Номер провадження: 22-ц/785/2835/17
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Калараш А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Калараш А.А.

суддів - Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.

з участю секретаря - Гарбуз В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової І.О. на рішення Київського районного суду м.Одеси від 12 січня 2017 року, -

встановила:

У травні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором і в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 29 жовтня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» ,правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір ,за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 39900 дол. США, із сплатою 12,7 % річних ,строком погашення кредиту до 26.10.2012 року та договір поруки з ОСОБА_3 ,за яким ОСОБА_3 зобов'язався солідарно відповідати з ОСОБА_2 перед Банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за договором кредиту .

Позивач посилався на те, що в зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 своїх зобов'язань по погашенню кредиту ,станом на 24.01.2012 року виникла заборгованість у розмірі 57284,93 дол. США,що еквівалентно 457695,14 грн.

Позивач просив стягнути солідарно з відповідачів кредитну заборгованість у розмірі 57284,93 доларів США, що еквівалентно 457695,14 грн. та судові витрати у розмірі 3219 гривень.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідачів у судовому засіданні надав письмові пояснення, а також клопотання про застосування строків позовної давності до заявлених ПАТ «КБ Надра» позовних вимог та просив відмовити в позові з підстав порушення строків позовної давності.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 січня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової І.О. посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалите нове яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши докази у справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ПАТ КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової І.О. підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції посилався на пропуск Банком строку позовної давності .

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступного.

Судом першої інстанції встановлено,що 29 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» ,правонаступником якого є ПАТ «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2 був укладений договір кредиту «Автопакет» №130-МКЦ/2007-840 за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 39900 доларів США на придбання автотранспортного засобу, із сплатою 12,7 % річних, зі строком користування кредитними коштами до 26 жовтня 2012 року.

Згідно п.п.4.3.3,4.3.4,4.3.5,5.1,5.2 договору відповідач зобов'язався сплачувати необхідні платежі у розмірі та порядку, визначених у п.п.2.2.1, 2.2.2 договору, у випадку порушення виконання зобов'язань сплатити банку штрафні санкції, а також протягом семи календарних днів з дня отримання вимоги банку про дострокове виконання зобов'язань, виконати зобов'язання щодо повернення кредитних коштів, сплати нарахованих відсотків, інших платежів, передбачених договором та можливих штрафних санкцій. У разі прострочення позичальником строку сплати мінімальних необхідних платежів по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ України, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення, а у разі порушення позичальником вимог договору позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту, визначеної у п.1.1 договору, за кожен випадок.

В той же день між Банком та ОСОБА_3 був укладений договір поруки за умовами якого згідно з п.п.3.2.1, 3.2.2, 3.2.3 вищезазначеного договору відповідач ОСОБА_3, безвідривно та безспірно зобов'язався відповідати перед банком за належне виконання відповідачем ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань, які виникають з умов договору №130-МКЦ/2007-840 від 29 жовтня 2007 року, відповідати перед банком у тому ж об'ємі, що і позичальник, як солідарні боржники на підставі статті 554 ЦК України.

Свої зобов'язання ОСОБА_2 по погашенню кредиту виконував неналежним чином.

Відповідальність за неналежне виконання умов договору кредиту ,сторони передбачили в розділі п'ятому договору кредиту.

Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами то в разі прострочення повернення чергової частини позики позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів,належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно до п.4.2.4 Банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту/кредитної лінії, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим Договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник протягом чотирнадцяти днів від дати отримання вимоги Банку про надання додаткового забезпечення виконання зобов'язання, згідно з п.4.2.2. цього Договору, його не надасть (шляхом укладання відповідного договору) або якщо запропоноване забезпечення не влаштує Банк.

Відповідно п.4.2.5 договору позивач має право вимагати від відповідача дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник несвоєчасно чи не в повному обсязі сплатив черговий платіж.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення.

Банк скористався своїм правом та 16.09.2008 року на адресу відповідачів направив досудову вимогу про наявність простроченої заборгованості про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів чим змінив строк виконання зобов'язання з 26 жовтня 2012 року на 15 жовтня 2008 року (а.с.10-11,12-13).

Проте, позичальник не проводив погашення заборгованості за кредитними договорами, про що свідчить наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості (6-7).

Отже, з 15.10.2008 року почав відлік строку позовної давності (саме з цієї дати у Банку виникло право на позов, тобто можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд), щодо повернення заборгованості за Кредитним договором.

Представником відповідачів у справі заявлено про застосування позовної давності до позовних вимог банку.

В судовому засіданні колегії судді представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3-ОСОБА_5 підтвердив отримання відповідачами у 2008 році досудової вимоги Банку та відсутності зі сторони відповідачів сплати коштів по погашенню кредиту.

У відповідності до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно приписів статті 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частина 2 статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Кредитним договором не встановлено строку позовної давності, отже до зазначених правовідносин застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у 3 роки.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову, вірно посилався на те, що Банком був пропущений строк позовної давності, в межах якого Позивач мав звернутися до ОСОБА_2 з позовом до суду за захистом свого порушеного права,оскільки такий строк збіг 15.10.2011 року (з 15.10.2008 року - по 15.10.2011 року) проте, з позовом до суду Банк звернувся у травні 2012 року тобто після спливу строку позовної давності.

Стосовно спливу строку позовної давності щодо позовних вимог Банку до поручителя ОСОБА_3 , слід зазначити наступне.

У відповідності до статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язань боржником.

Стаття 554 ЦК України передбачає, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно приписів ч.4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Тобто 15.10.2008 року є днем настання строку виконання основного зобов'язання (Кредитного договору) в розумінні ч.4 ст. 559 ЦК України, від якого починає відлік шестимісячний строк для пред'явлення Кредитором (Банком) вимог до поручителя, отже вимоги до поручителя (ОСОБА_3.) повинні були бути пред'явленими у строк до 15.04.2009 року.

Суд першої інстанції вірно встановив, що в силу приписів ч.4 статті 559 ЦК України, порука ОСОБА_3 передбачена договором №130-МКЦ/2007-840 від 29 жовтня 2007 року припинилася з 15.04.2009 року (6 місяців від дати - 15.10.2008 року).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вірно посилався на положення ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та правові висновки Верховного Суду України зазначені у постановах від 2 грудня 2015 року № 6-1349цс15, № 6-249 цс15, 6-17-7цс15.

Суд першої інстанції повно встановив фактичні обставини справи на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів, вірно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин та з урахуванням зібраних доказів дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції того,що сплив позовної давності має значення тільки для відповідачів щодо звернення ними до суду за захистом іх ніби-то порушених прав не заслуговують на увагу , оскільки відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції того,що подання відповідачами заяви про перегляд заочного рішення були спрямовані на затягування розгляду справи ,оскільки такий довід є припущенням та не спростовує законність та обґрунтованість судового рішення ,а право звернення відповідачів з заявою про перегляд заочного рішення передбачено ст. 228 ЦПК України.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо безпідставного скасування судом першої інстанції заочного рішення Київського районного суду м.Одеси від 19.02.2014 року ,оскільки такий довід виходить за межі повноважень колегії суддів при розгляді апеляційної скарги на оскаржуване рішення Київського районного суду м.Одеси від 12.01.2017 року.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо невірного встановлення обставин справи та невірного визначення змісту досудових вимог від 16.09.2008 року , оскільки із змісту зазначених досудових вимог Банк не лише повідомив відповідачів про наявність простроченої заборгованості ,яка станом на 16.09.2008 року становила у розмірі 5581,62 3486,88 дол. США ,але посилаючись на положення п. 4.2.3 вимагав дострокового виконання зобов'язань щодо повернення Кредиту ,сплаті процентів,пені ,штрафних санкцій.

За таких обставин, відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, апеляційна скарга ПАТ КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової І.О. підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303, п.1 ч.1 ст.307, 315,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової І.О. відхилити .

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 12 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.А. Калараш

А.П. Заїкін

С.О.Погорєлова