Номер провадження: 22-ц/785/2640/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Дрішлюка А.І.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.,

при секретарі судового засідання Поліхранової Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.12.2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, Приморського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції в Одеській області про визнання права власності та зняття арешту з автомобіля, -

ВСТАНОВИЛА:

23.06.2016 року ОСОБА_4 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовними вимогами до ОСОБА_5, ОСОБА_3, Приморського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області про визнання права власності та зняття арешту з автомобіля (а.с. 3-4), які в процесі розгляду справи збільшила (а.с. 75-78) та остаточно просила визнати за нею право власності на автомобіль марки «LEXUS» RX400», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1, колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_2, який належав ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ВНС197113, виданого РЕВ-1 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області 21.01.2009 року, а також зняти арешт зі спірного автомобіля, накладений Приморським відділом ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області з виконання виконавчого документа №522/15813/15-ц, виданого 01.04.2016 року Приморським районним судом міста ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 грошових коштів.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.12.2016 року позовні вимоги задоволені, визнано за ОСОБА_4 право власності на автомобіль марки «LEXUS» RX400, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1, колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_2, зареєстрований на імя ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ВНС197113, виданого РЕВ-1 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області 21.01.2009 року; знятий арешт зі спірного автомобіля, накладений Приморським відділом ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області з виконання виконавчого документа №522/15813/15-ц, виданого 01.04.2016 року Приморським районним судом міста ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 грошових коштів (а.с. 144-145).

Не погоджуючись з рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.12.2016 року ОСОБА_3 03.01.2017 року звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на неповне зясування обставин у справі. Зокрема, апелянт посилається на те, що довіреність на розпорядження транспортним засобом не може вважатись договором купівлі-продажу, автомобіль не був зареєстрований за позивачем, таким чином позивач не є власником транспортного засобу, її права не порушенні. Крім того, апелянт звертає увагу на те, що таким чином відповідач ОСОБА_5 намагається уникнути виконання своїх зобовязань за рішенням суду про стягнення грошових коштів на користь ОСОБА_3 (а.с. 153-156).

В судовому засіданні апелянт підтримав апеляційну скаргу. Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Інші учасники провадження в судові засідання до суду апеляційної інстанції не зявлялись, належним чином повідомлялись про час та місце проведення судового засідання. З матеріалів справи вбачається, що в процесі розгляду справи позивачкою було подано клопотання про відкладення слухання справи, яке було призначене на 15.03.2017 року (а.с. 206). 23.03.2017 року на адресу позивачки та Приморського ВДВС міста ОСОБА_2 ГТУЮ в Одеській областібули направлені судові повістки, про що свідчить наявний в матеріалах справи супровідний лист (а.с. 210). Разом з тим, через канцелярію апеляційного суду Одеської області ОСОБА_4М18.04.2017 року, тобто в день судового засідання, в якому було ухвалено рішення, була подана заява про повідомлення про розгляд справи, що підтверджується відповідним штампом на заяві. Згідно з ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи. Учасники провадження, які зявились, не заперечували проти розгляду апеляційної скарги. З врахуванням тривалості судового розгляду, зокрема на стадії апеляційного розгляду (з 25 січня 2017 року), а також надходження відповідей на запити апеляційного суду (а.с. 179, 188-189, 196-199) колегія суддів прийняла рішення про розгляд апеляційної скарги по суті за фактичною явкою учасників. Окрім того, з інформацією про рух розгляду справи можна ознайомитисяв Інтернет - мережі на офіційній сторінці апеляційного суду Одеської області.

Заслухавши суддю доповідача, учасників провадження, які зявились, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, сплативши відповідачу грошові кошти вартості автомобіля, став його добросовісним набувачем, набув право власності, а тому накладений арешт ДВС порушує її права та інтереси як власника транспортного засобу. При цьому, під виглядом оформленої довіреності було укладено договір купівлі-продажу, тобто оформлення довіреності є удаваним правочином.

Колегія суддів не погоджується з такою оцінкою обставин справи та зібраних по справі доказів, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, за відповідачем ОСОБА_5 зареєстровано право власності на транспортний засіб марки «LEXUS» RX400», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1, колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_2 , про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ВНС197113, виданого РЕВ-1 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області 21.01.2009 року (а.с. 5).

17.04.2009 року ОСОБА_5 оформила довіреність, яка була нотаріально посвідчена, якою уповноважила ОСОБА_6 представляти її інтереси в органах ДАІ МВС України з питань, які повязані з розпорядженням належним їй спірним автомобілем; довіреність видана з правом передоручення строком на три роки (а.с. 14).

ОСОБА_6, діючи від імені ОСОБА_5, 31.12.2009 року на підставі нотаріально посвідченої довіреності уповноважив ОСОБА_7 або ОСОБА_4 представляти інтереси власника в органах ДАІ УВС України з питань, які повязані з розпорядженням належним ОСОБА_5 спірним автомобілем. Довіреність видана строком до 17.04.2012 року (а.с. 13).

До матеріалів справи приєднано копію розписки від 31.12.2009 року, з якої вбачається, що ОСОБА_8 отримала оплату за автомобіль марки «Lexus RX400», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, кузов № НОМЕР_1, суму у розмірі 43 500 дол. США (а.с. 7).

До матеріалів справи також приєднано копію розписки, складеної ОСОБА_5 12.05.2016 року, якою остання підтвердила отримання через ОСОБА_8, яка діяла в її інтересах, від ОСОБА_4 за здійснений 31.12.2009 року продаж автомобілю марки «Lexus RX400», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, кузов № НОМЕР_1, суми у розмірі 43 500 дол.США (а.с. 6).

Також з матеріалів справи вбачається, що 11.04.2012 року ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченої довіреності уповноважила ОСОБА_4 експлуатувати та розпоряджатись (продавати, обміняти, страхувати, здавати в оренду, проходити техогляд тощо) автомобілем, належним ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ВНС 197113, виданого РЕВ-1 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області 21.01.2009 року, тип ТЗ легковий універсал, марки LEXUS, модель RХ400, 2008 року випуску, шасі (кузов, рама) № JTJHW31U882860018, реєстраційний № НОМЕР_2 (а.с. 12).

З матеріалів справи, зокрема, з копії листа слідчого відділу УСБУ в Одеській області, направленого 01.10.2010 року на адресу начальника УДАІ УМВС України в Одеській області вбачається, що слідчим відділом розслідується кримінальна справа № 811, порушена за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, в межах якої 01.10.2010 року слідчим відділом УСБУ в Одеській області встановлено місцезнаходження автомобіля марки «Lexus RX400», реєстраційний номер НОМЕР_2, кузов № НОМЕР_1 та цього ж дня автомобіль оглянутий працівниками УСБУ в Одеській області, визнаний в якості речового доказу по вказаній кримінальній справі і переданий на відповідальне збереження власнику ОСОБА_4 (а.с. 16).

Дана обставина щодо визнання спірного транспортного засобу речовим доказом та повернення його власнику на відповідальне збереження також підтверджується вироком Приморського районного суду м. Одеси від 03.12.2012 року (а.с. 52-66).

Вищевикладені обставини підтверджують факт користування позивачем ОСОБА_4 спірним транспортним засобом, але не визначають її право власності на автомобіль.

Щодо удаваності правочину, на який посилався суд першої інстанції, то дійсно, як розяснив ВСУ в п. 25 постанови пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Разом з тим, якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Зустрічний позов з цього приводу не заявлявся. Окремо колегія суддів зауважує, що видача довіреності є одностороннім правочином, а договір купівлі продажу двостороннім і незважаючи на відсутність в ст. 235 ЦК України посилання на однопорядковість правочинів - односторонній та двосторонній, слід виходити з того, що правочин який приховується, та правочин який фактично вчинений повинні бути одного порядку. В справі, яка розглядається, вказана обставина відсутня

Фактично посилаючись на удаваність правочину та приховання договору купівлі-продажу позивач повинен був довести, що такий договір укладено з прихованням під іншою правовою формою.

