Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №323/837/17 Головуючий у 1 інстанції: Щербань Л.С.
Провадження №22-ц/778/2319/17 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретаря Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 10 квітня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА :

У березні 2017 року ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості.

В обґрунтування позову, позивач зазначав, що 06.06.2007 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_3 укладено договір про відкриття кредитної лінії до карткового рахунку в рамках зарплатного проекту №БН/2007-06.

Згідно умов кредитного договору банк відкрив позичальнику кредитну лінію для проведення операцій з використанням карток, з лімітом не більше 2500,00грн. зі строком погашення 31.05.2009 року. За користування кредитом відповідач зобов'язаний щомісячно сплачувати позивачу проценти, нараховані за процентною ставкою у розмірі 24% річних.

Проте, в порушення умов договору відповідач, перестав сплачувати проценти за договором та відмовився добровільно погашати кредит.

Встановлення в кредитних договорах обов'язку сплачувати проценти за користування кредитом та наявність обов'язку у позичальника сплачувати банку неустойку (пеню) за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань не виключає сплату сум 3% річних відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

Заочним рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 19.05.2009 року з відповідача стягнуто кредитну заборгованість у розмірі 4432,18грн.. Рішення суду набрало законної сили 30.05.2009 року. З моменту прийняття судом рішення, банком за кредитним договором додатково було нараховано позичальнику проценти, пеню та 3% річних від прострочених сум.

Станом на 02.03.2017 року прострочена заборгованість відповідача за кредитним договором становить 9136,98 грн., яка складається з: 4028,63 грн. - заборгованість по процентам; 1322,42 грн. - пеня за прострочення сплати процентів; 324,37 грн. - 3% за прострочення сплати процентів; 3461,56 грн. - втрати від інфляції за прострочення сплати процентів.

На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» кредитну заборгованість у розмірі 9136,98 грн. та судовий збір в сумі 1600,00 грн.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 10 квітня 2017 року в задоволенні позову ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» відмовлено.

У апеляційній скарзі ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом.

З таким висновком суду не можна повністю погодитись.

Як вбачається з матеріалів справи та судом встановлено, що 06.06.2007 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_3 укладено договір про відкриття кредитної лінії до карткового рахунку в рамках зарплатного проекту №БН/2007-06. Згідно п. 2.1 кредитного договору банк відкрив позичальнику кредитну лінію для проведення операцій з використанням карток, з лімітом не більше 2500,00 грн. зі строком погашення 31.05.2009 року (а.с. 38-39).

За користування кредитом відповідач зобов'язаний щомісячно сплачувати позивачу проценти, нараховані за процентною ставкою у розмірі 24% річних ( п. 2.2 кредитного договору).

Позичальник зобов'язується сплачувати нараховані проценти за користування кредитом щомісяця не пізніше останнього робочого дня місяця наступного за місяцем, в якому вони були нараховані, та в дату остаточного повернення Кредиту в порядку Договірного списання на умовах цього Договору, для чого забезпечувати залишок коштів на кредитній картці у необхідному розмірі ( п.5.2.4 кредитного договору ).

Пунктом 5.2.2. передбачено, що позичальник зобов'язується повернути отриманий Кредит, використаний Клієнтом та /або Довіреної особою Клієнта, не пізніше дати остаточного погашення, зазначеного у п. 2.3. цього Договору.

Відповідно до п. 2.3. кредитного договору Кредит підлягає поверненню в строки, визначені Режимом погашення Кредиту, але не пізніше дати остаточного повернення Кредиту, а саме - «31» травня 2009 року включно.

Відповідно до п. 9.2 кредитного договору передбачено, що договір діє до повного виконання сторонами взятих на себе за цим договором зобов'язань.

Заочним рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 19 травня 2009 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» суму заборгованості за кредитним договором № БН/2007-06 від 06 липня 2007 року станом на 19 травня 2009 року в розмірі 4432,18 грн. з урахуванням відсотків та пені ( а.с. 41).

Зазначене рішення у примусовому порядку повністю виконане ОСОБА_3 в квітні 2016 року, про що свідчить дані Оріхівського РВ ДВС ГТУЮ у Запорізькій області ( а.с. 91-93).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 631 цього Кодексу строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу .

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу та умов договору.

Разом із тим, главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання у кредитора виникає право на отримання процентів, пені, сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, та таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення процентів, інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення.

Натомість, суд першої інстанції не взяв до уваги правову природу нарахувань, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК.

Зважаючи на викладене, висновок суду першої інстанції про сплив строку позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості по процентам, пені за прострочення сплати процентів, інфляційних втрат і 3 % річних у зв'язку зі спливом строку позовної давності є помилковий.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом за стягненням заборгованості по процентам за період з 29.05.2009 року по 28.03.2016 року в розмірі 4028.63 грн., пені за прострочення сплати процентів за період з 29.06.2016 року по 02.03.2017 року в розмірі 1322.42 грн., 3 % річних за період з 28.02.2014 року по 28.02.2017 року в розмірі 324.37 грн., інфляційних втрат з 28.04.2014 року по 02.03.2017 року в розмірі 3461.56 грн. то суд повинен встановити, чи дотримано строки позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи з позовом позивач звернувся до суду 14.03.2017 року, тому задоволенню підлягають вимоги про стягнення заборгованості за процентами за період з 14.03.2014 року по 11.04. 2016 року ( фактичне виконання судового рішення від 19 травня 2009 року) в розмірі 1160.30 грн., пеня за прострочення сплати процентів в розмірі 380 грн. 74 коп. за період з 14.03.16 року по 11.04.2016 року, 3% річних за прострочення сплати процентів в розмірі 69.25 грн. за період з 14.03.2014 року по 11.04.2016 року, інфляційних втрат з 14.03.2014 року по 11.04.2016 року в розмірі 3461.56 грн., а всього підлягає стягненню 5071 грн. 85 коп.

В іншій частині позовних вимог слід відмовити, застосувавши наслідки спливу позовної давності.

Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції не можна вважати законним і обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Аргументи апеляційної скарги частково є виправданими.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати пропорційно до заявлених позовних вимог, що становить 1865.05 грн. ( 888.14 грн.- судовий збір за подачу позовної заяви, 976.95 грн.- судовий збір за подачу апеляційної скарги).

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» задовольнити частково.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 10 квітня 2017 року у цій справі скасувати. Ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» у цій справі задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість за договором № БН/2007-06 від 06 липня 2007 року про відкриття кредитної лінії до карткового рахунку в рамках зарплатного проекту на суму 5071.85 грн., яка складається з : 1160.30 грн. - заборгованість за процентами; 380.74 грн. - пеня за прострочення сплати процентів; 69.25 грн. - 3% річних за прострочення сплати процентів; 3461.56 грн. - втрати від інфляції за прострочення сплати процентів, судовий збір в розмірі 1865.09 грн.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: