Номер провадження: 22-ц/785/2055/17
Головуючий у першій інстанції Гудіна Н. І.
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів- Сєвєрової Є.С.,Дрішлюка А.І.

За участю секретаряПоліхранової Ю.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Суворовського районного суду м. Одеса від 11 липня 2014 року та ухвалу Суворовського районного суду м. Одеса від 24.10.2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 правонаступник ОСОБА_8 до ОСОБА_9, третя особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гребенюк Ірина Миколаївна -

-про визнання договору дарування недійсним, - ВСТАНОВИЛА:

20.06.2014 року ОСОБА_7 звернулась до ОСОБА_9 з позовом про визнання договору дарування недійсним посилаючись на те, що вона мала попередню домовленість з відповідачкою, що вона буде її доглядати так як потребує постійно стороннього догляду. Бажаючи укласти з нею договір довічного утримання,вона помилково уклала договір дарування належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1.

Після укладення договору відповідач змінила своє ставлення до неї в зв'язку з чим в 2013 році вона звернулась до своєї племінниці -ОСОБА_8,котра забрала її до своєї квартири та здійснювала догляд. Через декілька тижнів сусіди повідомили, що в її квартирі живуть інші люди.

Вважаючи, що при укладенні договору дарування вона припустилась помилки,що має істотне значення, а саме щодо природи правочин,прав та обов'язків сторін,позивачка з підстав ст.229 ЦК України просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1.

Одночасно зазначала, що відповідачка навмисно ввела її в оману, а тому з підстав ст.230 ЦК України просила визнати недійсним договір дарування. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 липня 2014 року позов ОСОБА_7 до до ОСОБА_9, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гребенюк Ірина Миколаївна, про визнання договору дарування недійсним - задоволено.

Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 03 червня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк Іриною Миколаївною недійсним.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з ухваленням нового,про відмову в заявлених вимогах,посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема посилається на те, що відповідачка не була належним чином сповіщена про час та місце судового розгляду,суд не застосував строки позовної давності, відсутність доказів на підтвердження того,що позивачка бажала отримувати від ОСОБА_9 матеріальне забезпечення та піклування та доказів омани. Одночасно посилається на те, що на момент розгляду справи спірна квартира відповідачкою була відчужена та рішення суду зачіпає її інтереси.

В судове засідання відповідачка 3-я особа -приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М. не з'явились,про час та місце розгляду справи сповіщена належним чином.

В силу ст.305 ч.2 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за її відсутністю.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.02.2-017 року залучено до участі в справі ОСОБА_8,як правонаступника ОСОБА_7,померлої ІНФОРМАЦІЯ_2.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді доповідача, вислухавши пояснення учасників судового процесу, що з'явились, перевіривши матеріалами справи та обговоривши доводи апеляційної скарги дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заявлені вимоги районний суд виходив з того, що при укладанні договору дарування позивача було введено в оману, а тому такий договір з підстав ст.230 ЦК України слід визнати недійсним.

Проте з таким судженням районного суду погодитись не можна з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено,сторонами не заперечується, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 серпня 2005р., виданого державним нотаріусом Восьмої одеської державної нотаріальної контори Толстих Н.М. за реєстровим №3-2121, Позивачу на праві власності належала 1/2 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Інша 1/2 частина цієї ж квартири належала Позивачу на праві власності, відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 29 вересня 1997р. за №12- 11757.

Право власності на квартиру було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» в книзі: 245пр-196, номер запису: 15.

Квартира складається з однієї житлової кімнати житловою площею 17,9 кв.м., загальною площею 29,3 кв.м.

Згідно із ст. 230 ЦК України, - якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

За правилами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження введення в оману відповідачку при укладенні договору дарування.

За таких підстав,висновок районного суду щодо задоволення позовних вимог з підстав ст.230 ЦК України є помилковим.

Між тим, згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Такий правовий висносок міститься у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-202 цс 15.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 являється дитиною війни,відповідно до заключення НОМЕР_1 від 10.10.2008 року потребує стороннього догляду постійно.( а.с.7,11)

19.11.2007 року сторони уклали договір найму житла строком до 19.11.2012 року з щомісячною оплатою в розмірі 50 грн.( а.с.9)

28.11.2007 року відповідачка була зареєстрована в спірному помешканню як наймач.( а.с.10).

Враховуючи вік позивачки,стан здоров'я та потребу у постійному сторонньому догляді,наявність єдиного спірного житла,відсутність доказів щодо виконання п.9 договору дарування, а саме передачі документів від приміщення квартири,судова колегія дійшла висновку, що ОСОБА_12 неправильно сприймала фактичні обставини правочину,що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування, а тому в силу ст.229 ЦК України позовні вимоги підлягають задоволенню.

Посилання на те, що відповідачка не була належним чином сповіщена про час та місце судового розгляду не приймається до уваги так як відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_9 за вказаною адресою не проживала.( а.с.23).

Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову.

Та обставина, що вона була знята з реєстрації спростовується довідкою від 24.03.2014 року про те, що з 22.10.2013 року вона за спірною адресою зареєстрована.

Посилання на незастосування строку позовної давності оцінюється критично оскільки за правилами ст.267 ч.3 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі,- зробленою до винесення ним рішення.

Не приймаються до уваги і доводи про відсутність доказів бажання отримувати матеріальну допомогу в силу укладення з нею договору найму з щомісячною оплатою 50 грн. ,віку позивачки та її стану здоров'я.

При цьому відчуження спірного житла під час розгляду спору оцінюється судовою колегією як бажання ОСОБА_9 уникнути цивільно-правової відповідальності, що в силу ст.3 ЦК України не може бути підставою для відмови в позовних вимогах та не позбавляє права заявника захистити своє порушене право шляхом подачі позову у відповідності до вимог чинного законодавства

Виходячи з вищезазначеного,судова колегія приходить до висновку, що районний суд помилково задовольнив заявлені вимоги с підстав ст.230 ЦК України, та не звернув уваги, що позивачем заявлені вимоги і з підстав ст.229 ЦК України, а тому в силу ст.309 ч.1 п.3,4 ЦПК України рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового,про часткове задоволення заявлених вимог.

Керуючись ст.218,303,309,316,317,319 ЦПК України, судова колегія,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 липня 2014 року скасувати з ухваленням нового.

Позовну заяву ОСОБА_7 правонаступник ОСОБА_8 до ОСОБА_9, третя особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гребенюк Ірина Миколаївна про визнання договору дарування недійсним задовольнити частково.

Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1,укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 від 03 червня 2011 року,посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк Іриною Миколаївною - недійсним.

Рішення набирає законної сили негайно та підлягає оскарженню в касаційному порядку на протязі 20 днів.

Голодуючий суддя - Л.А.Гірняк

Судді - А.І. Дрішлюк

Є.С.Сєвєрова