1Справа № 335/3161/16-ц 2/335/81/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Рибалко Н.І., за участю секретаря, ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду у м. Запоріжжя цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором, посилаючись на те, що 27.01.2007р. між позивачем та ОСОБА_2 був укладений Договір №ZPXRRX14020281 (заява позичальника), відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 1953,85 грн.

В порушення вимог договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №ZPXRRX14020281 від 27.01.2007р., у розмірі 39546,12 грн. та стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 1378,00 грн.

У судове засідання представник позивача не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю проти винесення заочного рішення не заперечує.

У судове засідання відповідач, ОСОБА_2, не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідач надав суду заяву, в якій просить суд застосувати строк позовної давності.

Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку що позовні вимоги ПАТ КБ „Приватбанк задоволенню не підлягають, у звязку з наступним.

Судом встановлено що 27.01.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ „Приватбанк) та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №ZPXRRX14020281, згідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 1953,85 грн.

Умовами Договору №ZPXRRX14020281 визначено, що банк надає клієнту строковий кредит у сумі 1953 грн., на строк з 27.01.2007р. по 27.01.2008р., включно, в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту сплати процентів в обумовлені у Заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки.

Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати (з 15 по 21 число кожного місяця), позичальник повинен надавати банку (щомісячний платіж) у сумі 208,92грн., для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Позичальник зобов'язується повернути суму кредиту процентів, комісії відповідно до Заяви та Умов. У разі порушення позичальником зобов'язань по погашенню кредиту він сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 11,88 % на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Однак відповідач належним чином не виконував свої зобов'язання за кредитним договором.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.09.2012 року у справі №0818/4789/2012 з відповідача, ОСОБА_2, було стягнуто заборгованість за кредитним договором №ZPXRRX14020281 від 27.01.2007, за період з 27.01.2007 року до 26.03.2012 року, у розмірі 22634,79грн.

Виходячи з системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання і не позбавляє права Банк на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Згідно розрахунку позивача заборгованість відповідача за кредитним договором, за період з 27.01.2007р. по 19.02.2016р., за вирахуванням суми, стягнутої за рішенням суду, складає 39546,12 грн.

Встановлені судом обставини свідчать, що відповідно до положень ст.ст.526,549,550,611,1054 ЦК України доводи позивача про наявність у ОСОБА_2 обовязку щодо сплати вищевказаної заборгованості є обґрунтованими.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За правилами ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

18.04.2017 року ОСОБА_2 зроблено письмову заяву на адресу суду про застосування строку позовної давності. Тому суд, при вирішенні справи по суті, виходить із того, що відповідачем було заявлено про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

При цьому, згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ч.1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі.

Строк позовної давності відносно вимог про повернення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів, за кредитним договором між ЗАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_2, відповідно до п.5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка), (Стандарт) складає 5 років.

Відповідно до положень ст.ст.10, 60 кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

З заяви-анкети позичальника ОСОБА_2 вбачається, що вона не містить умов про збільшення позовної давності, проте зазначено про ознайомлення та згоду відповідача з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт) (а.с. 6).

Надані Банком до позовної заяви Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), пунктом 5.5. яких зазначено про встановлення терміну позовної давності у 5 років, не містять дати їх затвердження та періоду їх чинності. Також вони не містять підпису позичальника, ОСОБА_2 (а.с.7-10). Ознайомлення відповідача саме з цими Умовами жодними доказами не підтверджуються.

Отже, позивачем не доведено погодження сторонами, у передбаченій ст. 259 ЦК України письмовій формі, збільшеного строку позовної давності.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що підстави для застосування у даному спорі строку позовної давності у 5 років відсутні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України, при розгляді справи № 6-240цс14.

Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У кредитному договорі, що був укладений сторонами, строк виконання зобовязання визначений: 27.01.2008 року, включно. Тобто початок строку позовної давності для звернення до суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 28.01.2008 року.

В силу вимог ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч.1); позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч.2); після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.09.2012 року у справі №0818/4789/2012 з відповідача, ОСОБА_2, було стягнуто заборгованість за кредитним договором №ZPXRRX14020281 від 27.01.2007, за період з 27.01.2007 року до 26.03.2012 року, у розмірі 22634,79грн.

Тобто, зверненням до суду із вказаним позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» перервало перебіг позовної давності.

Оскільки в матеріалах справи відсутня дата звернення банку з позовом до суду у справі №0818/4789/2012, при вирішенні питання про новий початок строку позовної даності суд виходить з дати винесення рішення суду 28.09.2012 року. Трирічний термін з дати винесення рішення закінчився 28.09.2015 року.

Позов в справі що розглядається пред'явлений ПАТ КБ „ПриватБанк до суду 18.03.2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Відповідно, строк позовної давності сплив не тільки до основної вимоги, а й до додаткових вимог про стягнення відсотків за кредитним договором та пені.

З розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви в якості письмового доказу представником позивача, вбачається, що ОСОБА_2 не вносив кошти на погашення заборгованості за кредитним договором в період з 27.03.2012 року по 19.02.2016 року, тобто ніяких дій, які б свідчили про переривання перебігу позовної давності після цієї дати, відповідачем вчинено не було.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, враховуючи, що позивачем не доведено погодження сторонами, у передбаченій ст. 259 ЦК України письмовій формі, збільшеного строку позовної давності, у порівнянні з встановленим законом трирічним строком позовної давності, суд дійшов висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк», звертаючись до суду з даним позовом, пропустив без поважних причин строк позовної давності, тривалістю у три роки, встановлений ст. 257 ЦК України, а відтак, це є підставою для відмови у задоволені позову у звязку із пропуском строку позовної давності.

Судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст.3,4,10,11,27,57- 61,212-215,218 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів, з дня його проголошення, до Апеляційного суду Запорізької області, через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Н.І. Рибалко