Справа № 367/5934/16-ц Головуючий у І інстанції Мікулін А. В.
Провадження № 22-ц/780/729/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 18 12.04.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

12 квітня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Суханової Є.М.,

суддів: Данілова О.М, ОСОБА_2,

за участю секретаря: Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу, -

ВСТАНОВИЛА:

До Ірпінського міського суду Київської області надійшов зазначений вище позов, який позивач мотивує тим, що 22.01.2013 року між позивачем та ТОВ «Порше Лізинг Україна» було укладено договір про фінансовий лізинг за №00006085, відповідно до умов якого відповідач придбав для позивача обєкт лізингу, а саме транспортний засіб Audi Q7, 2012 р.в., колір чорний. Вартість обєкту лізингу складає еквівалент 107 366,26 дол. США. Зазначений транспортний засіб був переданий лізингодавцем ОСОБА_3 відповідно до акту прийому-передачі від 22.01.2013 р. Вартість транспортного засобу Audi Q7 (який є обєктом лізингу) складає 875 035,02 грн. 23.01.2013 року позивач сплатив відповідачу грошову суму в розмірі 298 227 грн. 16 коп. За умовами договору та згідно плану відшкодування, вартість обєкту лізингу становить 107 366 дол. США 26 цент., авансовий платіж 42 946 дол. США 50 цент., обсяг фінансування 64 419 дол. США 76 цент. Строк лізингу 60 місяців.

Позивач, також, аргументує позов тим, що в порушення норм чинного законодавства України, предмет фінансового лізингу не визначений належним чином, зокрема відсутні технічні та індивідуальні характеристики автомобіля, його колір. Більше того, специфікацію до договору сторони між собою не підписували. Також, відсутні будь які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звернутися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Тому просить, визнати договір про фінансовий лізинг за №00006085 від 22.01.2013 року, укладений між ОСОБА_3 та Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» недійсним з моменту його укладення.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 серпня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір про фінансовий лізинг №00006085 від 22.01.2013 р., укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Порше Лізинг Україна» з моменту його укладення.

Стягнуто із ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 грн.

Не погоджуючись із висновком суду апелянт подав апеляційну скаргу, в яких просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального і процесуального права, не повне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення спору.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною,Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції було встановлено, що22.01.2013 р. між ОСОБА_3 (лізингоодержувач) та ТОВ «Порше Лізинг Україна» (лізингодавець) був укладений договір про фінансовий лізинг за №00006085. Обєктом лізингу по вказаному договору є транспортний засіб Audi Q7, 2012 р.в., колір чорний. Вартість обєкту лізингу складає еквівалент 107 366,26 дол. США. Також судом встановлено, що зазначений транспортний засіб був переданий лізингодавцем ОСОБА_3 відповідно до акту прийому-передачі від 22.01.2013 р. Згідно із видатковою накладною №004084 від 30.01.2013 р., вартість транспортного засобу Audi Q7 (який є обєктом лізингу) складає 875 035,02 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно із ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Так судом першої інстанції при задоволені позовних вимог ОСОБА_3 було зроблено висновок про те, що розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, однак формули перерахунку не передбачає, а також те, що лізингодавець має право на свій власний розсуд збільшувати або зменшувати лізингові платежі, тому дійшов висновку, що такі поло'ження договору є несправедливими.

Однак колегія суддів вважає, що таке твердження суду першої інстанції є помилковим виходячи з наступного.

Так, апелянтом було передано у користування позивачу обєкт лізингу строком на 60 місяців, та сторони встановили розмір щомісячного лізингового платежу, який становив еквівалент в розмірі 1 792,64 дол. США.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч. 2 ст. 806 Цивільного кодексу України відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю- продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю- продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, правове регулювання договору про фінансовий лізинг здійснюється цивільним кодексом України в частині, що не суперечить Закону України «Про фінансовий лізинг».

Згідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. З, ч. З ст. 509 Цивільного кодексу України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін: умови договору завдають шкоди споживачеві.

Однак, судом першої інстанції в порушення вимог чинного законодавства взагалі не зазначено наявність ознак, наявність яких необхідна для кваліфікації умов договору несправедливими.

Так відповідно до ч.1 ст. 632 Цивільного кодексу України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Тобто, сторони мають право узгодити в договорі як розмір ціни (плати, винагороди тощо), так і спосіб її визначення.

Питання щодо розміру лізингових платежів та порядку розрахунків сторони врегулювали в розділі 6 Договору.

В результаті вільного волевиявлення між сторонами при укладенні договору було погоджено ціну договору (щомісячний лізинговий платіж), а також застосування еквіваленту доларів США при здійсненні розрахунків, що не суперечить вимогам ст.ст. 524, 533, 632 Цивільного кодексу України, а також ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Апелянт зазначає, що не змінював розмір лізингового платежу погоджений сторонами під час укладення договору, а висновок суду першої інстанції про зворотне не підтверджується жодними належними та допустимими доказами та ґрунтується лише на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Так, колегія суддів звертає свою увагу, що під час укладання договору, сторони визначили грошовий еквівалент зобовязання у дол. США та погодили щомісячний лізинговий платіж, який складав еквівалент 1 792. 64 дол. США, і даний лізинговий платіж протягом дії договору не змінювався на власний розсуд апелянтом.

Слід зазначити, що позивач свідомо, в результаті вільного волевиявлення звернувся до апелянта для підписання договору, ознайомився зі всіма умовами договору та у подальшому в результаті погодження всіх умов Договору між сторонами був укладений вищевказаний договір, про що свідчать підписи позивача на кожній сторінці договору.

Крім того, апелянт зазначає, що підписуючи даний договір позивач підтвердив, що апелянт надав вичерпну інформацію щодо всіх наявних варіантів фінансування з урахування свого фінансового становища, а також їхні переваги і недоліки (п. 20.2 Договору).

Крім того, у п. 19.8 договору сторони погодили, що на момент підписання договору позивач був ознайомлений з положеннями ЗУ «Про захист прав споживачів» та підтверджує, що умови даного договору є прийнятими для позивача, та не порушують і не обмежують жодні права позивача як споживача.

В свою чергу колегія суддів, звертає свою увагу, що жодна з умов договору не надає право апелянту змінювати умови договору на власний розсуд.

Окрім того, апелянт зазначає, що волевиявлення позивача щодо укладення договору було вільним, що підтверджується матеріалами справи. Отже, договір було укладено між позивачем та апелянтом без застосування насильства, обману чи зловживання довірою.

Сторони при укладенні договору були спрямовані на настання взаємних прав ти обовязків.

Майновий інтерес позивача полягав у отриманні обраного предмета лізингу у користування та набуття права власності на нього в результаті виконання умов договору, а майновий інтерес апелянта полягав у сплаті позивачем лізингових платежів у погодженому сторонами розмірі відповідно до плану відшкодування.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Апелянт виконав умови договору та надав для користування предмет лізингу, який був прийнятий без застережень позивачем, та жодних претензій щодо несправедливих умов договору, протягом 3 років від позивача не надходило.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингоодержувач має право відмовитися від договору про фінансовий лізинг в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмет лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Зазначене право позивача передбачене п. 12.12 Договору, де зазначено, що лізингоодержувач має право розірвати контракт, якщо Обєкт лізингу не буде доставлений лізингоодержувачу протягом 90 (девяноста) календарних днів з першочергово погодженої дні в за умови, що така затримка не спричинена невиконанням Лізингоодержувачем своїх зобовязань. Контракт розривається на 10-й (десятий) робочий день з дня надіслання письмового повідомлення Лізингоодержувачем на адресу Порше Лізинг Україна. Повернення платежів здійснюється у відповідності до пункту 6.10. та інших положень Контракту.

Таким чином, умовами договору передбачена можливість розірвання договору в односторонньому порядку позивачем за умови прострочення передачі предмета лізингу, як встановлено ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Отже, законодавством про фінансовий лізинг чітко передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів фінансового лізингу лізингоодержувачами в односторонньому порядку, тобто законодавством передбачена можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших випадках сторони мають обовязково керуватись умовами договору.

Однак, незважаючи на відсутність ознак, які є необхідними для кваліфікації умов договору несправедливими, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що умови договору несправедливими, при цьому не зазначивши жодної ознаки ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», одночасна наявність яких є необхідна для кваліфікації умов договору несправедливими.

Більше того, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначає, що «будь-якай споживач, відповідно до положень статті 692 ЦК України та юридичної природи договору фінансового лізингу, має беззаперечне право знати обсяг своїх фінансових зобов язань».

Згідно до ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу. Якщо продавець зобов'язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Таким чином, з викладеного вбачається, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, посилається на положення статті 692 ЦК України, які встановлюють, що будь-який споживач має право знати обсяг своїх фінансових зобовязань, однак положення вказаної статті ЦК України не містять даного положення.

Крім того, застосування Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають до застосування, якщо предметом і підстави розгляду справи є питання ненадання інформації споживачеві про умови отримання обєкту лізингу, типу відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору, тобто умови які передують укладенню договору.

Після укладення договору між сторонами виникають правовідносини на підставі Закон) України «Про фінансовий лізинг», а тому до спорів щодо виконання умов договору про фінансовий лізинг Закон України «Про захист прав споживачів» не може застосовуватись, оскільки застосуванню підлягають норми спеціального законодавства, які регулюють даний вид правовідносин, а саме Закон України «Про фінансовий лізинг».

Отже враховуючи вищевикладене, колегія суддів звертає свою увагу на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції головним чином ґрунтується на не повному зясуванні всіх обставин справи, крім того судом першої інстанції не досліджено умови договору укладеного між сторонами.

Згідно з вимогами ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 58 ЦПК України. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість. Достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір в порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, належним чином не з'ясував підстави та предмет позову, а відтак не встановив характер спірних правовідносин, унаслідок чого припустився помилки у застосуванні вимог матеріального права, що призвело до поверхневого вирішення спору.

В силу ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

На підставі викладеного, колегія вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права, а тому не може бути залишеним без змін, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким слід відмовити у задоволені позову.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст..ст.307, 309 ЦПК України, колегія,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 серпня 2016 року скасувати та ухвалити по справі нове.

У задоволені позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді