ЗОЛОЧІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 622/796/16-ц р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2017 року смт. Золочів

Золочівський районний суд Харківської області у складі:

головуючого: судді Шабас О.С.,

при секретарі: Бойко І.О., Дудій О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Золочівського районного суду Харківської області позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Золочівська державна нотаріальна контора Харківської області про визнання недійсним договору, усунення перешкод у користуванні власністю, -

ВСТАНОВИВ:

22 червня 2016 року ОСОБА_1, звернулася до Золочівського районного суду Харківської області з вказаним позовом в якому з урахуванням уточнень просила визнати недійсним з моменту укладення договір дарування 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 укладений 07 грудня 2006 року між ОСОБА_3, яка діяла від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_2, визнати недійсною довіреність видану 16 листопада 2006 року ОСОБА_5 ОСОБА_3, посвідчену в м. Мерефа нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Цидибрагою С.О. за №5671, зобов'язати відповідача ОСОБА_2 не чинити перешкоди позивачу у користуванні належною їй 1/2 частиною вказаного домоволодіння, прибрати огорожу навколо вказаного домоволодіння, відшкодувати моральну шкоду та судові витрати.

Свої вимоги мотивує тим, що позивач є власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 який вона разом із братом успадкувала після смерті батьків в рівних частках. Після смерті брата його частину домоволодіння успадкувала його дружина ОСОБА_5. Позивач вказує, що оскільки вона як співвласник 1/2 частини не була попереджена про дарування іншої частини будинку померлого брата, то її права першочергового покупця порушено, крім того доручення на підставі якого було здійснено дарування недійсне так як відповідача ОСОБА_3 ніхто не уповноважував, а довіреність відповідачі отримали обманом. Відтак на думку позивача спірні угоди були укладені з порушенням її права, як іншого співвласника та крім того без відповідних повноважень, в зв'язку з чим підлягають визнанню недійсними з моменту укладення. Крім того, відповідачі огородили будинок парканом, що є перешкодою для позивача у користуванні її майном, більш того зруйнували будинок та продовжують його псувати, чим спричиняють позивачу моральну шкоду, якої вона зазнає через хвилювання. Позивач зауважила, що про порушення її прав дізналася у 2009 році коли їй стало відомо про відчуження 1/2 частини будинку, з цього приводу вона двічі зверталася до Золочівського районного суду Харківської області проте по суті її позов не було розглянуто жодного разу, в даний час вона вирішила поновити спроби оспорити вказані правочини, так як в даний час їй дозволяє час та здоров'я, одночасно просила про поновлення строку позовної давності з цих мотивів.

В судовому засіданні, ухвалою, без складання окремого процесуального документу, судом не прийнято до розгляду уточнені вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, сплату спричиненої шкоди, так як вказані вимоги заявлені вже після початку судового розгляду по суті, тобто в порушення вимог ст.31 ЦПК України, в зв'язку з чим вказані вимоги судом не розглядалися, а позивачу роз'яснено право на звернення до суду з окремим позовом з цими вимогами.

Позивач в судове засідання з'явилася, спочатку відмовилася повідомляти суду мотиви свої позовних вимог, потім позовні вимоги підтримала з наведених у позові мотивів.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання з'явилася, проти позову заперечувала, вказала, що позивач з 2006 року звертаючись до суду, намагається оспорити та скасувати дані правочини, хоча для того не було законних підстав. ОСОБА_5 доводилася їм сусідкою, через гарні товариські відносини вона вирішила подарувати їм належну їй 1/2 частину будинку із земельною ділянкою так як там не проживала, будинок розкрадали та він руйнувався, а ділянка була не прибрана, засмічена та захаращена. Із позивачем ОСОБА_1 в ОСОБА_5 були погані відносини вона неодноразово вказувала, що не має наміру лишати їй це майно. При посвідченні довіреності було дотримано усі норми законодавства, як і при посвідчені договору дарування. Зауважила, що права позивача вказаною угодою не порушено, одночасно просила про застосування строку позовної давності, так як про наявність спірних угод позивачу відомо з самого моменту їх укладення так як перший позов було подано її чоловіком у 2007 році та позивачу про це було відомо. Відповідач визнала, що спірне домоволодіння огороджено парканом, який вони були змушені побудувати так як невідомі особи продовжувати засмічувати ділянку и розкрадати рештки будинку. Визнала, що вони згодні прибрати паркан, якщо він заважає позивачу, проте одночасно вказала, що ніколи вони навмисно не чинили перешкод позивачу у користуванні її власністю, завжди пропонували позивачу домовитися без суду, проте позивач кожний раз заново звертається до суду.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти позовних вимог заперечували в повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

28 червня 1989 року старшим державним нотаріусом Золочівської державної нотаріальної контори Задоріною Т.В. ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, реєстровий номер 1553, яким засвідчено її право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1, що вона отримала як спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_11 в рамках спадкової справи 219/1988. свідоцтво містить примітку про його реєстрацію у бюро технічної інвентаризації.

16 листопада 2006 року ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_3 подарувати ОСОБА_2 належну їй 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1, про що видала відповідну довіреність. Вказана довіреність посвідчена нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Цидибрагою С.О., за реєстровим №5671.

07 грудня 2006 року ОСОБА_3, подарувала ОСОБА_2, діючи за довіреністю ОСОБА_5 від 16 листопада 2006 року 1/2 частину належного останній житлового будинку розташованого по АДРЕСА_1, що належав їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою держаною нотаріальною конторою Харківського району 06 січня 1998 року. Вказаний договір дарування засвідчений державним нотаріусом Золочівської державної нотаріальної контори Золочівського району Харківської області Тихановою Н.П. та зареєстровано у реєстрі за №2432.

Позивачем в якості доказів по даній цивільній справі надано копії старого технічного паспорту спірного житлового будинку, проекту будинку, фото із своїм зображенням на фоні спірного житлового будинку, копії її звернень до різних установ та інстанцій з приводу порушення її прав відповідачами, та відповіді на них починаючи з 2007 року, докази наявності судового спору між сторонами, проте вони є неналежними доказами так як не стосуються предмету спору про визнання угод недійсним, а лише підтверджують наявність спору з приводу користування спірним майном, в зв'язку з чим суд не приймає їх до уваги при прийнятті рішення при вирішенні спору в частині визнання угод недійсними. Водночас суд приймає вказані звернення та фото в якості доказів позовних вимог про усунення перешкод у користуванні власністю, про порушення яких позивач з метою захисту її прав повідомляла різні інстанції з 2007 року, які як вказує позивач тривають до моменту прийняття судом рішення, а саме відповідачами досі не прибрано паркан, що заважає позивачу користуватися її власністю.

Позивачем в якості доказів по справі надано копії листів осіб, що не є учасниками по справі (ОСОБА_13, ОСОБА_14, тощо), в яких вони повідомляють різні інстанції про події пов'язані із спірним житловим будинком або поведінкою відповідачів, тому проте враховуючи, принцип безпосередності закріплений у ст. 159 ЦПК країни суд не може оцінити їх як показання свідків, а враховуючи, що підписи вказаний осіб не засвідчені уповноваженою особою, суд не може їх оцінити як письмові докази, в зв'язку з чим, визнає вказані докази недопустимими та не приймає їх в якості доказів при прийнятті рішення.

Позивачем в якості доказів по даній справі надано копії своєї медичної картки, медичних довідок про стан її здоров'я, посвідчення до медалі, членський квиток організації ветеранів, газету «Водник» з привітаннями ОСОБА_1 з 30 річним ювілеєм, копії орденських книжок її батька ОСОБА_11, його ж посвідчення тракториста-машиніста, трудову книжку, посвідчення до медалей, позивач не змогла пояснити, що саме доводять вказані докази, суд визнає вказані докази неналежними так як вони не містять інформації, щодо предмету доказування та не приймає їх до розгляду при прийнятті рішення.

Відповідачами надано в якості доказу копію листа за підписом особи, що назвалася ОСОБА_5, щодо обставин посвідчення довіреності та дарування спірного домоволодіння. Проте враховуючи, що підпис вказаної особи, не засвідчений уповноваженими особами, суд позбавлений можливості пересвідчитися у справжності підпису вказаної особи саме як ОСОБА_5 Перевірити викладену у листі інформацію шляхом безпосереднього допиту вказаної особи як свідка, суд також позбавлений можливості, так як вказана особа померла і даний факт визнано сторонами. Відтак при прийнятті рішення суд визнає даний доказ недопустимим та не приймає його до уваги при прийнятті рішення.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з того, що вони врегульовані положеннями Конституції України, ЦК України.

Конституцією України, а саме статтею 55, закріплено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 203 ЦК України коментує загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Так правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Стаття 215 ЦК України коментує підстави недійсності правочину

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 361 ЦК України встановлює, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Стаття 362 ЦК України передбачає переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності. Так у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця.

У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

До таких вимог застосовується позовна давність в один рік.

Передача співвласником свого переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності іншій особі не допускається.

Стаття 358 ЦК України передбачає здійснення права спільної часткової власності. Так право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчиняти нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Стаття 88 ЗК України передбачає, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації.

Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Статті 10, 59, 60 ЦПК України передбачають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином судом встановлено, що позивачем в якості підстав визнання недійсним довіреності та договору дарування зазначено її необізнаність з приводу укладання вказаних угод та порушення її переважного права на купівлю вказаного майна як другого співвласника. Крім того позивач також посилалася на відсутність волі ОСОБА_5 на надання довіреності на уповноваження відповідача на дарування будинку.

Водночас в порушення вимог ст.ст. 10, 59, 60 ЦПК України позивачем не надано належних та допустимих доказів відсутності волі ОСОБА_5 на укладення відповідного правочину від 16 листопада 2006 року, тобто вчинення вказаного правочину під впливом обману чи помилки або насильства, зловмисної домовленості або тяжкої обставини. Крім того судом прийнято до уваги, що ОСОБА_5 до моменту своєї смерті, не скасувала вказане доручення, не зверталася до суду з відповідним позовом про його скасування, повернення майна тощо. Відтак суд відмовляє в задоволенні цієї частини позовних вимог за недоведеністю наявності підстав передбачених ст. 215 ЦК України.

Судом встановлено, що позивач є власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1, станом на момент укладення спірного правочину, а саме 07 грудня 2006 року ОСОБА_5 була співвласником іншої 1/2 частини вказаного домоволодіння. Обґрунтовуючи свої вимоги про визнання договору дарування недійсним позивач вказує на порушення її переважного права на купівлю вказаної частини будинку, проте відповідно до положень ст. 362 ЦК України переважним правом на купівлю співвласник наділений у разі продажу майна, а не у разі його дарування. Відтак права позивача при даруванні 1/2 частини спірного будинку, в розумінні положень ст.362 ЦК України не були порушені. Інших підстав недійсності правочину передбачених ст.215 ЦК України позивачем не наведено, в зв'язку з чим враховуючи відсутність належних та допустимих доказів недійсності правочину в розумінні положень ст.215 ЦК України суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у цій частині. Судом також прийнято до уваги, що до моменту смерті ОСОБА_5 не зверталася до суду з приводу скасування вказаного договору, визнання його недійсним тощо.

Відтак, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, а з 2006 року і відповідач ОСОБА_2 є співвласниками в рівних частках спірного житлового будинку АДРЕСА_1. В судовому засіданні відповідачем ОСОБА_3 та іншими відповідачами у письмових поясненнях визнано той факт, що ними самовільно встановлено паркан навколо спірного будинку. Позивач зазначила, що саме він є перешкодою у користуванні її майном. Одночасно відповідачі зазначили, що змушені були встановити огорожу, з метою зупинення розкрадання приміщень будинку. Приймаючи до уваги факт часткового визнання позову відповідачами - щодо встановлення паркану навколо спірного будинку, 1/2 частина якого належить позивачу, суд відповідно до положень ст. 174 ЦПК України, вважає, що відповідно до положень ст.ст. 386, 391 ЦК України права позивача, як власника 1/2 частини спірного житлового будинку, мають бути захищені у обраний нею спосіб, що відповідає допущеному порушенню - шляхом прибирання встановленої відповідачем огорожі навколо будинку, в зв'язку з чим задовольняє позовні вимоги в цій частині.

Враховуючи, що судом позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині визнання угод недійсними, питання застосування позовної давності в цій частині вимог не вирішувалося. Водночас строк позовної давності щодо вимог про усунення перешкод користуванні власністю суд не вважає пропущеним, так як судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що вказані порушення існують і на момент ухвалення рішення у вигляді встановленого відповідачем паркану навколо спірного домоволодіння.

Крім того, враховуючи часткове задоволення судом позовних вимог, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України на користь позивача з відповідача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволеної частини вимог. Позивач при зверненні до суду була звільнена від сплати судового збору як інвалід ІІ групи, що документально підтверджено довідками та відповідним посвідченням. Так позивачем надано квитки на потяг маршрутом Київ-Харків та Харків-Київ, що відповідають дням судових засідань або передують дню засідання строком за 1 добу, на загальну суму 366,4 гривень, що відповідно й підлягає відшкодуванню пропорційно до задоволеної частини вимог, відповідно до положень п. 5 Додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 р. № 590 «ГРАНИЧНІ РОЗМІРИ компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ» ст. 85 ЦПК України. Надані позивачем квитки на потяг Київ-Харків або Харків-Київ, що передують подачі позову або за датою не збігаються із судовими засіданнями більш ніж на 1 добу судом не враховано як понесені позивачем судові витрати по цій справі, не враховано судом як судові витрати й витрати позивача на направлення телеграм, так як вказані витрати не належать до судових витрат. Позивачем заявлено фактично 3 вимоги: про визнання недійсним договору дарування, визнання недійсним довіреності та усунення перешкод користування своєю власністю, одна з яких задоволена судом, відтак сума понесених позивачем судових витрат підлягає стягненню пропорційно до задоволеної частини вимог 366,40 гривень/3=122 гривні.

Керуючись, вказаними нормами матеріального закону та ст.ст. 10,11, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2.Зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні 1/2 частиною житлового будинку АДРЕСА_1, шляхом прибирання огорожі навколо вказаного будинку.

3.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 122 гривні судових витрат.

4.В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через Золочівський районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О. С.Шабас