РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/1107/16-ц

Провадження № 2/643/1443/17

11.04.2017 року Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Крівцова Д.А., за участю секретаря Бровкіної М.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за первісним позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним окремого положення договору,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в загальному розмірі 14939,28 доларів США.

В обґрунтування позову зазначив, що 09.06.2008 року між позивачем та відповідачем укладено Кредитний договір № 490075997, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредит в розмірі 21822,03 доларів США, а Позичальник зобов'язався в порядку та на умовах, що визначені Договором, повернути Кредит, виплачувати проценти за користування Кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строках та на умовах, що передбачені Договором та Додатком № 1 до нього - Графіком погашення кредиту. Відповідач свої зобов'язання за договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість, яка станом на 14.12.2015 року складає 14939,28 доларів США, з яких: прострочена заборгованість за кредитом - 12085,27 доларів США; заборгованість за відсотками - 2854,01 доларів США.

Представником відповідача адвокатом ОСОБА_2 подано зустрічну позовну заяву до ПАТ «Альфа-Банк», в якій він просить визнати недійсним правочин про збільшення строків загальної та спеціальної позовної давності, який міститься у п. 11.3 ст. 11 «Строк дії та інші умови договору» Розділу № 2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб» Кредитного договору № 490075997 від 09.06.2008 року, укладеного між ПАТ «Альфа-банк» та ОСОБА_3, як такий, що здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, та вирішувати цей спір відповідно до строків позовної давності, встановлених ст. 257, 258 із застосуванням наслідків спливу строку позовної давності, передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України.

В обґрунтування зустрічної позовної заяви зазначено, що Кредитний договір № 490075997 від 09.06.2008 року був укладений між кредитором ПАТ «Альфа-банк» та позичальником ОСОБА_3 на суму 21822,03 доларів США на умовах розстрочки, цільове призначення - придбання транспортного засобу для особистих потребі згідно з договором купівлі-продажу № 0/8, укладеним 27.05.2008 року між Позичальником та ТОВ «СІ Ей Автомотів» (Продавець), а саме автомобілю «Cherry Tiggo», 2008 року випуску, колір червоний, державний номер НОМЕР_1, № кузову - НОМЕР_3. Відповідно до п. 1.3 вказаного Договору купівлі-продажу транспортного засобу, Кредит надається шляхом перерахування банком суми Кредиту на поточний рахунок Продавця. Вартість придбаного автомобілю, з урахуванням ПДВ, становить 103000,00 грн. Даний Кредитний договір № 490075997 від 09.06.2008 року складається з двох розділів: перший - «Базові умови кредитування», та другий - «Загальні умови кредитування фізичних осіб», які згідно п. 1 Розділу 1 Договору, нероздільно пов'язані між собою та складають єдиний документ. Розділ 2 містить пункт 11 «Строк дії та інші умови договору», який не включено до «Базових умов кредитування», укладених саме з Позичальником, та містить кінцевий пункт 11.3, яким визначено наступне: «Сторони, реалізуючи свої права, що встановлені ст. 259 ЦК України, домовилися про те, що позовна давність за спорами, що випливають із Договору, включаючи, але не обмежуючись, відшкодуванням збитків, сплати неустойки (штрафів, пені) тощо, становить 50 років. Сторонами встановлено, що вказане застереження до Договору є договором про збільшення позовної давності». Зазначений пункт Договору викладено текстом з меншим розміром кеглю, що свідчить про навмисне ускладнення з боку Кредитодавця прочитання Позичальником цього тексту. Вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» стосовно заборони кредитодавцю ускладнювати будь-яким чином прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, повинні застосовуватися і до всіх інших умов Договору споживчого кредиту, зокрема до зміни строку позовної давності. Тобто, якщо ПАТ «Альфа-банк» при укладенні вищевказаного Договору, дійсно мав намір укласти правочин про зміну строків позовної давності в порядку ст. 259 ЦК України, який би дійсно відповідав внутрішньому волевиявленню Позичальника, з повним розумінням можливості настання певних наслідків в результаті укладення такого правочину, то зазначена умова договору споживчого кредиту повинна була б міститись саме в Розділі 1, що містить базові умови договору споживчого кредиту саме для певної особи позичальника, та окремо і чітко зазначена в цьому договорі. Вказана умова договору про збільшення строків загальної та спеціальної позовної давності до 50-и років, що взагалі не відповідає звичаям ділового обороту, фактично була прихована від Позичальника, та при підписанні пакету документів, пов'язаних з отриманням кредиту, він став стороною правочину, на якій фактично не давав своєї згоди за відсутності обізнаності про ці умови. Вищевикладені обставини свідчать про наявність в даному випадку прояву нечесної підприємницької практики, що є підставою для визнання недійсним положення п. 11.3 Розділу 2 Договору про збільшення строків загальної та спеціальної позовної давності.

Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні 11.04.2017 року позовні вимоги та доводи, викладені в первісному позові, підтримав в повному обсязі. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити та застосувати наслідки спливу строків позовної давності щодо позовних вимог ОСОБА_1, пред'явлених до ПАТ «Альфа-Банк». В обґрунтування заперечень проти зустрічного позову зазначив, що позов про визнання недійсним окремого положення договору про надання споживчого кредиту було подано 06.02.2017 року, тоді як Кредитний договір між ПАТ «Альфа-банк» та ОСОБА_1 укладено 09.06.2008 року, тобто після спливу майже 10 років з того часу, як він міг дізнатись про нібито порушення законодавства під час укладення правочину.

Крім того, представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні зазначив, що на виконання судового наказу від 12.11.2009 року дійсно було реалізовано автомобіль та за рахунок отриманих коштів частково погашено заборгованість відповідача за Кредитним договором. Так як судовий наказ був про звернення стягнення на предмет застави, різниця коштів між сумою заборгованості та сумою, отриманою від реалізації автомобілю, не стягувалась. В даному позові пред'явлено вимогу про стягнення залишку заборгованості відповідача, яка не була погашена за рахунок реалізації автомобілю відповідача. Також представником банку було зазначено, що банком надано відповідачу кредит в іноземній валюті, а саме доларах США, потім валюту продано, придбано гривні та перераховано останні в рахунок оплати вартості автомобілю.

Представник ОСОБА_1 в судовому засіданні 11.04.2017 року позовні вимоги та доводи, викладені в зустрічному позові, підтримав в повному обсязі, в задоволенні первісного позову просив відмовити. В обґрунтування заперечень проти первісного позову зазначив, що аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку, що незалежно від валюти боргу валютою платежу є національна валюта України - гривня. Вимоги позивача про стягнення боргу саме в іноземній валюті, в тому числі обчислення та стягнення процентів в доларах США, є незаконними. Крім того, позивач ще в листопаді 2009 року скористався своїм правом, передбаченим умовами Договору та положеннями ч. 2 ст. 1050 ЦК України, та отримав судовий наказ про дострокове повернення заборгованості за кредитом разом з відсотками, неустойками та іншими платежами в загальній сумі 171922,12 грн., що на той час за курсом НБУ становило 21512,32 доларів США. Тобто, внаслідок дій самого позивача, було змінено строк виконання основного зобов'язання, що свідчить про зміну договору за рішенням суду та передбачено ч. 2 ст. 651 ЦК України. Отже, будь-яке нарахування процентів та штрафних санкцій, які були встановлені первісним договором, після отримання такого судового рішення, яке набрало законної сили, є неправомірним. У випадку дострокового стягнення конкретної суми боргу, розмір якої вже визначений судовим рішення, позивач не має права на застосування до цієї суми наслідки, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки обов'язок відповідача сплатити повну суму боргу, починаючи з грудня 2016 року, виник у зв'язку з виконанням судового рішення, то до цих правовідносин не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання, а саме ч. 2 ст. 625 ЦК України. Сума боргу відповідача разом із нарахованими відсотками у розмірі 171922,12 грн., яка визначена судовим наказом, є остаточною і перегляду не підлягає. Всі платежі відповідача у сумі 12868,25 доларів США на користь банку, здійснені з дати набрання законної сили судовим наказом, з 12.11.2009 року по 22.11.2013 року, тобто до дати зарахування коштів від продажу заставного майна, що на той час становило приблизно 102956,00 грн., повинні бути зараховані як погашення суми боргу, що визначена цим судовим рішенням. Тобто фактична сума боргу, що залишилась несплаченою боржником, складає приблизно 69000,00 грн. Оскільки судовий наказ від 12.11.2009 року про звернення стягнення на предмет застави поданий позивачем до примусового виконання лише 29.08.2012 року, є всі наявні підстави для застосування вимог, передбачених ч. 2 ст. 616 ЦК України, оскільки саме з вини кредитора реалізація предмету застави відбулася зі спливом значного часу, що суттєво вплинуло на вартість реалізації заставного автомобілю, тому несплачена сума боргу в розмірі 69000,00 грн. підлягає зменшенню не менш як в два рази. Крім того, відповідно до меморіального ордеру № 32604, з дебету рахунку НОМЕР_4 на кредит рахунку № 10020135 зараховано 21822,03 доларів США у вигляді надання кредиту за Договором. Того ж дня, за квитанцією № 32882, від ОСОБА_1 нібито прийнято через касу банку означену суму в іноземній валюті 21822,03 доларів США, що за курсом купівлі - 4,72, встановленим банком на 09.06.2008 року, склало 102999,98 грн. Квитанцією № 38885 від 09.06.2008 року, з дебету рахунку № 10020135 в ПАТ «Альфа-банк» були перераховані безготівкові кошти у сумі 103000,00 грн. на рахунок ТОВ «Сі Ей Автомотів» № 00 в АБ «Брокбізнесбанк» як оплата за договором купівлі-продажу автотранспортного засобу. Разом з тим, згідно з випискою по особовому рахунку, а саме по дебету рахунку ОСОБА_1 НОМЕР_4, за 09.06.2008 року проведено операцію по перерахуванню еквівалента 21822,03 доларів США за курсом НБУ - 4,851 у сумі 105858,67 грн. на кредит рахунку № 10020135, з якого в подальшому було перераховано 103000,00 грн. на користь продавця автотранспортного засобу - ТОВ «Сі Ей Автомотів». Вищевказане свідчить, що готівкова іноземна валюта позичальнику не видавалася, а фактично йому був наданий безготівковий кредит у гривнях. Таким чином, банком самостійно були змінені суттєві умови договору в односторонньому порядку, з приховуванням цього факту від позичальника.

