Справа № 308/8265/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

10 квітня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі: головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача), суддів: Кондора Р.Ю. і ОСОБА_1, при секретарі: Терпай С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 листопада 2016 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_6, за участю третьої особи без самостійних вимог на боці відповідачів приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання недійсним договору дарування, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30 листопада 2016 р. у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 просить скасувати це рішення, а позовні вимоги задовольнити. Доводить про неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, та неналежну оцінку доказів. Указує, що приватний нотаріус ОСОБА_6 не мала права посвідчувати договір дарування від 04 жовтня 2013 р. на підставі заяви ОСОБА_3, яка була нотаріально посвідчена 29 лютого 2008 р. Ця заява не містить вказівки на конкретно визначене майно, яке може підлягати дарування або відчуженню. Зазначає, що ОСОБА_4Г і ОСОБА_8 дійшли між собою зловмисної змови щодо укладення договору дарування, оскільки ОСОБА_5 одразу після укладення договору дарування уповноважила ОСОБА_4 розпоряджатися спірним майном.

Письмових заперечень або пояснень на скаргу інші особи, які беруть участь у справі, не подали.

У судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_9, не визнав скарги як безпідставної і просить залишити рішення суду без змін як законне та обґрунтоване.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що оспорений договір дарування був учинений відповідно до вимог законодавства й підстав для визнання його недійсним не встановлено.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення залишенню без змін, із таких мотивів.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції через їх відповідність повно зясованим обставинам справи, нормам матеріального права та належним чином оціненим доказам.

Предметом вимог ОСОБА_3 є визнання недійсним і нікчемним нотаріально посвідченого договору дарування вбудованих приміщень загальною площею 609.3 кв. м по вул. Руданського, 5, у м. Ужгороді від 04.10.2013 р. між ОСОБА_4 (дарувальник) і ОСОБА_5 (обдаровувана), а підставами відсутність його належної згоди як одного з подружжя на розпорядження спільним сумісним майном і зловмисна домовленість представника однієї сторони з другою стороною (ст. 232 ЦК України), оскільки при укладенні договору дарування ОСОБА_4 фактично діяла також від його (ОСОБА_3М.) імені (а.с.3-5, 55-57).

Згідно з положеннями ст.ст. 204, 215 ч.2, ч.3 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підстав вважати договір дарування нікчемним у справі не встановлено і таких позивач не навів.

Відповідно до вимог ст. 232 ч.1 ЦК України, що є правовою підставою позову, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Тобто, вказаний договір дарування є оспорюваним.

За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.

У п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Отже, для визнання недійсним правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості, необхідно встановити факт зловмисної домовленості саме представника з іншою особою (свідоме вчинення правочину всупереч інтересам довірителя), а не домовленість між самими сторонами, наявність збитків та причинний зв'язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками.

Установлено, що позивач і ОСОБА_4 з 2003 р. і дотепер перебувають у зареєстрованому шлюбі. 04.10.2013 р. ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 належне їй на підставі договору купівлі-продажу від 27.12.2004 р. вбудоване приміщення площею 609.3 кв. м по вул. Руданського, 5, у м. Ужгороді за письмовою згодою чоловіка ОСОБА_3, викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу ОСОБА_7 29.02.2008 р. за реєстром № 382 (а.с.7-10).

Тобто, ОСОБА_4 є стороною оспорюваного правочину, а не представником сторони правочину.

Доводи позовної заяви та відповідні доводи апеляційної скарги про те, що при укладенні договору дарування ОСОБА_4 фактично діяла також від імені ОСОБА_3 як співвласника спільного сімейного майна подружжя, а тому спірні правовідносини за своєю правовою природою є подібними до правовідносин представництва, не заслуговують на увагу як суперечні обставинам справи та нормам матеріального права.

Так, за приписами ст.ст. 237 ч.1, ч.3, 244 ч.1, ч.3, 245 ч.1 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до вимог ст. 65 СК України в нотаріальному порядку посвідчується саме згода на розпорядження спільним майном, а не справжність підпису того з подружжя, який підписав таку згоду, а в останній має бути зазначено конкретне майно, також спростовуються обставинами справи та нормами матеріального права.

Установлено, що позивач, який не є стороною оспорюваного правочину, спочатку 27.12.2004 р. надав своїй дружині ОСОБА_4, письмову згоду на розпорядження нею усім належним їм на праві спільної власності, сумісно набутим за час шлюбу, майном (при цьому зміст статей 60, 65 СК України йому нотаріусом було розяснено), а 29.02.2008 р. знову надав своїй дружині ОСОБА_4, письмову згоду на виконання нею умов їй відомих дій, зокрема, на відчуження (продаж, дарування, міна, рента) нерухомого та рухомого майна, придбаного ними під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Справжність підпису заявника посвідчена нотаріально (а.с.27, 28).

Вимога про визнання указаних заяв (згоди) недійсними не заявлялася.

Згідно з положеннями ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до п.44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004 р. (у чинній на момент надання згоди редакції) правочини щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують обов'язкового нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого з подружжя. Справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на укладення такої угоди повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку.

Таким чином, підстав вважати письмову згоду ОСОБА_3 нікчемною через відсутність нотаріального посвідчення теж немає.

Окрім того, прямих заборон у наданні згоди на розпорядження усім спільним сумісним майном («універсальної» згоди) закон не містить. Строк дії заяви другого з подружжя про згоду на відчуження майна законом також не встановлений.

Другий із подружжя, надаючи згоду на розпорядження спільним майном, має право при цьому визначити умови, за яких майно відчужується: вказати особу, яка може бути набувачем у правочині, вид правочину, ціну та інші умови правочину. В такому разі нотаріус при посвідченні відповідного правочину зобов'язаний перевірити додержання вказаних у заяві умов (абзац третій п.44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріальних дій нотаріусами України).

Однак, ОСОБА_3 таким правом не скористався.

Решта доводів апеляційної скарги (про неналежну оцінку показань свідків щодо вимоги про визнання договору дарування недійсним за ст. 232 ЦК) з огляду на зміст положень указаної норми Закону правового значення для спірних правовідносин не мають.

За приписами ст. 15 ЦК України, ст.ст. 10 ч.1, ч.3, ст. 60 ч.1, ч.4, ст. 213 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

1.Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

3.Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: