Номер провадження: 22-ц/785/2234/17
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Кравця Ю.І., Сегеди С.М.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом Управління Служби Безпеки України в Одеській області до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування службовим жилим приміщенням та виселення із службового приміщення без надання іншого житлового приміщення, за апеляційною скаргою Управління Служби Безпеки України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 червня 2014 року,

встановила:

У липні 2013 року Управління Служби безпеки України в Одеській області звернулось до суду з вказаним позовом, просило визнати відповідачів такими, що втратили право на користування службовим жилим приміщенням - двокімнатною квартирою АДРЕСА_1, виселити відповідачів зі службового жилого приміщення - двокімнатної квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Позов обґрунтовано тим, що на підставі рішення житлово-побутової комісії Управління СБУ в Одеській області від 11.08.2010 року ОСОБА_2, як співробітнику Управління СБ України в Одеській області, який знаходився на квартирному обліку в Управлінні у пільговому списку першочерговиків, зі складом сім'ї 3 особи (він, дружина - ОСОБА_3, донька - ОСОБА_4.) була надана службова двокімнатна квартира АДРЕСА_2 (будівельній адресі після прийняття будинку до експлуатації надано найменування - АДРЕСА_1 житловою площею 48,0 кв.м, загальною площею 214,6 кв.м.

Наказом Голови Служби безпеки України від 23.06.2011 року №556-ОС, ОСОБА_5 був переведений для подальшого проходження служби в Управління Служби безпеки України в Запорізькій області. У зв'язку із цим позивач вважає, що відповідачі втратили користування вказаною квартирою та підлягають виселенню.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 червня 2014 року в задоволенні позову Управління Служби Безпеки України в Одеській області було відмовлено.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку Управління Служби Безпеки України в Одеській області. В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Крім того, до апеляційного суду Одеської області надійшла заява від відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 №22-10720 від 03.05.2017 року, якою вони визнають позовні вимоги Управління СБ України в повному обсязі та просять розглянути справу за їх відсутністю, посилаючись на ч. 4 ст. 174 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпаними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Таким чином при вирішенні справи суд повинен був визначити зміст позовних вимог, предмет позову та його підставу з метою з'ясування наявності та характеру спірних правовідносин між сторонами, виявлення заінтересованих осіб у справі, правильного застосування матеріальної форми права до цих правовідносин та застосування необхідного способу захисту порушеного права, а також для визначення й дослідження кола питань і заходів, необхідних для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Вказаним нормам закону судове рішення у повній мірі не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову Управління Служби безпеки України в Одеській області суд першої інстанції виходив з того, що норми закону, на які посилається позивач, не містять такого способу захисту, як визнання відповідачів такими, що втратили право користування службовим приміщенням. Крім того, відповідно до ст. 125 ЖК УРСР, п. 5.19 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям СБУ та членам їх сімей житлових приміщень та у випадках, передбачених ст. 124 ЖК УРСР сім'ї військовослужбовців, які пропрацювали на підприємстві, установі, організації, не менш як десять років не можуть бути виселені без надання іншого житлового при приміщення.

Проте повністю погодитись з такими висновками суду не можна.

Встановлено, що нарядом №63 від 29 червня 2010 року згідно рішення Одеського міськвиконкому №86 від 25 лютого 2010 року Управління капітального будівництва Одеської міської ради передало Управлінню Служби безпеки України в Одеській області (далі Управління СБУ в Одеській області) двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 214,6 кв.м., житловою площею 48 кв.м.

Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 19.08.2010 року вказана квартира була включена до складу службових та закріплена за Управлінням СБУ в Одеській області.

ОСОБА_2, як співробітник Управління Служби безпеки України в Одеській області, перебував в Управлінні на квартирному обліку згідно пільговому списку першочерговиків з 09.07.2010 року.

На підставі рішення житлово - побутової комісії Управління СБУ в Одеській області від 11 серпня 2010 року та наказу керівника Управління №222 від 25 серпня 2010 року ОСОБА_2 зі складом сім'ї три особи: він, дружина - ОСОБА_3 та донька - ОСОБА_4 була надана службова двокімнатна квартира АДРЕСА_2 (будівельна адреса), після прийняття будинку до експлуатації - АДРЕСА_1

10 грудня 2010 року Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради був виданий ордер №1938 серії ПР на склад сім'ї із 3-х осіб на право заняття службового приміщення житловою площею 48 кв.м., що складається з 2-х кімнат в квартирі АДРЕСА_1

15.12.2010 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1.

Проте, ОСОБА_2 та члени його родини у спірну квартиру не вселились, оскільки квартира знаходилась в непридатному для проживання стані, потребувала проведення ремонтних робіт, встановлення комунікацій, електрообладнання, опалення та каналізації, що підтверджується довідкою ОСМД «Ренесанс» вих.11 від 21.01.2014 року.

Наказом Голови Служби безпеки України від 23 червня 2011 року№556-ОС ОСОБА_2 був переведений для подальшого проходження служби в Управління Служби безпеки України в Запорізькій області.

Рішенням житлово-побутової комісії Управління СБУ в Одеській області від 03серпня 2011року ОСОБА_2 зі складом сім'ї три особи виключено з квартирного обліку Управління СБУ в Одеській області у зв'язку із його переведенням для подальшого проходження служби в Управління СБУ в Запорізькій області.

В подальшому полковник запасу ОСОБА_2 звільнений в запас Служби безпеки України за п.п. «а» п.61 та п.п «б» п.63 Положення про проходження військової служби військовослужбовцям Служби безпеки України (наказ Голови СБ України від 06.06.2013 року №632-ос) та виключений зі списків Управління Служби безпеки в Запорізькій області з 14.06.2013 року (наказ начальника правління СБ України в Запорізькій області від 14.06.2013 року).

Оскільки відповідачі фактично в спірне службове приміщення не вселялись, тому у задоволенні позову про їх виселення слід відмовити за безпідставністю заявлених вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЖК Української РСР до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, (крім правил, передбачених ст. ст. 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу), у тому числі правила ст.64 ЖК про права й обов'язки членів сім'ї наймача і ст.109 ЖК УРСР про те, що виселення із займаного житлового приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду допускається лише з підстав, установлених законом. Наймач службового житлового приміщення і члени його сім'ї зобов'язані додержувати умов договору найму службового жилого приміщення і правил користування жилим приміщенням, утримання житлового будинку і прибудинкової території. У разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї службове жиле приміщення зберігається за ним у випадках і в строки, встановлені у ст.71 ЖК.

Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Статтею 72 цього Кодексу передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до абз. 1 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 (із змінами внесеними постанови Пленуму Верховного Суду України в цивільних справах №15 від 25.05.98 року та №7 від 30.05.2008 року) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Суд може продовжити пропущений строк у разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо).

При розгляді справи про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки необхідно встановити чи набула особа право користуватися займаним приміщенням; з якого часу особа не проживає в жилому приміщенні без поважних причин; чи не переривався перебіг строку тимчасової відсутності; чи підтверджується те, що особі чинились перешкоди у вселені. Зазначені обставини повинні підтверджуватись належними та допустимими доказами, як це передбачено ст. ст. 58, 59 ЦПК України.

Зі змісту акту обстеження житлових умов від 13 серпня 2014 року вбачається, що квартира на теперішній час непридатна для проживання, ремонтні роботи не проводили, предмети бита відсутні. Спірну квартиру періодично відвідував ОСОБА_2, який перевіряв стан приміщень. Приблизно у 2010 році ОСОБА_2 були замінені вхідні двері в квартиру, декілька разів в квартиру завозились будівельні матеріали, проте фактично квартира знаходиться в непридатному для проживання стані.

З урахуванням того, що ОСОБА_2 був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1, замінив вхідні двері, почав завозити будівельні матеріали, періодично приходив перевіряв стан спірної квартири, колегія суддів дійшла висновку, що він набув право користування спірною квартирою. ОСОБА_2 та члени його сім'ї були позбавлені можливості вселитись та проживати в АДРЕСА_1 у зв'язку з відсутністю умов для цього, а саме квартира була надана ОСОБА_2 та членам його родини в непридатному для проживання стані, потребувала проведення ремонтних робіт, встановлення комунікацій, електрообладнання, опалення та каналізації, що підтверджується актами обстеження житлових умов заявника та складаними до них таблицями (т.1 а.с.139-143, т.2 а.с.53-58).

Оскільки відповідачі у спірному приміщенні не проживають більше шести місяців без поважних причин, а тимчасовість їх виїзду з місця проживання за умовами і характером роботи не доведена, судова колегія дійшла висновку про наявність правових підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.

На підставі абз. 4 п. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла.

Відповідно до п.п. 3, 19, 20, 21 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року №1081 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов'язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством (п.19).

Військовослужбовець та члени його сім'ї зобов'язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення у разі одержання або придбання житла для постійного проживання (п.20).

При звільненні з військової служби військовослужбовець підлягає виселенню із службового житлового приміщення з усіма членами сім'ї, якщо інше не передбачено законодавством (п.21).

Відповідно до протоколу засідання житлово-побутової комісії Центрального Управління СБУ від 19 вересня 1997 року №17, співробітнику ГУ БКОЗ СБУ ОСОБА_2 зі складом сім'ї 3 особи було надано для постійного проживання трикімнатну квартиру АДРЕСА_3.

На підставі свідоцтва про право власності від 21 листопада 2001 року №30656 зазначена квартира перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4.(т.1 а.с.145).

Отже, відповідачі забезпечені житлом державою, у зв'язку з чим їх житлові права не можуть вважатись порушеними.

Що стосується вимог про зняття відповідачів з реєстраційного обліку слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Враховуючи, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК Української РСР; ст. 405 ЦК України), тому звернення Управління СБУ в Одеській області з вимогами про зняття відповідачів з реєстраційного обліку є передчасними.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з роз'ясненнями викладеними в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення спору, оскаржуване рішення на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 305, 307, 309 ч. 1 п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 червня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Управління Служби безпеки України в Одеській області задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування службовим жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання ним законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

Ю.І.Кравець

С.М.Сегеда