У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДем'яносова М.В.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,
Леванчука А.О., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та повернення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Харківської області від 07 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» (далі - ТОВ «Євролізинг Холдінг»), у якому зазначала, що 15 грудня 2015 року між нею та відповідачем укладений договір фінансового лізингу № 000172, перед підписанням якого вона сплатила 25 000 грн.

Прийшовши до дому, позивачка ретельно вивчила умови договору та виявила, що відповідач ввів її в оману, оскільки товариство не мало статусу фінансової установи, їй не було надано найменування продавця предмета лізингу, дати виготовлення предмета лізингу, його фактичної наявності, року випуску, кольору та походження. Враховуючи викладене, позивачка просила визнати недійсним договір фінансового лізингу та стягнути з відповідача сплачені нею 25 000 грн та комісію банку 250 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 березня 2016 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 15 грудня 2015 року № 000172, укладений між ОСОБА_6 та ТОВ «Євролізинг Холдінг». Стягнуто з ТОВ «Євролізинг Холдінг» на користь ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 25 250 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 07 червня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга має бути задоволена частково.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що у спірному договорі лізингу відсутні ознаки, які можуть бути властиві тільки тому автомобілю, який мала намір придбати позивачка, зокрема рік випуску, колір, номер кузова, шасі. Також відповідач не надав позивачці інформації щодо призначення сплати комісії за організацію виконання договору, що містить ознаки нечесної підприємницької діяльності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд керувався тим, що позивачка при підписанні договору отримала повну інформацію про предмет лізингу та умови виконання договору.

З такими висновками апеляційного суду повністю погодитися не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційним судом не дотримано.

Судами встановлено, що 15 грудня 2015 року між ТОВ «Євролізинг Холдінг», в особі представника ОСОБА_7, яка діяла на підставі довіреності від 10 листопада 2015 року № 4 (лізингодавець), та ОСОБА_6 (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № 000172 (а. с. 10−17).

Відповідно до п. 1.1 вказаного договору лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (предмет лізингу, визначений у п. 3.1 цього договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Згідно з п. 3.1 договору фінансового лізингу предметом лізингу є автомобіль «НОМЕР_1».

Додатком № 3 до договору фінансового лізингу визначено специфікацію предмета лізингу та зазначено в його якості: марка - JAC, модель - J5 Elegant, кількість - 1, ціна - 250 000 грн (а. с. 17).

Пунктом 5.1 договору фінансового лізингу передбачено, що предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу.

На виконання умов договору ОСОБА_6 було сплачено 25 000 грн з призначенням платежу: «сплата за договором фінансового лізингу № 000172 від 15 грудня 2015 р.» та комісію за прийняття даного платежу у розмірі 250 грн (а. с. 9).

Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Частинами 1 та 3 ст. 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим частиною 1 ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з ч. 2 ст. 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-648цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції на порушення ст. ст. 806, 799 ЦК України зробив передчасний висновок про безпідставність позовних вимог ОСОБА_6 та не взяв до уваги порушення щодо відсутності нотаріального посвідчення спірного договору, тому рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню, а справа - передачі на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343−345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 07 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:М.В. Дем'яносов
Судді: Ю.Г. Іваненко
А.О. Леванчук
А.В. Маляренко
О.М. Ситнік