УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Писаної Т.О.,

МазурЛ.М., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Київський районний відділ у м. Харкові Головного управління ДМС України в Харківській області, про виселення, за касаційною скаргою представника публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» - Легкої Ірини Володимирівни на рішення апеляційного суду Харківської області від 01 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2015 року, з урахуванням внесених змін рішенням апеляційного суду Харківської області від 01 квітня

2015 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки - трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_6, визнано за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» право продати будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій (продажу іпотечного майна).

Враховуючи, що в зазначеній квартирі зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» просило виселити зазначених осіб на підставі ст. 109 ЖК УРСР та ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 листопада

2015 року позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено.

Виселено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 01 березня

2016 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 листопада

2015 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

У касаційній скарзі представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» - Легка І.В., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира була придбана за рахунок кредитних коштів, а тому відповідно до ст. 109 ЖК УРСР та ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», які регулюють порядок виселення громадян із квартири, придбаної за кредитні кошти, вважав вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про виселення відповідачів законними та обґрунтованими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_6 набув право власності на спірну квартиру до укладення кредитного договору, при цьому банком не надано доказів щодо належного письмового повідомлення відповідачів про необхідність виселення, а отже відсутнє виконання положень ч. 2 ст. 40Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР, у зв'язку із чим вимога про виселення є передчасною.

Колегія суддів не може повністю із висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Судами встановлено, що 27 лютого 2007 року між ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 41/02-Ф, за умовами якого банк надав ОСОБА_6 кредит у розмірі 100 000 дол. США зі сплатою процентів в розмірі 11 % річних та строком користування до

27 лютого 2023 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором

27 лютого 2007 року між банком та ОСОБА_6 було укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_6 передав в іпотеку банку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 грудня

2015 року, з урахуванням внесених змін рішенням апеляційного суду Харківської області від 01 квітня 2015 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки - трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_6, визнано за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» право продати будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій (продажу іпотечного майна).

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення

ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15, від 02 березня

2016 року у справі № 6-3064цс15, від 22 червня 2016 року у справі

№ 6-197цс16, від 06 липня 2016 року у справі № 6-3173цс15.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції на підставі п. 5 договору іпотеки вважав, що спірна квартира була придбана не за рахунок кредитних коштів. Однак, зазначений пункт іпотечного договору містить положення про ціну спірної квартири, що підтверджується витягом з реєстру прав власності від 13 лютого

2007 року за реєстровим № 13542837. Даних про належність на праві власності даної квартири іпотекодавцю станом на момент укладення договору іпотеки, вказаний договір не містить. Крім того, в матеріалах справи відсутній кредитний договір, у зв'язку із чим висновок апеляційного суду, що спірна квартира була придбана не за кредитні кошти ґрунтується виключно на припущеннях.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції не були належним чином встановлені фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору.

При цьому помилковим є висновок суду про відмову в задоволенні позову у зв'язку із передчасністю позовних вимог, зокрема через відсутність доказів належного повідомлення відповідачів про необхідність виселення.

Зі змісту ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР, ч. 3 ст. 33, ч. ч. 1, 2 ст. 39, ч. ч. 1, 2

ст. 40 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням ч. 2 ст. 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 09 вересня 2015 року у справі № 6-455цс15).

На зазначене суд апеляційної інстанції уваги не звернув та не врахував, що звернення стягнення на спірну квартиру відбувається на підставі судового рішення, а тому недотримання порядку повідомлення відповідачів про необхідність виселення, встановленого ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», не може бути підставою для відмови в задоволенні даного позову.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанцій ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно встановив фактичні обставини справи, а тому оскаржуване рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, з підстав передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» - Легкої Ірини Володимирівни задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 01 березня

2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М.Мазур

Т.О.Писана

О.В. Попович