АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шкоріної О.І.

при секретарі: Горак Ю.М.

за участю осіб:

представника позивача Свинар М.Ю.

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк»

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Не погоджуючись із рішенням суду ПАТ «Родовід Банк» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, невірну оцінку доказів, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Справа №759/9932/13-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/3067/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Т.В. Кириленко
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д. Поливач
В обґрунтування зазначено, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення не взяв до уваги, що відповідачем не спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості, відповідач посилався лише на те, що заборгованість погашена в результаті передачі автомобіля за актом прийому - передачі. Банком було надано всі необхідні докази, які підтверджують заборгованість відповідача, а також докази, які свідчать про те, що заставний автомобіль був протиправно реалізований і кошти, за які його було реалізовано не надійшли в рахунок погашення заборгованості. Вважає, що суд мав можливість ухвалити рішення про стягнення заборгованості з урахуванням вартості автомобіля, оскільки в матеріалах справи міститься інформація про його вартість, яка була визначена експертами за клопотанням відповідача.

Представник позивача Свинар М.Ю. у судовому засіданні апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити з викладених підстав.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засідання апеляційної інстанції просив відхилити апеляційну скаргу, рішення суду залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Так, згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, заслухавши пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що позивачем не надано належного розрахунку заборгованості ОСОБА_2 з урахуванням коштів, отриманих від продажу автомобіля (предмета застави), що позбавляє суд можливості перевірити вимоги банку про стягнення заборгованості з усіма складовими станом на час продажу заставного автомобіля переданого відповідачем банку для реалізації з метою погашення заборгованості, перевірити правильність їх нарахування та вирішити спір з урахуванням позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону, підтверджені зібраними у справі доказами виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, згідно ст.4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_2 30.01.2008 року було укладено кредитний договір №46/АК-183.08.2, відповідно до умов якого банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 23751,00 дол. США, терміном до 30.01.2015 року включно (а.с.8-12, т. І).

Відповідно до п.1.2 Договору кредитні кошти надаються виключно на наступні цілі: купівлю автомобіля та сплату страхових платежів.

Відповідно до п. 1.5 договору процентна ставка за кредитами за цим договором встановлюється в розмірі 9 % річних.

Відповідно до п. 1.5.1 договору щомісячна плата за проведення розрахунків зі списання та зарахування коштів за позичковим рахунком та рахунком для нарахування процентів встановлюється в розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що банк зобов'язується надавати кредити на цілі, передбачені у п. 1.2 цього договору, на загальну суму, що не перевищує розмір кредитної лінії, вказаній у п. 1.1 цього договору, згідно з письмовими заявками позичальниками.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог,що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором, або законом.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором.

Згідно ст. 20 Закону заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Як вбачається, Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надав відповідачу кредит в сумі 23751,00 дол. США, що еквівалентно 119942,55 грн. та підтверджується заявою на видачу готівки №1052 від 30.01.2008 року. ОСОБА_2 належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, з квітня 2008 року не погашав заборгованість в розмірі передбаченому договором, у зв'язку з чим виникла прострочена заборгованість.

У ході розгляду справи відповідачем було заявлено про застосування строку позовної давності. Відтак, враховуючи, що з позовом до суду банк звернувся 28.06.2013 року (а.с.28, т.І), з урахуванням положень ст.ст. 256, 258, 261, 266 ЦК України, заборгованість за кредитним договором за щомісячними платежами підлягала б стягненню в межах трирічного строку позовної давності, пеня за користування кредитом підлягала б стягненню за останні 12 місяців до дня звернення до суду з позовом, а кредит, який підлягав би поверненню відповідно до графіку платежів за період з червня 2013 року по 30 січня 2015 року - в достроковому порядку відповідно до умов договору.

Проте, під час розгляду справи суд першої інстанції у зв'язку з наявними відомостями про реалізацію предмета застави у 2012 році та з метою встановлення дійсного розміру заборгованості після зарахування коштів від його реалізації в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором на адресу ПАТ «Родовід Банк» направляв запит про причини незарахування коштів, отриманих від реалізації належного ОСОБА_2 та передано банку автомобіля «RENAULT MEGANE», д.н.з. НОМЕР_1, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 30.01.2008р., на який надано відповідь про проведення службового розслідування з цього приводу, яке на даний час не закінчилось.

Як зазначає представник позивача, Банком на даний час здійснюються всі можливі дії щодо притягнення ОСОБА_5 до відповідальності, яка встановлена законом, оскільки через його протиправні дії було завдано шкоди не лише відповідачу, а й позивачу.

Однак, колегія суддів вважає, що відповідачем виконано умови договору, добровільно передано Банку предмет застави про що складено відповідний акт прийому -передачі, а тому на відповідача не може бути покладено відповідальність за дії працівників банку, які продали зазначений автомобіль та не внесли до банку кошти отримані від продажу заставного майна - автомобіля «RENAULT MEGANE», д.н.з. НОМЕР_1.

Так, відповідно до п. 1.7 кредитного договору забезпеченням виконання зобов'язань за вказаним договором є застава автомобіля «RENAULT MEGANE», д.н.з. НОМЕР_1, відповідно до п. 1.6 договору застави від 30 січня 2008 року № 46/АК-183.08.2.

З витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна вбачається, що автомобіль «RENAULT MEGANE», д.н.з. НОМЕР_1 зазначений як предмет застави за договором застави транспортного засобу № 46/АК-183.08.2 від 30.01.2008року.

Разом з тим, судом було встановлено, що відповідно до Акту прийому - передачі від 17 червня 2010 року ОСОБА_2 передав, банку належний йому автомобіль «RENAULT MEGANE»,д.н.з. НОМЕР_1, та два комплекти ключів від автомобіля з метою його подальшої реалізації для погашення заборгованості за кредитним договором.

31 серпня 2010 року ОСОБА_2 видав на ім'я працівника банку ОСОБА_5 довіреність на розпорядження автомобілем «RENAULT MEGANE», д.н.з. НОМЕР_1 для його подальшої реалізації.

Відповідно до інформації, яка зазначена у повідомленні Регіонального сервісного центру в м. Києві від 12.03.2016р. автомобіль «RENAULT MEGANE», д.н.з. НОМЕР_1 10.11.2012р. був знятий з обліку для реалізації, а 17.12.2012 року зареєстрований за ОСОБА_6 як придбаний в торгівельній організації.

З наданих позивачем розрахунків заборгованості від 07.06.2013р., 25.09.2013р., 11.11.2015р., 01.12.2015р. вбачається, що відомостей про зарахування в грудні 2012 року коштів (або після цього) від продажу належного ОСОБА_2 та переданого 17.06.2010р. банку автомобіля «RENAULT MEGANE», д.н.з. НОМЕР_1 з метою реалізації та зарахування коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором вони не містять. Крім того, суду невідомий розмір заборгованості за кредитним договором відповідача перед банком станом на 17.12.2012 року (дата продажу автомобіля), а крім того, представник банку не надала суду пояснень щодо причин не реалізації банком заставного автомобіля з червня 2010 року по грудень 2012 року, оскільки за вказаний час вартість автомобіля зменшилась.

Відтак, з урахуванням наведеного, колегія суддів вважає законною та обґрунтованою відмову Банку у задоволенні заявлених ним позовних вимог, оскільки ОСОБА_2 передав банку заставний автомобіль ще у 2010 році, який було реалізовано лише у грудні 2012 року, проте кошти отримані від реалізації заставного автомобіля позивач не врахував у розрахунку заборгованості, який надав суду як доказ на підтвердження розміру заборгованості, що є порушенням прав позичальника банку ОСОБА_2

Посилання апеляційної скарги на ту обставину, що суд мав стягнути заборгованість з урахуванням вартості проданого автомобіля, колегія суддів оцінює критично, оскільки цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Проте стороною позивача у розпорядження суду не було надано належного розрахунку, який би суд міг взяти до уваги як належний та допустимий доказ в розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України. Банк не довів правильність наданих суду розрахунків, які збільшував на протязі розгляду справи. Посилання на те, що відповідачем розрахунок банку не спростований та не наданий власний розрахунок у розпорядження суду, колегія суддів не бере до уваги, оскільки він не ґрунтується на вимогах закону. Банк всупереч встановленим вимогам закону не довів обставини на які посилався, не надав доказів на їх підтвердження, а тому суд позбавлений можливості визначити розмір заборгованості відповідача перед банком за кредитним договором станом на час передачі автомобіля банку та з'ясувати вартість автомобіля станом на час цієї передачі, а відповідно, суд позбавлений можливості перевірити правильність наданих Банком розрахунків, відповідність їх нарахування з усіма складовими дійсному розміру заборгованості, яка б можливо і підлягала б стягненню з відповідача з урахуванням коштів отриманих банком від продажу заставного автомобіля з урахуванням позовної давності, про застосування якої просив суд відповідач.

Отже, справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: