У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2017 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ДемяносовМ.В., розглянувши касаційні скарги ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 13 жовтня 2016 року, додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 27 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 26 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» про визнання права на творчу відпустку строком на три місяці із збереженням середньої заробітної плати для написання монографії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 29 травня 2015 року він звернувся до відповідача з заявою про надання йому творчої відпустки з 17 червня 2015 року тривалістю три календарних місяці для написання монографії.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про відпустки» та ст. 77 КЗпП України для написання підручника чи наукової монографії працівнику надається творча відпустка тривалістю до трьох місяців.

Порядок надання даної відпустки встановлений Постановою Кабінету Міністрів України від 19 січня 1998 року. В ній зокрема наведено вичерпний перелік підстав для надання творчої відпустки. По-перше, це наявність заяви працівника, яка була ним подана 29 травня 2015 року. По-друге, це лист видавництва про узгодження питання про видання даної монографії в поточному році, такий лист ним був долучений до поданої заяви.

В той же час відповідач листом від 11 червня 2015 року відмовив у наданні даної відпустки. Раніше, у 2010 та у 2013 роках, відповідач надав йому творчі відпустки для написання двох попередній монографій.

Відмовивши у наданні творчої відпустки тривалістю три календарних місяці з 17 червня 2015 року, відповідач грубо порушив його право на зайняття науковою, літературною та творчою діяльністю.

Незаконність відмови у наданні творчої відпустки була встановлена рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 04 грудня 2015 року (справа № 553/2444/15-ц), ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 16 лютого 2016 року в цій справі, а також ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 травня 2016 року.

Усі судові інстанції визнали незаконними діяння відповідача, і прямо зазначили, що цей обов'язок має бути ним виконаний. Попри ці рішення, відповідач не здійснив будь-яких дій щодо виконання свого обов'язку, та продовжує не визнавати права позивача неоплачувану творчу відпустку тривалістю три календарних місяці з 17 червня 2015 року.

З наведених підстав, відповідно до ст. 16 ЦК України позивач просив визнати його право на творчу відпустку строком на три місяці з 17 червня 2015 року із збереженням заробітної плати для написання монографії.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 13 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 27 грудня 2016 року доповнено резолютивну частину рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 13 жовтня 2016 року, а саме, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено за безпідставністю.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 26 січня 2017 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 13 жовтня 2016 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 27 грудня 2016 року залишено без змін.

ОСОБА_2 звернувся в касаційних скарга з клопотаннями про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень, посилаючись на поважність причин його пропуску.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині залишення без змін рішення суду першої інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині залишення без змін додаткового рішення суду першої інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та закрити провадження у справі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог статті 325 ЦПК України касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням (ухвалою) апеляційного суду.

У разі пропущення зазначеного строку з причин, визнаних поважними, суддя касаційної інстанції за заявою особи, яка подала скаргу, може поновити цей строк.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин, суд вважає за можливе поновити його.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, а саме те, що судовими рішеннями у справі № 553/2444/15-ц вже вирішено питання про те, що бездіяльність відповідача, яка виразилась у невинесенні наказу про надання творчої відпуски об'єктивно призвела до безпідставного порушення права позивача на відпустку.

Також, рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 12 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «Полтаваобленерго» про стягнення заробітної плати за час творчої відпустки відмовлено.

Отже, зазначеним судовим рішенням вже було вирішено питання стосовно позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідача середньої заробітної плати за час перебування позивача у творчій відпустці.

Додатковим рішенням місцевого суду, з висновками якого погодився апеляційний суд, були визначені підстави відмови у задоволенні позову.

Ураховуючи наведене, судові рішення ухвалені з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи скарг висновки судів не спростовують та не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, крім того, зводяться до оцінки доказів, їх належності та допустимості, проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ст. 325, п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Поновити ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 13 жовтня 2016 року, додаткового рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 27 грудня 2016 року та ухвали апеляційного суду Полтавської області від 26 січня 2017 року.

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 13 жовтня 2016 року, додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 27 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 26 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» про визнання права на творчу відпустку строком на три місяці із збереженням середньої заробітної плати для написання монографії.

Додані до скарг матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ М.В. Демяносов