Відповідно до ст. ст. 181, 182 ЦК України режим нерухомої речі може бути поширений законом на речі, права на які підлягають державній реєстрації. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оформлення довіреності не є підставою для набуття права власності на автомобіль, оскільки це право виникає з моменту його державної реєстрації.

Станом на день подання позову ОСОБА_4 23.06.2016 року та ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції 20.12.2016 року, спірний автомобіль зареєстрований на ім'я відповідача ОСОБА_5 Доказів зняття автомобіля з реєстраційного обліку у зв'язку з відчуженням, позивачем не надано.

Крім того, колегія суддів прийшла до висновку щодо відсутності правових підстав для визнання права власності за позивачем ОСОБА_9 на вказаний спірний автомобіль на підставі ст. 392 ЦК України, оскільки видача довіреності на право володіння, користування та розпорядження автомобілем, а також розписка не свідчать про укладення договору купівлі-продажу автомобіля та, відповідно, визнання права власності, оскільки вони не є правовим оформленням переходу права власності на автомобіль.

Згідно зі ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Договір доручення за своїм юридичним змістом є договором про представництво та не може трактуватись як посвідчення договору купівлі-продажу.

Статтею 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність може в будь-який час її скасувати. Припинення повноважень представника відбувається внаслідок одностороннього волевиявлення особи, яку він представляв.

Автомобіль є річчю визначеною індивідуальними ознаками, оскільки має неповторні номери складових частин та агрегатів, і підлягає обов'язковій державній реєстрації.

У пункті 2 ч. 1 ст. 181 ЦК України визначено, що режим нерухомої речі поширюється на речі, права на які підлягають державній реєстрації. Тобто, на автомобіль поширюється правовий режим нерухомої речі.

Частиною 1 ст. 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі (правовий режим яких носять і транспортні засоби), їх виникнення, перехід і

припинення підлягають державній реєстрації.

Частина 2 названої статті передбачає, що державна реєстрація таких прав здійснюється відповідним органом (згідно ч. 4 ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» таким органом реєстрації для автомобілів є сервісний центр МВС).

Отже, будь-яка фізична чи юридична особа стає власником транспортного засобу з моменту реєстрації його на своє ім'я в підрозділі сервісного центру МВС.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про дорожній рух» законодавство про дорожній

рух складається з цього Закону та актів законодавства України, що видаються відповідно до

нього.

Згідно із ст. 34 вказаного Закону державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування автомобілі.

Державна реєстрація і облік здійснюються органами сервісного центру МВС, а їх порядок встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388 затверджено Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (назва Постанови в редакції Постанови КМУ № 1371 від 23.12.2009, на момент виникнення спірних правовідносин постанова КМУ № 1388-98 року, носила назву «Про затвердження Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок»).

У п. 1 вказаного нормативного акту (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) було зазначено, що: «Цими Правилами встановлюється єдиний на території України порядок державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок та видачі реєстраційна документів і номерних знаків».

У новій редакції пункт 1 Порядку має аналогічний зміст: «Цим Порядком встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також: самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків».

Пунктом 2 Порядку (як у старій, так і в новій редакції) передбачено, що цей нормативний акт є обов'язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх.

В абзаці 1 п. 7 Порядку (як раніше, так і нас сьогоднішній день) визначено, що власники транспортних засобів та особи, які їх експлуатують на законних підставах, зобов'язані їх зареєструвати (перереєструвати) упродовж 10 днів після придбання (одержання).

У п. 5 Порядку (а так само і у п. 5 вказаного нормативного акту в старій редакції) зазначено, що «Особи, які порушують цей Порядок, несуть відповідальність згідно із законодавством».

Таким чином, дії по відчуженню транспортних засобів не повинні суперечити визначеному порядку державної реєстрації транспортних засобів та мають здійснюватися у відповідності до вказаного Порядку (у старій редакції - Правил).

