АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1830/17 Справа № 205/9139/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Басова Н. В. Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 грудня 2016 року по справі за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа - Ленінський районний у м.Дніпропетровську відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про встановлення факту смерті, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 грудня 2016 року відмовлено у відкритті провадження за заявою на підставі п.1 ч.2 ст.122 ЦПК України.

В апеляційній скарзі заявник ОСОБА_2 ставить питання про скасування ухвали Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 грудня 2016 року та повернення питання на новий розгляд до суду першої інстанції посилаючись на те, що ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

На підставі п.1 ч.2 ст.122 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах в порядку цивільного судочинства.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження, суд першої інстанції керувався ст.256 ЦПК України та виходив з того, що із матеріалів справи вбачається спір про право, а тому заява не може розглядатись в порядку окремого провадження.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Так, Главою 6 ЦПК України особам надано право на звернення до суду в порядку окремого провадження із заявами про встановлення факту, що має юридичне значення.

Згідно з ч.1 ст.234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав і інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

В частині 1 статті 256 ЦПК України наведено перелік фактів, про встановлення яких суд розглядає справи: а саме: 1)родинних відносин між фізичними особами; 2)перебування фізичної особи на утриманні; 3)каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4)реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5)проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6)належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7)народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8)смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9)смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року №5 в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих немайнових чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

З матеріалів справи вбачається, що заявник ОСОБА_2 просила встановити факт смерті ОСОБА_3, 1897 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, для отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті останнього, тобто з метою реалізації своїх спадкових прав.

Як роз'яснено у п.3 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31 березня 1995 року №5, у тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов'язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

З аналізу вказаних правових норм можна дійти висновку, що юридичний факт, по своїй суті, це передумова правовідносин, встановлення якого може бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження лише за умови, що він має юридичний характер, тобто відповідно до закону викликає юридичні наслідки такі як - виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій, в іншому ж випадку, тобто у разі наявності в заяві будь-яких вказівок на породження спору, такі заяви розглядаються в порядку позовного провадження.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження, дійшов вірного висновку про наявність спору про право, а доводи апеляційної скарги не спростовують такого висновку суду.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_2 про те, що суд не дав належною оцінки наданих нею доказам, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оскаржувана ухвала суду відповідає вимогам норм процесуального права, встановленим обставинам і матеріалам справи.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і немає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.303,307,312,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.