогою знайомого нотаріуса, ігноруючи діючий на той час мораторій на відчуження земельних часток (паїв)…», суд не може взяти до уваги виходячи з меж заявлених позовних вимог.
Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.
Суд вважає, що позивач, звернувшись до суду з позовом про витребування земельної ділянки переданої відповідачу за недійсним правочином, а саме договором купівлі-продажу, укладеним 01.10.2001 року, невірно обрав спосіб захисту порушеного права, що є підставою для відмови в задоволенні предявлених вимог.
Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
З огляду на вищевикладене, суд вважає, що вказана позовна вимога щодо витребування земельної ділянки є передчасною.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 213, 214-215, 224-226 ЦПК України, суд -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки переданої за недійсним правочином, третя особа державний нотаріус Томаківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_3, - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку, при цьому строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Томаківський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя:/підпис/ОСОБА_5

З оригіналом згідно: Суддя Л.А.Кондус