Пунктом 8 Порядку чітко встановлено, що перед відчуженням, транспортний засіб, що перебував в експлуатації і зареєстрований в підрозділі ДАІ, повинен бути знятий там з обліку.

Отже, до вчинення дій щодо реєстрації автомобіля, передбачених вищевказаним Порядком, відповідач не мав права відчужувати спірний автомобіль, а позивач не мав права його придбати.

Позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_5 діяли всупереч вказаним Правилам, хоча, як стверджує сам позивач, вони від початку мали намір здійснити відчуження автомобіля.

Таким чином, законодавець визначив спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, тому визнання укладеним договору купівлі-продажу та права власності на нього не є належним способом захисту порушеного права.

Згідно ст.ст. 238, 244 ЦК України довіреність не є правовим оформленням переходу права власності на автомобіль.

Видача довіреності на право керування та розпорядження транспортним засобом і укладення договору купівлі-продажу автомобіля мають різні правові наслідки.

Як зазначив ВСУ України в своїй постанові від 16.12.2015 за № 688 видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Вказана позиція є обовязковою для всіх учасників правозастосування згідно з вимогами ст. 360-7 ЦПК України.

Згідно Порядку, у відносинах, пов'язаних з реєстрацією та обліком транспортних засобів, вказана довіреність надає особі право експлуатувати автомобіль, представляти інтереси власника в підрозділах Державтоінспекції і навіть зняти його з обліку для реалізації, але на підставі такої довіреності особа не має можливості без власника, вказаного в реєстраційних документах, самостійно зняти з обліку автомобіль, щоб перереєструвати його на себе ж самого.

Таким чином, колегія суддів вважає, що той правочин, який заключили позивач та відповідач юридично не зафіксував зміну права власності на транспортний засіб, і це підтверджується записом нотаріуса про те, що довіреність видана на підставі усного договору з метою уповноваження експлуатувати та розпоряджатись вказаним автомобілем.

Згідно ст. 210 ЦК України правочин, який підлягає державній реєстрації є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Щодо зібраних по справі доказів, які на думку позивача свідчать про фактичне користування та виникнення права власності, зокрема копій полісів обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів: поліс № ВЕ/1699674, строк дії якого становить з 20.05.2010 року до 19.05.2011 року, страхувальник ОСОБА_4; поліс № АВ/9936523, строком з 30.09.2012 року до 29.09.2013 року, отримувачем полісу є також ОСОБА_4; поліс № АІ /6457881 від 21.10.2014 року, строком з 21.10.2014 року до 20.10.2015 року, страхувальником відповідно до якого виступає ОСОБА_4; поліс № АЕ/2739262, строком з 21.10.2015 року до 10.10.2016 року, страхувальником до якого є ОСОБА_4 (а.с. 8, 9, 10, 11); актами виконаних робіт ФОП ОСОБА_10 від 25.02.2010 року, 03.04.2011 року, 29.09.2014 року, 12.12.2014 року, за якими замовником проведення техобслуговування спірного автомобіля виступає ОСОБА_4 (а.с. 48, 49, 50, 51); постанова у справі про адміністративне правопорушення від 22.10.2015 року та протокол про адміністративне правопорушення від 22.10.2015 року, відповідно до яких ОСОБА_4, керуючи вказаним спірним автомобілем здійснила порушення ПДР України (а.с. 45, 46), то вказані докази свідчать про потенційне користування (експлуатацію) спірним автомобілем позивачем, а не виникнення права власності на нього. Таким чином, доводи позивача щодо правомірності набуття позивачем права власності на спірний автомобіль, що підтверджується розпискою та довіреністю, вільне володіння вказаним транспортом протягом 6-7 років, проведення ремонтних робіт, технічного обслуговування, страхування автомобілю в своїй сукупності не доводять набуття позивачем права власності на спірний автомобіль, оскільки право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів, проте, коли законом, для певного виду майна, передбачена спеціальна процедура набуття його у власність, в даному випадку державна реєстрація, то майно вважається набутим правомірно з моменту вчинення таких дій, чого в даному випадку зроблено не було.

Фактично в матеріалах справи відсутні допустимі докази укладення договору купівлі продажу автомобілю. При цьому, допустимість доказів визначена судом з врахуванням встановленого порядку реєстрації транспортних засобів. Інші докази можуть свідчити про наявність інших правовідносин між сторонами, визначення наслідків яких виходить за межі цього провадження.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.02.2016 року, яке набрало законної сили 01.04.2016 року, з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 стягнуто суму боргу: за договором позики від 08.01.2015 року у розмірі еквівалентному 401098,50 грн. та три відсотки річних у розмірі 11670,32 грн.; за договором позики від 08.01.2015 року у розмірі еквівалентному 540200 грн. та три відсотки річних у розмірі 15717,60 грн.; за договором позики від 08.01.2015 року у розмірі еквівалентному 837310 грн. та три відсотки річних у розмірі 24362,28 грн.; за договором позики від 08.01.2015 року у розмірі еквівалентному 977762 грн. та три відсотки річних у розмірі 27243,40 грн.; а також суму сплаченого судового збору у розмірі 3775,80 грн. (а.с. 83-86).

На виконання вказаного рішення суду 01.04.2016 року був виданий виконавчий лист та 15.04.2016 року постановою державного виконавця Приморського ВДВС ОМУЮ було відкрито виконавче провадження (а.с. 87).

Постановою державного виконавця Приморського ВДВС ОМУЮ від 12.05.2016 року накладений арешт на все рухоме та все нерухоме майно в межах суми боргу, а також на спірний автомобіль, що належить боржнику ОСОБА_5; заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ОСОБА_5 лише в межах суми боргу у розмірі 2 839 139,90 грн. (а.с. 88).

Постановою державного виконавця Приморського ВДВС ОМУЮ від 12.05.2016 року оголошений розшук майна вказаного спірного автомобіля, що належить боржнику ОСОБА_5 (а.с. 32), автомобіль розшуканий та розміщений на арешт майданчик, відповідно акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу № 3032 від 08.06.2016 року (а.с. 23).

Пунктом 41 Порядку заборонено зняття з обліку транспортних засобів, стосовно яких є ухвала суду про накладення арешту або заборону зняття з обліку чи постанова слідчого або державного виконавця про накладення арешту.

За приписом ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

У відповідності до ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно п. 5 ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Як зазначено вище, державним виконавцем, на підставі рішення суду, яке є обовязковим для виконання, було накладено арешт на спірний транспортний засіб, який належить боржнику ОСОБА_5 на праві приватної власності, а тому підстави для виключення спірного автомобіля з-під арешту та зняття заборони на його відчуження не вбачається.

Таким чином, оскільки спірний автомобіль у встановленому законом порядку не був зареєстрований за позивачем ОСОБА_4, а виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_5 (власника автомобіля) суми боргу у розмірі 2 839 139,90 грн. не завершено, а постановою державного виконавця накладено арешт на все належне ОСОБА_5 рухоме та нерухоме майно в межах суми боргу, тому підстав для задоволення позовних вимог, щодо звільнення майна - автомобіля - з-під арешту немає.

З врахуванням вищевикладеного колегія суддів прийшла до висновку про необхідність скасування прийнятого судового рішення, в якому помилково вказано про часткове задоволення позовних вимог, хоча фактично всі вимоги позивача були задоволені, та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки з моменту передачі у користування автомобіля, та, як стверджує позивач, укладання договору купівлі-продажу цього автомобіля, позивач не зняв його з обліку в уповноваженому органі МВС та до теперішнього часу автомобіль зареєстрований за відповідачем, який і є його власником, оскільки право власності на транспортний засіб виникає з моменту його державної реєстрації.

Отже, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення в порядку п. 1,3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.12.2016 року задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.12.2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, Приморського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції в Одеській області про визнання права власності та зняття арешту з автомобіля відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_11

ОСОБА_12

ОСОБА_13

18.04.2017 року м. Одеса