О К Р Е М А Д У М К А
судді Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ
26 квітня 2017 року м. Київ
Заочним рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 12 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 08 серпня 2016 року, позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФГ Тракт» про визнання договорів оренди недійсними та скасування їх державної реєстрації задоволено.
Вирішено питання про судові витрати.
26 квітня 2017 року колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 12 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 08 серпня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Вважаю, що такий висновок колегії суддів не ґрунтується ні на обставинах справи, встановлених судами попередніх інстанцій, ні на нормах матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини.
Обґрунтовуючи свій висновок, суди першої та апеляційної інстанцій зазначали, що позивачі є власниками земельних ділянок сільськогосподарського призначення, навесні 2014 року дізналися про існування зареєстрованих договорів оренди належних їм на праві власності земельних ділянок з ФГ «Тракт» на підставі яких ТОВ «ФГ Тракт» буде користуватися їх земельними ділянками.
Оскільки договорів оренди земельних ділянок кожен з позивачів не підписував, звернулися до СВ Красилівського РВУМВСУ в Хмельницькій області, яким вилучені спірні договори оренди, проведена експертиза, за результатами якої вбачається, що жоден із позивачів не підписував договору оренди тієї земельної ділянки, яка належить йому на праві приватної власності. Особа, яка підписала вказані договори, не встановлена.
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважала, що права позивачів не порушено, оскільки увесь вказаний час вони отримували орендну плату, а позивачі ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 особисто поставили підпис у графі «власник землі (орендодавець)» в акті приймання-передачі земельної ділянки, переданої у користування на умовах оренди від 15 червня 2011 року.
Разом з тим не прийнято до уваги, що відповідно до ч. 2 ст. 202 ЦК України договір - це дво- чи багатосторонній правочин.
У ст. 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину:
1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля є бажанням, наміром особи вчинити правочин, однак для вчинення правочину потрібна не тільки воля, а ще й доведення цієї волі до відома інших осіб. Отже, волевиявлення є способом, яким внутрішня воля особи дістає свій вираз зовні.
Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис сторони договору є обов'язковим реквізитом правочину, вчиненого у письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри учасника правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Унаслідок вказаного, підписання правочину здійснюється кожною із сторін власноручно або власноручно уповноваженими на те стороною особами.
У разі відсутності власноручного підпису, слід вважати, що правочин не відповідає вимогам, які встановлюються до письмової форми правочину.
Статтею 208 ЦК України передбачено перелік правочинів, які належить вчиняти у письмовій формі. Одним з таких випадків зазначений у п. 2 ч. 1 вказаної статті -правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
А згідно з ч. 3 цієї статті якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Спірні правовідносини врегульовано спеціальним законом, яким є Закон України «Про оренду землі».
У ст. 13 вказаного закону надано визначення договору оренди. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Також передбачена законом і форма договору оренди землі, який укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.
Крім того, окремо у ст. 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.
Отже, визначальним для договору оренди землі є форма договору, яка включає і підпис сторони договору.
У даному випадку жоден із позивачів не підписував договір оренди землі і будь-яких сумнівів у цьому не мали суди жодної із судових інстанцій.
Разом з тим колегія суддів судової палати Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважала, що підписання трьома із позивачів актів приймання-передачі свідчить про наявність волевиявлення власників земельних ділянок на передачу в оренду власних земельних ділянок.
З такими висновками погодитися неможливо, оскільки акт приймання-передачі є додатком до договору оренди і не може замінити сам договір, у якому визначено його істотні умови.
Непідписання договору оренди його стороною чи уповноваженою стороною особою, свідчить як про порушення вимоги щодо форми договору, так і підтверджує відсутність волевиявлення сторони договору щодо погодження його істотних умов.
З урахуванням вказаного, на мою думку є хибним висновок колегії суддів про недоведення позивачами порушення їх прав, а відтак і відсутність підстав для судового захисту.
Вважаю, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, а відтак не могло бути скасоване.
Суддя Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ О.М. Ситнік