У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

справа № 312/102/17

провадження № 2/312/28/2017

03 травня 2017 року с. Велика Білозерка

Суддя Великобілозерського районного суду Запорізької області Яцун О.О., в стадії вирішення питання про відкриття провадження в справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Даймлер Мотор Компані» про визнання договору недійсним та повернення безпідставно набутого майна,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Даймлер Мотор Компані» про визнання договору недійсним та повернення безпідставно набутого майна.

Ухвалою судді Великобілозерського районного суду Запорізької області від 07 квітня 2017 року зазначену позовну заяву було залишено без руху з наступних підстав.

Нормою п. 4) ч. 2 ст. 119 ЦПК України встановлено, що позовна заява повинна містити ціну позову щодо вимог майнового характеру. Як вбачається із змісту позовної заяви, позовні вимоги позивача складаються як з вимоги немайнового характеру, так і з вимоги, яка носить майновий характер, зокрема про стягнення з відповідача безпідставно набутих грошових коштів. В той же час, в позовній заяві позивачем не зазначено ціну позову.

Крім того, в позовній заяві позивач вказує, що 07 лютого 2017 року вона сплатила відповідачу 52000 грн., проте, в порушення положень п. 6) ч. 2 ст. 119 ЦПК України, позивач не зазначила в позовній заяві доказів на підтвердження даної обставини, або наявність підстав для звільнення від доказування.

Згідно розяснень, які містяться в пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», позовна заява подається до суду в письмовій формі і за змістом повинна відповідати вимогам статті 119 ЦПК. При цьому в позовній заяві повинні міститися не лише позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

Також позовну заяву подано до суду без дотримання вимог частини 5 статті 119 ЦПК України, положеннями якої передбачено, що до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору. Згідно з ч. 2 ст. 79 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Отже, правові засади справляння судового збору, платники, обєкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір» (в редакції закону України № 1774-VIII від 06.12.2016 року).

За правилами ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Вимогами ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

За правилами ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до п.п.1) п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, судовий збір сплачується в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на час звернення до суду складає не менше 640 грн. та не більше 8000 грн.

Згідно п.п.2) п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, судовий збір сплачується в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на час звернення до суду складає 640 грн.

Посилання ж в позовній заяві позивача ОСОБА_1 на статтю 22 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо звільнення її від сплати судового збору є безпідставним, так як Закон України «Про судовий збір» є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює сплату судового збору та прийнятий в часі пізніше, порівняно з нормою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, стаття 5 Закону України «Про судовий збір» містить вичерпаний перелік осіб, які звільняються від сплати судового збору. В той же час, позивач не підпадає під ознаки осіб зазначених в даній нормі закону, в редакції, яка діє на даний час. До того ж, зазначена норма Закону не містить посилання на інші нормативні акти, у відповідності до яких позивач може бути звільнений від сплати судового збору.

Також в ухвалі судді від 07 квітня 2017 року було звернуто увагу позивача на те, що Законом України № 484-VIII від 22.05.2015 року було внесено зміни до Закону України «Про судовий збір», якими виключено із статті 5 Закону положення щодо звільнення від сплати судового збору споживачів за позовами, що повязані з порушенням їхніх прав.

В порушення зазначених норм Закону «Про судовий збір», позивачем не було надано до позовної заяви документ, який підтверджує сплату судового збору в розмірі, передбаченому Законом України «Про судовий збір».

Згідно розяснень, які містяться в пункті 6 Інформаційного листа Державної судової адміністрації України № 12-6621/11 від 10.11.2011 року, документом про сплату судового збору є квитанція установи банку або відділення звязку, які прийняли платіж або платіжне доручення, підписане уповноваженою посадовою особою банку і скріплене печаткою установи банку з відміткою про дату виконання платіжного доручення.

Окрім того, із переліку документів, що додаються до позовної заяви вбачається, що позивачем додано до позовної заяви копію квитанції № 0.0.700735559.1 від 07.02.2017 року про сплату відповідачу 52000 грн. Положеннями ч. 1 ст. 120 ЦПК України встановлено обовязок позивача додати до позовної заяви копії всіх документів, до додаються до неї. В порушення даної норми ЦПК України, позивачем додано до позовної заяви копію квитанції, із змісту якої вбачається лише те, що банком платника є «ПриватБанк». Ознайомитись же із змістом вказаної квитанції суд позбавлений можливості, оскільки копія роздрукована за допомогою неякісних технічних засобів.

Для усунення зазначених вище недоліків ухвалою судді від 07 квітня 2017 року позивачу було надано строк, який не може перевищувати трьох днів з дня отримання позивачем копії ухвали.

З повідомлення про вручення поштового відправлення, яке повернулося на адресу суду, вбачається, що 15 квітня 2017 року позивач ОСОБА_1 отримала копію вказаної вище ухвали судді. Між тим, в визначений термін та на момент постанови цієї ухвали позивачем не виконано вимоги, які зазначені в ухвалі судді від 07 квітня 2017 року.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду.

За змістом частини 1 та частини 3 ст. 82 ЦПК України, суд враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, повязаних з розглядом справи, або звільнити від їх оплати.

Клопотання про відстрочення або розстрочення судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його оплати, позивачем не заявлялося.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

За правилами частини 2 статті 121 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Аналізуючи вищезазначене, слід прийти до висновку, що повернення позовної заяви відповідно до частини 2 статті 121 ЦПК України, не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду, оскільки повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

На підставі викладеного та керуючись статтями 119, 121 ЦПК України, постановою Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Даймлер Мотор Компані» про визнання договору недійсним та повернення безпідставно набутого майна повернути позивачеві.

Розяснити позивачеві, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя О.О. Яцун