АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/4254/13-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22ц/774/924/К/17 суддя Попов В.В.
Категорія - 27 ( І ) Суддя-доповідач - Зубакова В.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

за участю секретаря - Гладиш К.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє адвокат Велегура Михайло Іванович, на заочне рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 28 вересня 2015 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними зобов'язаннями.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

представник відповідача ОСОБА_2 - Велегура Михайло Іванович, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (надалі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого зазначило, що 10.04.2008 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір №ML-311/49/2008, за умовами якого остання отримала кредит в сумі 55 000,00 доларів США, поручителем за яким виступає ОСОБА_2

12 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за умовами якого ПАТ «ОТП Банк» відступив ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за кредитним договором № ML-311/49/2008.

Позичальник не виконує належним чином взятих на себе зобов'язань, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яку позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути солідарно з відповідачів станом на 10.03.2015 року у розмірі 6 043 924,23 грн. та судові витрати по справі.

Заочним рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 28 вересня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №ML-311/49/2008 від 10.04.2008 року суму заборгованості у розмірі 6043942 грн. 23 коп., із розрахунку: 53405,74 доларів США, що згідно курсу НБУ в гривневому еквіваленті складає 1222833 грн. 63 коп. -заборгованість за кредитом; 3360,21 доларів США, що згідно курсу НБУ в гривневому еквіваленті складає 76938 грн. 88 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 4744169 грн. 72 коп. - заборгованість по пені.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» по 1827 грн. з кожного окремо в рахунок відшкодування понесених судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє адвокат Велегура М.І., просить змінити рішення суду та відмовити у задоволені позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам у розмірі 76 938,63 грн. та по комісії у розмірі 4 744 169,72 грн., посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи та порушення норм матеріального і процесуального права. Так, суд не повідомив належним чином відповідача ОСОБА_2 про час там місце розгляду справи, чим позбавив останнього, який є інвалідом першої групи (колясочник), можливості приймати участь у справі та захищати свої права. При цьому, суд не взяв до уваги, що пеня стягнута поза межами позовної давності та не зменшив пеню, яка значно перевищує розмір боргу. Крім того, зазначає, що між банком та позичальником ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду про зміну процентної ставки, про існування якої поручитель не знав та не підписував її, однак суд не взяв цей факт до уваги.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 - Велегуру М.І., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги і письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 625 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ст. 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно положень ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Судом встановлено, що 10 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та відповідачем ОСОБА_4 був укладений Кредитний договір №ML-311/49/2008, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 55 000,00 доларів США зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента в розмірі 5,49 % і FIDR процентної ставки за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. Залежно від зміни вартості кредитних ресурсів банку ставка FIDR може змінюватись банком (збільшуватися чи зменшуватися) у порядку, передбаченому цим договором. Датою остаточного повернення кредиту є 11 квітня 2033 року (а.с.6-15).

В забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором № ML-311/49/2008від 10 квітня 2008 року, між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № SR-311/49/2008 від 10 квітня 2008 року, у відповідності до якого останній відповідає перед Банком за виконання зобов'язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, передбачених кредитним (а.с.16-17).

12 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк», яке є правонаступником Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк»,та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля, за умовами якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги за кредитними договорами, в тому числі й кредитним договором № ML-311/49/2008від 10 квітня 2008 року.

Позичальник ОСОБА_4взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, тому виникла заборгованість зі сплати кредиту та процентів за його користування, яка станом на 10.03.2015 року склала 6 043 924,23 грн., із яких: 53405,74 доларів США, що згідно курсу НБУ в гривневому еквіваленті складає 1222833 грн. 63 коп. -заборгованість за кредитом; 3360,21 доларів США, що згідно курсу НБУ в гривневому еквіваленті складає 76938 грн. 88 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 4744169 грн. 72 коп. - заборгованість по пені.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в повному обсязі, суд першої інстанції вірно виходив з того, що, відповідно до ст. 554 ЦК України й умов вищезазначених договорів у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, та, оскільки Банком підтверджено належними доказами (договір про надання кредиту, розрахунок заборгованості) розмір заборгованості, наявні правові підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідачів в солідарному порядку.

Рішення суду оскаржене поручителем ОСОБА_2 в частині задоволення позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 76938 грн. 88 коп. та заборгованості по пені у розмірі 4 744 169 грн. 72 коп., а тому колегією суддів перевіряється законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції лише в частині цих позовних вимог, оскільки, згідно з вимогами частини 1 статті 303 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

При перевірці доводів апеляційної скарги щодо припинення поруки у зв'язку із збільшенням відповідальності позичальника без згоди поручителя, колегією суддів встановлено наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Порука - це спеціальний додатковий захід майнового характеру, який спрямований на забезпечення належного виконання основного зобов'язання.

Зі змісту статті 553 ЦК України випливає, що обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Зі змісту ст. 554 ЦК України випливає, що хоча поручитель і пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, він є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Це підтверджується його правом висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст.555 цього Кодексу).

Частиною 1 статті 651 ЦК України визначено, що зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору, зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов, що закріплено у ч.1 ст.653 ЦК України.

За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення загального розміру наданих кредитних коштів та, відповідно, щомісячних платежів щодо повернення цих коштів, навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Отже, припинення поруки на підставі ч.1 ст.559 ЦК України можливе лише у разі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього, тобто в зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, будь яке збільшення зобов'язання, навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Аналогічну правову позицію щодо припинення поруки з підстав збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди висловив Верховний Суд України у постановах № 6-67цс11 від 19 грудня 2011 року, № 6-97цс13 від 25 вересня 2013 року, № 6-97цс13 від 25 вересня 2013 року, № 6-185цс14 від 17 грудня 2014 року, № 6-990цс15 від 27 січня 2016 року, за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 10 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 було укладено Додатковий договір №5 до Кредитного договору № ML-311/49/2008від 10 квітня 2008 року, та цього ж дня між ПАТ «ОТП Банк» та поручителем ОСОБА_2 було укладено Додатковий договір № 3 до Договору поруки SR-311/49/2008 від 10 квітня 2008 року, за умовами якого останній відповідає перед Банком за виконання зобов'язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, передбачених кредитним з урахуванням змін, внесених Додатковим договором №5 від 10 листопада 2010 року, а тому колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про необізнаність поручителя про внесення змін до кредитного договору 10 листопада 2010 року.

Не може погодитись колегія суддів й з доводами апеляційної скарги щодо стягнення пені поза межами позовної давності.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Правова природа пені така, що строк позовної давності щодо її стягнення обчислюється за кожним днем (місяцем), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Отже, пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й доти, доки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Згідно із ч.2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Таким чином, стягнення неустойки обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням до суду, а починається окремо за кожен день, за який вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, за умовами Кредитного договору № ML-311/49/2008від 10 квітня 2008 року ОСОБА_4 зобов'язалася сплатити кредитору пеню в розмірі 1% від суми прострочених боргових зобов'язань (п. 4.1.2.).

На теперішній час наявна заборгованість за кредитним договором, а тому ТОВ « ОТП Факторинг Україна» має право на стягнення неустойки у встановленому договором розмірі, яку він просив стягнути в межах річного строку позовної давності, тобто за 12 місяців, які передували зверненню до суду з даним позовом, що повністю узгоджується з положеннями ст. с. 253, 258 ЦК України.

Не може бути задоволено клопотання поручителя ОСОБА_2 щодо зменшення розміру пені у зв'язку з його тяжким матеріальним станом та не співмірності розміру пені з розміром заборгованості за кредитом.

Так, частина 3 ст. 551 ЦК України надає суду право у випадку виникнення спору з приводу розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір в тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через неспівмірність з розміром основного зобов'язання.

У п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, згідно яких положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_4, а ні в суді першої інстанції, а ні в суді апеляційної інстанції, не зверталася до суду із заявою про застосування ч.3 ст. 551 ЦК України та не надавала суду доказів свого тяжкого матеріального стану, а тому відсутні правові підстави для зменшення розміру неустойки на підставі ч.3 ст. 551 ЦК України.

При цьому, як вже зазначалося вище, відповідач ОСОБА_2 виступає поручителем за борговими зобов'язаннями ОСОБА_4 за Кредитним договором № ML-311/49/2008від 10 квітня 2008 року та відповідає перед кредитором (ТОВ «ОТП Факторинг Україна») як солідарний боржник та має відповідати за зобов'язаннями за Кредитним договором № ML-311/49/2008від 10 квітня 2008 року в тому ж обсязі, що й позичальник.

Доводиапеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами тафактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами, а інші доводи апеляційної скарги доводів суду не спростовують.

При цьому, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права (не було належним чином повідомлено відповідача ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи), однак, такі порушення не призвели до неправильного вирішення справи, а, згідно ч. 3 ст. 309 ЦПК України, підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції можуть бути лише такі порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суду вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3 ч.1 ст.309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє адвокат Велегура Михайло Іванович, - відхилити.

Заочне рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 28 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: