Ухвала

іменем україни

02 серпня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Карпенко С.О., Кафідової О.В.,

СитнікО.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Фенікс 2009» до ОСОБА_3 про повернення безпідставно набутого майна, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Фенікс 2009» на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 09 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 29 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Фенікс 2009» (далі - ТОВ «Компанія Фенікс 2009») звернулось до суду з указаним позовом, мотивуючи його тим, що 13 травня 2010 року між ним та ОСОБА_3 були укладені договори оренди земельних ділянок, відповідно до яких остання передала в оренду товариству дві земельні ділянки площею 5,5012 га та 6,4136 га.

Зазначав, що протягом дії договорів оренди земельних ділянок товариство неодноразово сплачувало відповідачу кошти в рахунок орендної плати. Проте у 2013 році ОСОБА_3 уклала договір оренди тих же земельних ділянок з іншою особою.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 безпідставно отримала грошові кошти та сільськогосподарську продукцію на загальну суму 11 550 грн, просив суд стягнути з останньої на свою користь вищевказану суму безпідставно отриманих коштів, 8 000 грн витрат, понесених у результаті підготовки земельних ділянок під посів, та судові витрати.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 09 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 29 червня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Фенікс 2009», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 10 січня 2010 року та 13 травня 2010 року між позивачем та відповідачем були укладені два договори оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення, за умовами яких позивачу були передані в оренду земельні ділянки площею 5,5012 га та 6,4136 га відповідно, що знаходяться на території Тернівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області.

Умовами цих договорів встановлювався обов'язок позивача сплачувати відповідачу як орендодавцю орендну плату в грошовій або в натуральній формі.

На виконання умов договору оренди позивач сплачував відповідачу орендну плату, що підтверджується списками пайщиків на видачу орендної плати за 2011 рік, а також видатковим касовим ордером від 10 вересня 2012 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що положення ст.1212 ЦК України, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, застосовуються лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте з допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Враховуючи, що спір у справі виник між сторонами, які перебувають у договірних правовідносинах, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що положення ст. 1212 ЦК України до цих правовідносин не можуть бути застосовані, а інших підстав позову у позовній заяві не наведено.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз вищевказаних положень цивільного законодавства дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Отже, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

З матеріалів справи вбачається, що 10 січня 2010 року та 13 травня 2010 року між позивачем та відповідачем були укладені два договори оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення, відповідно до якого позивачу були передані в оренду земельні ділянки площею 5,5012 га та 6,4136 га відповідно, що знаходяться на території Тернівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, строком на 10 років.

Вказані договори зареєстровані у відділі Держкомзем у Вільнянському районі Запорізької області.

В позовній заяві, апеляційній та касаційній скаргах позивач посилається, на те, що у період з 2011 по 2012 року відповідач отримала від нього 9 000 грн грошовими коштами та продукцією на загальну суму 2 500 грн, проте товариство жодного разу не скористалось землею, оскільки відповідач у 2013 році уклала договір з іншою особо. Крім того, товариство витратило 8 000 грн на обробку землі, які також просило стягнути з відповідача на свою користь у порядку ст. 1212 ЦК України.

Разом з тим згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, дійшов правильного висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України, оскільки ОСОБА_4 отримала вказані кошти від товариства на підставі договорів оренди земельних ділянок, термін дії яких не закінчився, вказані договори не оспорені, їх державна реєстрація не скасована.

За таких обставин, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи та зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 09 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 29 червня 2016 року, оскільки вони є законні та обґрунтувані, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Фенікс 2009» відхилити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 09 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 29 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: С.О. Карпенко

О.В. Кафідова

О.М. Ситнік

О.В. Ступак