У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від

28 листопада 2016 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від

16 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про поділ майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_4, про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що в період шлюбу з ОСОБА_3 ними було придбано: квартири АДРЕСА_7 квартиру АДРЕСА_1; нежитлові будівлі та приміщення в літ. «А-2», «Е-1», за адресою: АДРЕСА_8 нежитлові приміщення 1-го поверху № 2-1,2-2,2-3,2-4 в літ. «А-4» за адресою:

АДРЕСА_9

Зазначав, що квартири АДРЕСА_10 які є частинами об'єднаної квартири № 12 (у склад якої входить наряду із спірними квартирами АДРЕСА_11, були куплені ним за власні кошти, які йому подарували батьки та квартири придбані в період, коли фактичні шлюбні відносини були припинені, оскільки ОСОБА_3 фактично проживала за межами України, спільного господарства вони не вели, спільного бюджету в них не було.

Квартира АДРЕСА_2 є спільним майном подружжя та підлягає поділу, однак, просить врахувати, що квартира АДРЕСА_3 станом на теперішній час є переобладнаною та об'єднана з квартирами №№ 12 та 9 та є єдиним нерухомим майном.

Крім того, вказував, що йому належать нежитлові будівлі та приміщення в літ. «А-2» та «Е-1» за адресою: АДРЕСА_12 а за колишньою дружиною зареєстровані нежитлові приміщення 1-го поверху № 2-1,2-2,2-3,2-4 в літ. «А-4» за адресою: АДРЕСА_9

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_2 просив поділити майно подружжя наступним чином: визнати його особистою приватною власністю квартири АДРЕСА_13 загальною площею 51,2 кв.м та 47,2 кв.м відповідно; залишити за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 49,8 кв.м; залишити за ним у приватній власності 32,87 % нежитлових будівель та приміщень в літ. «А-2» за адресою: АДРЕСА_14 площею 391,84 кв.м; а також Ѕ частини нежитлової будівлі в літ. «Е-1» за адресою:

АДРЕСА_14 площею 48,4 кв.м, право приватної власності на 5,64 % нежитлових приміщень 1-го поверху № 2-1,2-2,2-3,2-4 в літ. «А-4» за адресою: АДРЕСА_15 площею 3,55 кв.м За ОСОБА_3 визнати право приватної власності на 94,36% нежитлових приміщень 1-го поверху № 2-1,2-2,2-3,2-4 в літ. «А-4» за адресою: АДРЕСА_15 площею 59,44 кв.м.

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом, обґрунтовуючи його тим, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є: квартира АДРЕСА_4; квартира

АДРЕСА_16; квартира АДРЕСА_17, які зареєстровані за ОСОБА_2; нежитлові приміщення 1-го поверху № 2-1,2-2,2-3,2-4 в літ. «А-4» за адресою:

АДРЕСА_15 площею 3,55 кв.м, зареєстровані за нею; 40/100 нежитлових будівель та приміщень в літ. «А-2», літ. «Е-1» по АДРЕСА_18 зареєстровані на ім'я ОСОБА_2, співвласником яких є ОСОБА_4 Проте, ОСОБА_2 самовільно реконструював квартири АДРЕСА_19, шляхом об'єднання в одну квартиру під єдиним номером № 12, тому вважає за доцільне право на отримання відповідної компенсації вартості Ѕ частини об'єднаних квартир.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_3 просила залишити за ОСОБА_2 право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_20, яка складається з квартир АДРЕСА_21; залишити за ОСОБА_2 право власності на частку в праві спільної сумісної власності на нежитлові приміщення в літ. «Е-1» загальною площею 96,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_8 визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/100 частин площею 23,84 кв.м нежитлових будівель в літ. «А-2» загальною площею 1192,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_12 а за нею залишити право власності на нежитлові приміщення - салон краси загальною площею 194,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_15; визнати за нею право власності на 38/100 частин площею 453,0 кв.м нежитлових будівель в літ. «А-2» загальною площею 1192,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_14.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28 листопада

2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2017 року, позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку розподілу майна подружжя право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_22 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_23 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_24.

Визнано за ОСОБА_3 в порядку розподілу майна подружжя право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_22 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_23 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_24.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку розподілу майна подружжя право власності на 40/200 частин нежитлових будівель в літ. «А-2» за адресою:

АДРЕСА_14.

Визнано за ОСОБА_3 в порядку розподілу майна подружжя право власності на 40/200 частин нежитлових будівель в літ. «А-2» за адресою:

АДРЕСА_14.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_2 та відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» ВССУ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним судом.

У зв'язку з цим скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги та судовими рішеннями, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Задовольняючи первісний та зустрічний позов частково суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що майно подружжя є об'єктом права спільної сумісної власності, яке підлягає поділу по Ѕ частині.

З висновками суддів не можна не погодитися з огляду на таке.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 26 жовтня 1985 року по 30 червня 2015 року, який був розірваний на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 червня 2015 року.

В період зареєстрованого шлюбу з 1985 року по 30 червня 2015 року за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зареєстровано наступне майно: квартира

АДРЕСА_25 загальною площею 51,2 кв.м; квартира АДРЕСА_1 загальною площею 49,8 кв.м; квартира АДРЕСА_6 загальною площею 47,2 кв.м; 40/100 частин нежитлових будівель та приміщень в літ. «А-2» за адресою: АДРЕСА_8 нежитлові будівлі в літ. «Е-1» за адресою: АДРЕСА_8 нежитлові приміщення 1-го поверху

№ 2-1, 2-2, 2-3, 2-4 в літ. «А-4» за адресою: АДРЕСА_26 площею 63,0 кв.м.

Відповідно до вимог статті 22 КЗпШС України (в ред. 1969 року) майно, набуте подружжя в період шлюбу, є їх спільної сумісною власністю, і кожен із подружжя має право володіти, користуватися та розпоряджатися ним.

Вимогами статей 28-29 КЗпШС України (в ред. 1969 року) визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Згідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частиною 3 ст. 61 СК України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України висловленою у постанові № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015 року, яка у силу

ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Задовольняючи первісний та зустрічний позов частково суди виходили з того, що обставини окремого проживання подружжя з 1992 року по 1994 рік та придбання квартир АДРЕСА_27 за особисті кошти ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження та є недоведеними. Крім того, відсутні належні підстави для відступлення від рівності часток подружжя відповідно до вимог ч. 2 ст. 70 СК УКраїни.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення первісного позову ОСОБА_2 та зустрічного позову

ОСОБА_3

Докази та обставини, на які є посилання у касаційній скарзі були предметом дослідження судами першої і апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Зводяться до оцінки доказів по справі, яким суди дали належну правову оцінку.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись ст. п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від

28 листопада 2016 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від

16 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про поділ майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_4, про поділ спільного майна подружжя, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович