АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/487/17 Справа № 202/3520/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Варенко О.П., Куценко Т.Р.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційні скарги комунального підприємства «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради та Дніпровської міської ради на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до приватного підприємства «Колос 9» про стягнення коштів та за зустрічним позовом приватного підприємства «Колос 9» до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до приватного підприємства «Колос 9» (далі ПП «Колос 9») про стягнення коштів, мотивуючи тим, що 11 січня 2016 року між нею та відповідачем було укладено договір про надання послуг №1.

Вказувала, що відповідно до умов вказаного договору зобовязалася на підставі документів ПП «Колос 9» надати консультації, а також виконати необхідні дії та зареєструвати право власності на будівлю, розташовану по вул.Янтарній,75Б в м.Дніпропетровську, а ПП «Колос 9» сплатити їй 5.000 грн.

Посилаючись на те, що виконати умови договору у повному обємі через ненадання відповідачем відповідних документів про право власності вона не може, а тому просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь 5.000 грн.

У червні 2016 року ПП «Колос-9» звернулось до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності, посилаючись на те, що ОСОБА_2, подавши до них позов, фактично оспорила право їхньої власності на приміщення, розташоване по вул.Янтарній,75Б в м.Дніпропетровську.

Посилаючись на те, що право власності ПП «Колос 9» оспорюється виконавцем послуг, а отже є усі правові підстави для визнання права власності в судовому порядку, а тому просили суд ухвалити рішення, яким без додаткового введення в експлуатацію визнати за ними право власності на будівлю по вул.Янтарній,75Б в м.Дніпропетровську площею 41 кв.м, яка складається з приміщень: 1-1 торгівельна зала площею 36 кв.м та приміщення 1-2 підсобне приміщення площею 5 кв.м.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення, зустрічні позовні вимоги ПП «Колос» задоволені у повному обсязі.

Додатковим рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 жовтня 2016 року вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі комунальне підприємство «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03 червня 2016 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог ПП «Колос 9» скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зустрічні позовні вимоги ПП «Колос-9» залишити без задоволення.

В апеляційній скарзі Дніпровська міська рада, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким зустрічні позовні вимоги ПП «Колос-9» залишити без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга комунального підприємства «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради підлягає повному задоволенню, а апеляційна скарга Дніпровської міської ради підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, котрим суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, прийняте на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції ї ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 11 січня 2016 року між ОСОБА_2 та ПП «Колос 9» було укладено договір про надання послуг №1.

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_2 зобовязалася на підставі документів ПП «Колос 9» надати консультації, а також виконати необхідні дії та зареєструвати право власності на будівлю, розташовану по вул.Янтарній,75Б у м.Дніпропетровську, а ПП «Колос 9» сплатити 5.000 грн. (а.с.4).

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та наявності правових підстав для задоволення зустрічного позову ПП «Колос 9», оскільки власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

В частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 рішення суду фактично не оскаржено, тому відповідно до ст.303 ЦПК України колегією суддів в цій частині не перевіряється.

Предметом перегляду в апеляційному порядку є рішення суду першої інстанції в частині зустрічних позовних вимог ПП «Колос 9» до ОСОБА_2 про визнання права власності.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, відповідно до ч.2 ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію обєкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий обєкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За з містом ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво обєктів здійснюється власниками або користувачам и земельних ділянок у такому порядку: 1)отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2)розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3)затвердження проектної документації; 4)виконання підготовчих та будівельних робіт; 5)прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів; 6)реєстрація права власності на обєкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобовязана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво обєкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку ст.331 ЦК України.

Згідно із ч.1 ст.376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) обєкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що обєкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із ч.3 ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч.4 ст.376 ЦК України).

З контексту ч.ч.3,4 ст.376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм ч.3 ст.376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований обєкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення ч.1 ст.376 ЦК України, а саме: наявність в особи що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому обєкті нерухомості.

Саме до таких правових висновків щодо застосування ст.ст.331,376 ЦК України дійшов Верховний Суд України у постанові від 28 січня 2015 року (справа №6-225цс14).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за зустрічним позовом не було надано суду належних та допустимих доказів у розумінні ст.376 ЦК України для визнання за ним права власності на спірне приміщення магазину.

Отже, при задоволенні зустрічного позову ПП «Колос 9» про визнання права власності на спірне приміщення магазину, суд першої інстанції не врахував наведених вище вимог статей 331,376 ЦК України та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем за зустрічним позовом права власності на самовільно збудований обєкт нерухомості.

Посилання ПП «Колос 9» у зустрічному позові на наявність технічної документації та пояснення щодо того, що спірне приміщення відбудовані з дотриманням будівельних норм не можуть бути підставою для задоволення його позову, оскільки акт введення в експлуатацію у матеріалах справи відсутній.

Колегія суддів приходить до висновку, що ПП «Колос 9» не використало свого права у позасудовому порядку вирішити вказаний спір та звернувся до суду, щоб спростити чи уникнути встановленої законодавством досить тривалої в часі та фінансово затратної процедури оформлення прав на це майно. Оскільки набуття права власності регулюється окремими нормами і зазначений вище позов заявлений формально не для визнання, а для набуття права власності, задоволений він бути не може.

Тому рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з ПП «Колос 9» слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1.515 грн.80 коп. на користь комунального підприємства «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради та у розмірі 1.515 грн.80 коп. на користь Дніпровської міської ради.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу комунального підприємства «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради задовольнити.

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03 червня 2016 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог приватного підприємства «Колос 9» до ОСОБА_2 про визнання права власності скасувати та в задоволенні зустрічного позову приватного підприємства «Колос 9» відмовити.

В іншій частині рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03 червня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з приватного підприємства «Колос 9» на користь комунального підприємства «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради та на користь Дніпровської міської ради судові витрати у розмірі по 1.515 грн.80 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Варенко О.П.

ОСОБА_3