АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 638/4106/16-ц Головуючий суддя І інстанції Рибальченко Л. М.
Провадження № 22-ц/790/2307/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді Яцини В.Б.

суддів: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участю секретаря Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та збитків,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_5, в якому просила стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 541088,00 грн., а також за період з 12.09.2014 року по 01.03.2016 року інфляційні витрати у розмірі 75049,01 грн. і 3 % річних у розмірі 5738,14 грн., та стягнути суму сплаченого судового збору. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 11.09.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено попередній договір, відповідно до якого сторони були зобовязані в строк до 11.09.2015 року укласти договір купівлі-продажу квартири № 26 за адресою м. Харків, вул. О. Яроша, б. 20, корп. 1. За домовленістю сторін, ОСОБА_3 передала ОСОБА_5 завдаток 10000,00 доларів США, що складало за курсом встановленим Національним банком України станом на 11.09.2014 року 129765,98 грн. Відповідач у встановлений термін умови вказаного договору не виконав та продаж квартири у встановлений договором строк не здійснив, не зняв заборону відчуження на квартиру № 26 за адресою м. Харків, вул. О. Яроша, б. 20, корп. 1, як було передбачено п.3.3 та п.3.5 попереднього договору. В добровільному порядку гроші, надані в якості завдатку, відповідач повертати відмовляється, у звязку з чим позивач був змушений звернутись до суду.

Представник відповідача в судовому засідання проти позову заперечував та просив в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, оскільки відповідач не міг укласти основний договір на дату 11.09.2015 року з поважних та обєктивних причин, які від нього не залежали. Станом на 11.09.2015 року існувала заборона відчуження на спірну квартиру, накладена банком.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 суму основного боргу в розмірі 129765 (сто двадцять девять тисяч сімсот шістдесят пять) грн. 98 грн., 3 % річних 1824 (одна тисяча вісімсот двадцять чотири) грн. 89 коп., інфляційні витрати 5482 (пять тисяч чотириста вісімдесят дві) грн. 89 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1370 (одна тисяча триста сімдесят) грн. 78 коп.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить його частково скасувати та прийняти нове рішення суду, яким позовні вимоги позивача частково задовольнити та стягнути з ОСОБА_5 суму основного боргу в розмірі 270780 грн; стягнути додатково з ОСОБА_5 сплачений судовий збір за подання позову у розмірі 1410, 14 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 1551, 16 грн; в іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування скарги зазначила, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення були порушені норми матеріального та процесуального права. Вказала, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про отримання відповідачем авансу у національній валюті, оскільки отримання вказаного платежу у доларах не заперечувалось відповідачем у судовому засіданні. Зазначила, що судом помилково не врахована норма ч. 2 ст. 533 ЦК України. Просила збільшити розмір позовних вимог.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги у передбачених ст.. 303 ЦПК України межах, вважає, що скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.09.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено попередній договір, відповідно до якого сторони були зобовязані в строк до 11.09.2015 року укласти договір купівлі-продажу квартири № 26 за адресою м. Харків, вул. О. Яроша, б. 20, корп. 1.

Відповідно до п.4.1 вказаного договору в забезпечення його умов ОСОБА_3 передає, а ОСОБА_5 приймає завдаток в сумі 129769, 98 грн., що складало за курсом встановленим Національним банком України станом на 11.09.2014 року 10000,00 доларів США.

Відповідач у встановлений термін умови вказаного договору не виконав, основний договір купівлі-продажу квартири у встановлений договором строк укладено не було. ОСОБА_5 не зняв заборону відчуження на квартиру № 26 за адресою м. Харків, б. 20, корп. 1, як те було передбачено п.3.3 та п.3.5 попереднього договору.

В добровільному порядку гроші, надані в якості завдатку, відповідач не повернув. З метою врегулювання спору на адресу відповідача 19.12.2015 року був направлений лист-вимога, проте відповідача відповіді на даний лист не надав, грошові кошти не повернув.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд відповідно до ч. 2 ст. 570 ЦК України дійшов правильного висновку, що з огляду на те, що основний договір не був укладений, то отримані відповідачем ОСОБА_5 грошові кошти слід вважати не завдатком, а авансом, який підлягає поверненню.

Однак при цьому суд з посиланням на незастосовність наслідків ст. 571 ЦК України, передбачених для випадків порушення або припинення зобовязання, забезпеченого завдатком, безпідставно вважав, що на суму авансу не поширюються правила ч. 2 ст. 533 ЦК України, згідно з якою якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Суд не звернув, що у даному випадку відповідно до п. 4.1 попереднього договору аванс був наданий відповідачу у грошовому еквіваленті гривні в іноземній валюті, 10 000 доларів США, що узгоджується із попередньою ціною квартири, яка визначена у п. 3.1 попереднього договору від 11.09.2014 року в сумі 145 000 доларів США, що виплачується у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день посвідчення договору купівлі-продажу (а.с. 9), що вимагало від суду застосування передбаченого у вказаній нормі ч. 2 ст. 533 ЦК України правила про те, що сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Оскільки іншого порядку її визначення у даному випадку не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, то суду першої інстанції слід було застосувати правила ч. 2 ст. 533 ЦК України та визначити суму авансу для повернення в еквіваленті вартості 10 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення, як це було заявлено у позові, 2705,44 за 100 доларів США, що складає 10 000 х 2705,44 = 270544 грн., а не 129 765, 98 грн., як помилково вирішив суд.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових коштів населенню» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс цін, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грощової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Тому норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях.

Разом з тим, у випадку порушення грошового зобовязання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Саме така правова позиція стосовно змісту норм ч. 2 ст. 533, ч. 2 ст. 625 ЦК України для їх застосування при аналогічних обставинах справи була викладена у постанові судової плати у цивільних справах Верховного Суду України від 01 березня 2017 року по справі № 6-1672цс16. Оскільки у даному випадку відсутні підстави для відступлення від цієї правової позиції, вона відповідно до ст. 360-7 ЦПК України підлягає застосуванню у даній справі.

Виходячи з наведеного суд першої інстанції помилково стягнув з відповідача на користь позивача інфляційній втрати, у задоволенні позову в цій частині з вищевказаних мотивів слід було відмовити.

В частини стягнення 3% річних в сумі 1824,89 грн. рішення суду першої інстанції не оскаржувалося і тому апеляційним судом відповідно до ст. 303 ЦПК України не перевіряється і не переглядається.

Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції стосовно валюти авансу не відповідають обставинам справи, внаслідок чого суд помилково не застосував норму ч. 2 ст. 533 ЦК України та помилився із застосуванням ч. 2 ст. 625 ЦК України в частині стягнення інфляційних втрат, то відповідно до п.п.3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду підлягає частковому скасуванню та ухваленню в цій частині нового рішення.

Відповідно до ст.. 88 ЦПК України також підлягають перерозподілу сплачений позивачем судовий збір стосовно якого було поставлено питання про його повернення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2017 року скасувати частково.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та збитків задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_2, 270780 грн. 00 коп. авансу, а також судовий збір у розмірі 4303 грн. 30 коп.

У задоволенні позову про стягнення 75049 грн. 01 коп. інфляційних витрат відмовити.

В частині стягнення 3% річних у розмірі 1824 грн. 89 коп. рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді -