У Х В А Л А

10 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,

Лященко Н.П.,

Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2016 року, рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 вересня 2016 року та рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 15 серпня 2016 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

Долинський районний суд Кіровоградської області рішенням від 15 серпня 2016 року позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк» задовольнив, стягнув з ОСОБА_4 на користь банку заборгованість за кредитним договором, яка станом на 30 травня 2016 року становила 36 тис. 509 грн 80 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 14 тис. 759 грн 31 коп., заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом у розмірі 18 тис. 435 грн 74 коп., пеня та комісія в розмірі 1 тис. 100 грн, штраф (фіксована частина) в розмірі 500 грн, штраф (процентна складова) в розмірі 1 тис. 714 грн 75 коп.; вирішив питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд Кіровоградської області 14 вересня 2016 року рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 15 серпня 2016 року скасував в частині стягнення штрафу (фіксована частина) в розмірі 500 грн та штрафу (процентна складова) в розмірі 1 тис. 714 грн 75 коп. і ухвалив в цій частині нове рішення, яким відмовив у задоволенні позову банку про стягнення штрафів; змінив рішення суду першої інстанції в частині загального розміру заборгованості, визначивши його розмір у сумі 34 тис. 295 грн 5 коп.; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 22 грудня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилив, рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 вересня 2016 року в частині позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, процентів за його користування, пені та комісії залишив без змін.

У березні 2017 року до Верховного Суду України звернулася ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2016 року, рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 вересня 2016 року та рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 15 серпня 2016 року, посилаючись на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 207 ЦК України.

На обґрунтування своїх вимог заявниця надала постанови Верховного Суду України від 11 лютого, 11 березня, 10 червня, 1 липня та 4 листопада 2015 року.

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4, суд касаційної інстанції погодився з рішенням суду апеляційної інстанції, який залишивши в силі рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором, процентів за його користування, пені та комісії, виходив з того, що відповідачка отримала кредитні картки за кредитним договором від 22 жовтня 2013 року з терміном дії по квітень 2016 року, а 7 квітня 2014 року - з терміном дії по січень 2018 року, проте порушила умови кредитного договору щодо своєчасного повернення кредиту, здійснивши останній платіж 9 червня 2015 року, внаслідок чого виникла заборгованість, розмір якої підтверджено наданими позивачем доказами та не спростовано відповідачем. Оскільки рішення суду апеляційної інстанції оскаржувалось ОСОБА_4 в частині задоволення позову банку про стягнення заборгованості за кредитним договором, процентів за його користування, пені та комісії, то в іншій частині зазначене рішення суду судом касаційної інстанції не переглядалось.

У постановах Верховного Суду України від 11 лютого, 11 березня, 10 червня, 1 липня та 4 листопада 2015 року (справи № 6-240цс14, 6-16цс14, 6-698цс15, 6-757цс15, 6-1926цс15) викладено правовий висновок в якому зазначено, що виходячи з положень статей 207, 256, 257, 259, 267 ЦК України умови надання споживчого кредиту фізичним особам, якими установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо вони не містять підпису позичальника; суд не встановив належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи заяву, а також те, що вони містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви, або в подальшому не змінювались, зокрема в частині збільшення строку позовної давності. Крім того, заява позичальника має містити домовленість сторін щодо збільшення строку позовної давності. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Порівняння змісту зазначених постанов Верховного Суду України зі змістом ухвали суду касаційної інстанції, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2016 року, рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 вересня 2016 року та рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 15 серпня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Я.М. Романюк