Крім того, представником відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 зазначено в судовому засіданні, що він звертався до Ленінського ВДВС ХМУЮ з приводу ознайомлення з документами виконавчого провадження щодо виконання судового наказу, проте зазначені документи в органах державної виконавчої служби не збереглись. Шахтарський суд Донецької області на даний час внаслідок проведення АТО не працює, а у суду, який виконує його обов'язки, відсутні документи, на підставі яких видано судовий наказ, та власне вказане судове рішення. Також представник ОСОБА_1 зазначив, що у відповідача відсутня інформація відносно того, чи здійснював державний виконавець інші дії, крім тих, що пов'язані з реалізацією автомобілю.

В судове засідання під час проголошення вступної і резолютивної частини судового рішення, представники сторін не з'явились.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.

09.06.2008 року між ЗАТ «Альфа-банк» (Банком) та ОСОБА_1 (Позичальником) укладено Кредитний договір № 490075997, відповідно до п. 2 якого Банк надає Позичальнику кредит та приймає в заставу в якості забезпечення виконання зобов'язань за Договором Предмет застави, а Позичальник приймає Кредит та передає Банку в заставу в якості забезпечення виконання зобов'язань за Договором Предмет застави на наступних умовах: сума кредиту, валюта кредиту - 21822,03 доларів США, процентна ставка за користування Кредитом - 11,25 %, дата остаточного повернення Кредиту - 09.06.2014 року, цільове використання кредиту - придбання транспортного засобу згідно з Договором купівлі-продажу від 27.05.2008 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань відповідача за Кредитним договором, між сторонами було укладено Договір застави, згідно якого передано в заставу транспортний засіб «Cherry Tiggo», 2008 року випуску, колір червоний, державний номер НОМЕР_1, № кузову - НОМЕР_3. Предмет застави оцінено сторонами в сумі 103000,00 грн.

29.10.2010 року між ПАТ «Альфа-банк» та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін і доповнень № 1 до Кредитного договору, згідно умов якого Додаток № 1 до Кредитного договору викладено в новій редакції, внесені зміни до п. 2.8 Розділу № 1 «Базові умови кредитування» Кредитного договору та до п. 9.1 Розділу № 2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб» Кредитного договору.

Як вбачається з постанови головного державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби ХМУЮ від 29.08.2012 року, відкрито виконавче провадження № 34051295 за судовим наказом № 2-н-248/2009 року, виданим 12.11.2009 року Шахтарським міськрайонним судом Донецької області, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості в загальному розмірі 171922,12 грн., в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на транспортний засіб «Cherry Tiggo», 2008 року випуску, колір червоний, державний номер НОМЕР_1.

З наданої суду інформації про виконавче провадження № 34051295 вбачається, що сума звернення стягнення становить 171922,12 грн., майно боржника, на яке накладається арешт - транспортний засіб Cherry Tiggo», 2008 року випуску, колір червоний, державний номер НОМЕР_1.

Згідно Акту державного виконавця про реалізацію предмету застави від 12.07.2013 року, 05.07.2013 року проведено торги предмету застави - автомобілю «Cherry Tiggo», 2008 року випуску, колір червоний, державний номер НОМЕР_1), ціна продажу заставного майна - 36500,00 грн.

Відповідно до протоколу № 21-0448/13 проведення аукціону з реалізації рухомого майна від 05.07.2013 року, реалізовано заставне майно боржника, а саме автомобіль «Cherry Tiggo», 2008 року випуску, колір червоний, державний номер НОМЕР_1. Стягувачу перераховано 28481,82 грн., але коштів, що надійшли від реалізації заставного майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно.

Згідно постанови головного державного виконавця Ленінського ВДВС ХМУЮ про повернення виконавчого документа від 18.06.2014 року у ВП № 34051295, виконавчий документ, виданий на виконання судового наказу № 2-н-248/2009 від 12.11.2009 року, повернуто стягувачу в зв'язку з тим, що стягувачу перераховано 28481,82 грн., але коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості вимог зустрічного позову, суд керується наступним.

Згідно ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Положення щодо збільшення строку позовної давності викладено в п. 11.3. Розділу 2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб» Кредитного договору.

Так, пунктом 11.3 Розділу 2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб» передбачено, що сторони, реалізуючи свої права, що встановлені статтею 259 ЦК України, домовились про те, що позовна давність за спорами, що випливають із Договору, виключаючи, але не обмежуючись, відшкодуванням збитків, сплати неустойок тощо, становить 50 років. Сторонами встановлено, що вказане застереження до Договору є договором про збільшення позовної давності.

Позивачем в обґрунтування недійсності вказаного пункту договору зазначено на положенні ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якого забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону.

Також позивачем за зустрічним позовом зазначено, що вказані вимоги повинні застосовуватись і до всіх інших умов договору споживчого кредиту, зокрема до зміни строку позовної давності.

Судом при дослідженні та співставленні тексту пункту 11.3. з текстом інших пунктів Розділу 2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб» встановлено, що текст пункту 11.3. за кольором, насиченістю, розміром, видом шрифту, фоном та іншими ознаками не відрізняється він тексту всіх інших пунктів Розділу 2.

Враховуючи наведене, суд не може визнати обґрунтованими доводи позивача за зустрічним позовом відносно того, що банком було вжито навмисних заходів щодо штучного ускладнення прочитання ОСОБА_1 тексту п. 11.3. та ознайомлення із його змістом.

Доводи представника позивача за зустрічним позовом відносно того, що банком навмисно використано маленький розмір шрифту для викладення умов Розділу № 2, судом не приймаються до уваги, оскільки розмір шрифту дозволяє ознайомитись із змістом всіх пунктів Розділу № 2, в тому числі п. 11.3., без застосування додаткових приладів у вигляді спеціальних окулярів, збільшувального скла тощо.

Крім того, суд враховує, що ОСОБА_1, якому на момент укладення Кредитного договору виповнилось 34 роки, як доросла дієздатна людина з певним життєвим досвідом, не був позбавлений можливості, в разі ускладнення його ознайомлення з текстом Розділу № 2 через можливі особливості його зору тощо, вжити необхідних заходів щодо ознайомлення в повному обсязі із текстом розділу № 2 до його підписання.

Доводи представника позивача за зустрічним позовом відносно того, що умови про збільшення позовної давності повинні були міститись в Розділі № 1 Кредитного договору, в якому визначено базові умови кредитування щодо саме конкретної особи позичальника, зокрема ОСОБА_1, а не в Розділі № 2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб», суд також не може визнати обґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Таким чином, законодавством України прямо передбачено можливість фіксації змісту правочину не в одному, а в декількох документах.

Згідно Розділу 1 «Базові умови кредитування» Кредитного договору, вказаний договір складається з двох розділів, розділу № 1 «Базові умови кредитування» та розділу № 2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб», які нероздільно пов'язані між собою та складають єдиний документ. Використання в подальшому тексті терміну «Договір» означає Розділ № 1 та Розділ № 2 у сукупності.

Таким чином, умовами Кредитного договору прямо передбачено, що Розділ № 2 є його невід'ємною частиною.

Як Кредитний договір з Розділом № 1, так і Розділ № 2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб» містять підписи обох сторін, в тому числі підписи ОСОБА_1 на кожній з 4 сторінок, що складають текст Розділу № 2.

Представник ОСОБА_1 в судовому засіданні підтвердив, що на кожній сторінці Розділу № 2, в тому числі безпосередньо після тексту п. 11.3., міститься підпис саме ОСОБА_1

Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що розташування п. 11.3. в Розділі

№ 2 Кредитного договору не суперечить чинному законодавству України та не може бути підставою для визнання вказаного пункту недійсним.

Крім того, суд враховує, що всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України, представником позивача за зустрічним позовом не надано суду будь-яких доказів у вигляді протоколу розбіжностей до Кредитного договору, листування тощо, які б свідчили, що станом на час укладення Кредитного договору, зокрема підписання Розділу № 2, ОСОБА_1 висловлював будь-яку незгоду із умовами п. 11.3. Розділу № 2 та пропонував банку виключити із Кредитного договору вказаний пункт або викласти його в іншій редакції.

Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення зустрічного позову та визнання недійсним п. 11.3. Розділу № 2 Кредитного договору.

Оскільки суд відмовляє в зустрічному позові по суті, судом не вирішується клопотання представника банку щодо застосування позовної давності до вимог зустрічного позову.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості вимог первісного позову, суд керується наступним.

Згідно наданих представником позивача доказів, заборгованість ОСОБА_1 за Кредитним договором станом на 14.12.2015 року складає 14939,28 доларів США, з яких: прострочена заборгованість за кредитом - 12085,27 доларів США; заборгованість за відсотками - 2854,01 доларів США.

Крім того, згідно наданих документів, ОСОБА_1 нараховано пеню в розмірі 165113,24 доларів США. Проте, оскільки позивачем в позові не пред'являлась вимога щодо стягнення пені, суд не розглядає питання щодо обґрунтованості нарахувань вказаної неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1ст. 530 ЦК України, якщо в зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу, які регулюють відносини позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору.

Частиною першою статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч. 2 вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З наданих представником ОСОБА_1 матеріалів виконавчого провадження вбачається, що в 2012 році було відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового наказу № 2-н-248/2009 року, виданого 12.11.2009 року Шахтарським міськрайонним судом Донецької області, згідно якого стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості в загальному розмірі 171922,12 грн., в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на транспортний засіб «Cherry Tiggo», 2008 року випуску, колір червоний, державний номер НОМЕР_1.

Вказаний автомобіль було реалізовано та за рахунок отриманих грошей частково, в розмірі 28481,82 грн., погашено заборгованість ОСОБА_1 перед банком.

При цьому, згідно ч. 4 ст. 591 ЦК України, якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічні положення містяться в ст. 24 Закону України «Про заставу», згідно якої у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України.

Представник банку в судовому засіданні не заперечував факт видачі вказаного вище судового наказу, факт реалізації згідно судового наказу автомобілю, який був предметом застави за Кредитним договором, та часткове погашення заборгованості ОСОБА_1 за рахунок коштів, отриманих від реалізації автомобілю. При цьому представником банку було надано пояснення, згідно яких заборгованість за кредитом та процентами, які банк просить стягнути в даній цивільній справі, визначена з урахуванням часткового погашення заборгованості внаслідок реалізації автомобілю.

Представником ОСОБА_1 було зазначено на неможливості отримати копію судового наказу від 12.11.2009 року у зв'язку із відсутністю архіву суду на підконтрольній Україні території, а також через знищення відповідних документів в органах державної виконавчої служби.

Представником банку надано суду пояснення, згідно яких копія вказаного судового наказу в банку також не зберіглась.

Враховуючи наведене, суд позбавлений можливості дослідити текст судового наказу від 12.11.2009 року.

Разом з тим, факт його існування підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а також поясненнями учасників судового розгляду, які визнали вказану обставину.

За таких обставин суд вважає доведеним факт винесення Шахтарським міськрайонним судом Донецької області судового наказу від 12.11.2009 року.

Також суд вважає, що неможливість дослідження судом тексту судового наказу, не може бути підставою для відмови ОСОБА_1 в його праві посилатись на вказаний судовий наказ в обґрунтування заперечень проти позову, оскільки ОСОБА_1 з об'єктивних причин позбавлений можливості надати суду його копію.

Резолютивна частина вказаного наказу відображена в постанові про відкриття виконавчого провадження від 29.08.2012 року, в Інформації про виконавче провадження, в акті державного виконавця про реалізацію предмета застави, а також в постанові про повернення виконавчого документа стягувачеві (а.с. 72-77).

Із формулювання резолютивної частини судового наказу вбачається, що вказаним наказом не тільки звернуто стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед банком, а й стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість в загальному розмірі 171922,12 грн.

Офіційний курс гривні до долара США станом на час видачі судового наказу, а саме на 12.11.2009 року, складав 7,9918 грн. на 1 долар США.

Таким чином, згідно судового наказу від 12.11.2009 року стягнуто заборгованість в розмірі 21512,32 долара США, виходячи із офіційного курсу гривні до долара США станом на момент видачі наказу. Кредит було видано в 09.06.2008 року в розмірі 21822,03 долара США.

Враховуючи наведене, суд погоджується з доводами представника ОСОБА_1 відносно того, що вказаним судовим наказом в тому числі достроково стягнуто заборгованість за кредитом в повному обсязі та нараховані на той час проценти.

Доводи представника банку відносно того, що за судовим наказом власне заборгованість за кредитом та процентами стягнута не була, а лише було звернуто стягнення на автомобіль в рахунок погашення заборгованості, суд не може прийняти до уваги, оскільки резолютивна частина судового наказу, відображена в документах виконавчого провадження, містить в тому числі й рішення щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості в загальному розмірі 171922,12 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на день винесення судового наказу складає 21512,32 долара США.

Згідно ч. 2 ст. 223 ЦПК України, після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що доводи банку щодо відсутності іншого судового рішення про стягнення заборгованості за кредитом, в тому числі за тілом кредиту в повному обсязі, спростовуються наданими представником ОСОБА_1 доказами, а саме матеріалами виконавчого провадження.

При цьому, оскільки копія судового наказу від 12.11.2009 року суду не надана з об'єктивних причин та суд при розгляді даної справи позбавлений можливості ознайомитись із змістом вказаного судового рішення, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для закриття провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, так як вказані дії потребують достовірного і точного встановлення предмету і підстав вимог, які вирішені згідно із судовим наказом.

Разом з тим відсутність тексту судового наказу від 12.11.2009 року не повинна позбавляти ОСОБА_1 права на справедливий суд, яке гарантовано ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 ЦПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись засадами справедливості цивільного судочинства, суд вважає, що позивачем всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України в даній цивільній справі не доведено наявність підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами, нарахованими до 12.11.2009 року, в зв'язку з чим відмовляє в задоволенні вказаної частини позовних вимог.

Виходячи з доводів первісного позову, а також наданих банком документів, в тому числі розрахунку заборгованості за кредитом (а.с. 15), банком в первісному позові заявлено вимогу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на процентами в загальному розмірі 2854,01 доларів США, які нараховані за період з 09.01.2009 року, коли ОСОБА_1 вперше не сплачено проценти за кредитом, і до 14.12.2015 року.

Враховуючи, що судовий наказ видано 12.11.2009 року, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за процентами, які були нараховані після винесення судового наказу, а саме за період з 13.11.2009 року по 14.12.2015 року.

Виходячи з наданого банком розрахунку заборгованості (а.с. 15), а також інших документів, розмір процентів, нарахованих за період з 13.11.2009 року по 14.12.2015 року, складає 2238,11 доларів США, які суд стягує з ОСОБА_1 на користь банку.

При цьому суд не може визнати обґрунтованим заперечення представника ОСОБА_1 проти первісного позову, з наступних підстав.

Як вбачається з роз'яснень, викладених в п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року, «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту. У разі звернення кредитодавця до суду після вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки з вимогою про стягнення кредитної заборгованості суд має з'ясувати питання про виконання виконавчого напису і з урахуванням цього вирішити спір на підставі чинного законодавства та умов кредитного договору.

Оскільки ОСОБА_1 станом на час розгляду даної цивільної справи заборгованість за кредитом не сплачено, суд приходить до висновку щодо правомірності нарахування банком процентів за фактичне користування кредитним коштами після видачі судового наказу від 12.11.2009 року.

Доводи представника ОСОБА_1 щодо відсутності підстав для стягнення заборгованості в іноземній валюті судом не приймаються до уваги з наступних підстав.

Згідно роз'яснень, викладених в п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а також обов'язкових для всіх судів правових позицій, викладених в постанові ВСУ від 24.09.2014 року у справі № 6-145цс14, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК.

Враховуючи наведене та розглядаючи справу в межах заявлених вимог, суд стягує заборгованість за процентам в іноземній валюті.

Оцінюючи доводи представника ОСОБА_5 відносно того, що кредит фактично був виданий в безготівковій формі в національній валюті України, та банком не надано суду доказів, які б підтверджували факт отримання ОСОБА_1 кредиту в доларах США, суд керується наступним.

Меморіальний ордер № 32604 від 09.06.2008 року, наданий банком на підтвердження видачі ОСОБА_1 кредиту в доларах США, дійсно не містить підпису останнього, на що звертав увагу суду представник ОСОБА_1 При цьому представником банку було надано пояснення, згідно яких підпис позичальника в меморіальному ордері не передбачений та саме вказаним документом підтверджується факт видачі кредиту.

Разом з тим представником банку надано суду квитанцію № 32882 від 09.06.2008 року, видану на ім'я клієнта ОСОБА_1, про купівлю іноземної валюти в сумі 21822,03 долара США, до видачі 102999,98 грн. При цьому сума валюти, яка придбавалась банком у ОСОБА_1 згідно вказаної квитанції, повністю співпадає з розміром кредиту, який був виданий ОСОБА_1 згідно умов Кредитного договору, який укладений в той же день, коли здійснена вказана вище валютно-обмінна операція.

Також представником банку надано суду квитанцію № 32885, видану на ім'я платника ОСОБА_1, згідно якої ТОВ «СІ Ей Автомотів» перераховано кошти за автомобіль «Tiggo» від ОСОБА_1

Крім того, представником ОСОБА_1 11.04.2017 року надано суду квитанції про сплату останнім заборгованості за Кредитним договором, з яких вбачається, що в розділі «Загальна сума» зазначені суми в доларах США.

За таких обставин, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, в тому числі умови Кредитного договору, Договору застави, вказані вище квитанції № 32882, № 32885, квитанції про сплату ОСОБА_1 заборгованості за кредитом тощо, суд вважає доведеним, що кредит ОСОБА_1 було отримано саме в доларах США.

Враховуючи наведене, суд вважає необґрунтованими доводи представника ОСОБА_1 відносно того, що кредит був наданий в національній валюті України.

Оскільки судом відмовлено у визнанні недійсним правочину щодо збільшення строків позовної давності, відсутні підстави застосовувати позовну давність до вимог позивача про стягнення заборгованості за процентами.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, суд стягує з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом понесені останнім витрати по сплаті судового збору в розмірі 602,72 грн.

Керуючись ст. 10, 11, 60, 79, 88, 208-209, 212-215, 224-226 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Первісний позов Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» грошові кошти в розмірі 2238,11 доларів США (дві тисячі двісті тридцять вісім доларів США одинадцять центів).

В іншій частині первісного позову Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» -відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» понесені останнім витрати по сплаті судового збору в розмірі 602,72 грн. (шістсот дві гривні сімдесят дві копійки).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Московський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Крівцов Д.А.