АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1370/17 Головуючий 1 інст. - Рибальченко І.Г.
Справа № 626/969/16-ц Доповідач - Кісь П.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2017 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - Кружиліної О.А.,

- Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Сементовської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Красноградського районного Харківської області від 20 грудня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Петрівської сільської ради Красноградського району Харківської області про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 та Петрівської сільської ради Красноградського району Харківської області, в якому просила визнати заповіт заповіт свого померлого батька ОСОБА_5, посвідчений 29.01.2015 року секретарем Петрівської сільської ради Красноградського району Харківської обдасті ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 51.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилалась на те, що за життя ОСОБА_5 завжди мав намір залишити своє майно позивачці. 16 липня 2012 ролу приватним нотаріусом Красноградського районного нотаріального округу ОСОБА_7 був посвідчений заповіт ОСОБА_5, за яким він заповів своїй доньці ОСОБА_3 все своє майно. Після його смерті ОСОБА_3 стало відомо, що ОСОБА_5 29.01.2015 року склав інший заповіт, яким заповів все своє майно ОСОБА_4 Заповіт було посвідчено секретарем Петрівської сільської ради Красноградського району. Однак позивач вважає, що з 01.01.2015 року до 11.03.2015 року її батько ОСОБА_5, перебував у стані алкогольного запою та був дуже хворим, не міг усвідомлювати своїх дії при складанні заповіту в Петрівській сільській раді. Крім того, заповіт було складено і посвідчено з порушенням вимог Закону України "Про нотаріат".

Рішенням Красноградського районного Харківської області від 20 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_3 зазначає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд не повно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необгрунтованним.

Відповідач подав до суду письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість та безпідставність вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. (ч. 1 ст. 303 ЦПК України)

Розглядаючи дану справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам та їх представникам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судовим розглядом встановлено, що 29 січня 2015 року ОСОБА_5 склав заповіт, яким все майно заповідав ОСОБА_4 Зазначений заповіт було посвідчено секретарем Петрівської сільської ради Красноградського району ОСОБА_8 та зареєстровано в реєстрі за № 51.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

ОСОБА_3 є донькою померлого ОСОБА_5 Після смерті батька їй стало відомо про заповіт від 29 січня 2015 року на користь ОСОБА_4, який скасував попередній заповіт батька на її користь.

При цьому, позивач вважає, що заповіт від 29 січня 2015 року є недійсним, оскільки не відповідав дійсній волі ОСОБА_5, здійснений з порушенням ст. ст. 1234, 1247, 1248 ЦК України та вчинений під впливом обману.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов висновків про недоведеність обставин, на які позивач посилалась як на підставу свої вимог, відсутність порушень діючого законодавства під час складання та посвідчення заповіту, які могли би бути підставою визнання його недійсним.

Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Як передбачено ч. 1 ст.1243 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед цим.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину мас бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.ч. 1-3 ст. 203 ЦК України).

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. (ч. ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України)

Згідно висновків судово-почеркознавчої експертизи №9311 від 25.12.2015р., проведеної за кримінальним провадженням «0000461, рукописні записи: «ОСОБА_5 ОСОБА_9» у заповіті від 29.01.2015р. від імені ОСОБА_5, складеному на користь ОСОБА_4, посвідченому секретарем Петрівської сільської ради; «Архіпов» у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування Петрівської сільської ради під номером 51 від 29.01.2015р. виконані ОСОБА_5 під впливом збиваючих факторів природного характеру, серед яких могли бути зовнішні (незручна поза при письмі, письмо без опори пишучої руки, тощо) і внутрішні (м'язова слабкість, хворобливий стан виконавця, старечі зміни організму, тощо), або зовнішні та внутрішні одночасно. Підписи від імені ОСОБА_5 у: заповіті від 29.01.2015р. від імені ОСОБА_5, складеному на користь ОСОБА_4, посвідченому секретарем Петрівської сільської ради; реєстрі для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування Петрівської сільської ради під номером 51 від 29.01.2015р. виконані ОСОБА_5 під впливом збиваючих факторів природного характеру, серед яких могли бути зовнішні (незручна поза при письмі, письмо без опори пишучої руки, тощо) і внутрішні (м'язова слабкість, хворобливий стан виконавця, старечі зміни організму, тощо), або зовнішні та внутрішні одночасно.

При цьому згідно довідки Красноградської центральної районної лікарні від 18.03.2015р. №291 ОСОБА_5 з 18.01.2015р. по 21.01.2015р. перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні екстреної невідкладної медичної допомоги з діагнозом: токсична енцефалопотія з вестибуло-атоксичним симптомом. Токсична полінейропатія. Початкова вікова катаракта. Хронічна анемія. Ішемічна хвороба серця. Дифузний кардіосклероз. Гостра закрита черепно-мозкова травма? 21.01.2015р. хворий самовільно покинув відділення та був виписаний.

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та інші, кожний окремо, пояснили, що ОСОБА_5 хоча і вживав спиртні напої, але ознак психічного захворювання не виявляв.

Судом не встановлено, що ОСОБА_5 за життя визнавався обмеженим у цивільній дієздатності або недієздатним. Позивач на це не посилалась. При цьому висновки судово-почеркознавчої експертизи №9311 від 25.12.2015р. про виконання відповідних рукописних записів та підписів ОСОБА_5 під впливом збиваючих факторів можуть бути обумовлені як вищезазначеним медичним діагнозом, так і фактом підписання заповіту в автомобілі біля приміщення Петрівської сільської ради Красноградського району, на що посилається сам апелянт.

Крім того, з показань секретаря Петрівської сільської ради ОСОБА_8 встановлено, шо при складанні і посвідченні заповіту 29 січня 2015 року ОСОБА_5 був у тверезому стані, звичайно поводився, пояснив, що бажає розпорядитися всім своїм майном та особисто підписав складений заповіт.

З метою визначений психічного стану заповідача на момент складання заповіту судом роз'яснювалося позивачу право клопотати про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, однак клопотання про її призначенні і проведення заявлено не було.

Також не було заявлено і клопотання про призначення експертизи для вирішення питання чи міг ОСОБА_5 в силу стану свого здоров'я сприймати інформацію, самостійно читати та виражати свою волю.

Підписаний ОСОБА_5 заповіт від 29.01.2015 року містить вказівку, що він до підписання прочитаний заповідачем.

У зв'язку з викладеним правильними є висновки суду першої інстанції, що позивачем не доведено, що ОСОБА_5 при підписанні заповіту 29 січня 2015 року не усвідомлював значення своїх дій, його волевиявлення не відповідало його волі, а також, що при посвідченні заповіту було порушено вимоги абз. 3 ч. 2 ст. 1248, ч. 2 ст. 1253 ЦК України, які встановлюють обов'язковість присутності не менш двох свідків при посвідченні заповіту заповідача, який через фізичні вади не може сам прочитати заповіт.

Щодо посилань ОСОБА_3, як на підставу визнання заповіту недійсним, на те, що заповіт вчинений під впливом обману, то вказані твердження також ґрунтуються лише на припущеннях. Обставини, на які посилається позивач, цих доводів не підтверджують.

Крім того, відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

При цьому, заповіт є саме одностороннім правочином, оскільки з його укладанням у сторін не виникає взаємних прав та обов'язків. Правовою метою заповіту є передача власником свого манна після смерті у власність іншої особи.

У зв'язку з викладеним, заповіт не може бути визнано недійсним на підставі ст. 230 ЦК України.

Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту. Зокрема, встановлено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Заповіт від 29 січня 2015 року, посвідчений секретарем Петрівської сільської ради Красноградського району, зареєстрований в реєстрі за №51, відповідає вищенаведеним вимогам, адже підписаний заповідачем, посвідчений уповноваженою особою сільської ради, в заповіті зазначене місце, дата та час його складання, а також є відмітка про те, що зміст ст. ст. 1235, 1241, 1254 ЦК України заповідачеві роз'яснено, відомості про заповіт внесені до Спадкового реєстру.

Щодо твердження позивача про те, що заповіт посвідчено неповноважною особою, то відповідно до ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Отже, норма, що міститься у ст. 1251 ЦК України, не забороняє особам, що проживають в населеному пункті, де наявний нотаріус, звернутися для засвідчення заповіту до уповноваженої особи органу місцевого самоврядування населеного пункту, в якому нотаріус відсутній, а лише наділяє відповідними повноваженнями таку посадову особу органу місцевого самоврядування.

При цьому, з показань ОСОБА_4 та свідка ОСОБА_8, а також змісту самого заповіту встановлено, що причиною звернення за посвідченням заповіту до секретаря Петрівської сільської ради була вартість відповідних послуг, яка є значно меншою порівняно з вартістю послуг нотаріуса.

Відхиляються і доводи апелянта про недійсність заповіту через те, що його було підписано заповідачем в автомобілі біля Петрівської сільської ради, а не безпосередньо в її приміщенні, про що не зазначено в самому заповіті.

Так, відповідно до п. 2.1. Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 N 3306/5 (в редакції, чинній на момент складання заповіту), якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також причини, з якої нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування (наприклад: "У зв'язку з хворобою заповідача заповіт посвідчено за адресою: АДРЕСА_1").

Тобто, діючим на момент складання та посвідчення заповіту законодавством, за наявності відповідних обставин, вимагалось зазначити у заповіті про вчинення його у приміщенні за іншою адресою.

Проте, враховуючи, що оспорюваний заповіт було підписано та посвідчено за адресою Петрівської сільської ради, то відсутні підстави для зазначення іншої адреси у заповіті.

Отже, позивачем не доведено, що при складанні та посвідченні 29.01.2015 року заповіту, зареєстрованого в реєстрі за № 51, волевиявлення заповідача ОСОБА_5 не було вільним чи не відповідало його волі, а також, що він складений з порушенням вимог діючого законодавства, які б могли бути підставою для визнання заповітну недійсним.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Красноградського районного Харківської області від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: О.А. Кружиліна

О.М. Хорошевський