АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2017 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_5 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6, правонаступником якого є ОСОБА_3, до ОСОБА_7, третя особа Головне управління юстиції у м. Києві про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа Головне управління юстиції у м. Києві про визнання заповіту недійсним.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_3 ОСОБА_5, посилаючись на те, що його довіритель є спадкоємцем, а отже і правонаступником позивача ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Оболонського районного суд м. Києва від 08 лютого 2017 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи та без належної оцінки наявних в матеріалах справи доказів. Суд не прийняв до уваги доводи позивача про те, що померла ОСОБА_8 підписала оспорюваний заповіт проти її справжньої волі, внаслідок застосування фізичного чи психологічного тиску, або під впливом тяжких обставин. Посилався на те, що для повного та об'єктивного з'ясування обставин цієї справи необхідно призначити комплексну експертизу, в рамках якої провести почеркознавче дослідження, з метою виявлення ознак впливу на почерк ОСОБА_8 сторонніх медичних препаратів, під дією яких вона перебувала в момент посвідчення заповіту, проте суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні такого клопотання. Вказав, що про відсутність дійсної волі померлої на складання заповіту свідчить також те, що вона не сама пішла до нотаріуса, а останній був викликаний до неї в лікарню. Зазначив, що складання заповіту на ім.»я ОСОБА_7 є наслідком психологічного тиску на померлу з боку ОСОБА_9, яка під час її лікування перебувала в лікарні та могла втрутитись в лікувальний процес. Суд безпідставно послався в рішенні на те, що позивач не визначився з підставами позову, так як підставою позовних вимог є наведені в позовній заяві фактичні обставини, а зазначені в їх обґрунтування правові норми не є визначальними при вирішенні спору.

В судовому засіданні представник правонаступника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не з»явився. про день та час слухання справи судом повідомлений у встановленому законом порядку, причину своєї неявки суду не повідомив, а тому, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у його відсутності.

Третя особа Головне управління юстиції у м. Києві явку свого представника в судове засідання не забезпечило, про день та час слухання справи судом повідомлялося у встановленому законом порядку, а тому, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутність його представника.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 , перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач у справі ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 є рідним братом ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно довідки КП «Житлосервіс Оболонь» № 36 від 02 квітня 2014 року, ОСОБА_8 була зареєстрована та до моменту смерті постійно проживала за адресою АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_8 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_1 від 27 березня 2014 року.

Відповідно до Заповіту від 10 вересня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербенко О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 9-1033, ОСОБА_8, на випадок своєї смерті, все належне їй майно, де б воно не знаходилося та з чого б не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом буде мати право, заповіла ОСОБА_7.

Заповіт було посвідчено в Київській міській клінічній лікарні № 8, у зв'язку з хворобою заповідача та перебуванням на стаціонарному лікуванні.

28 березня 2014 року Одинадцятою Київською державною нотаріальною конторою зареєстровано спадкову справу № 330/2014 за померлою ОСОБА_8.

28 березня 2014 року до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом після померлої ОСОБА_8 звернувся її рідний брат ОСОБА_6.

08 квітня 2014 року до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після померлої ОСОБА_8 звернувся ОСОБА_7.

05 вересня 2014 року ОСОБА_6 звернувся до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про зупинення видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, в зв'язку з наміром заявника оскаржити даний заповіт в судовому порядку.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 червня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року, було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа Головне управління юстиції у м. Києві про визнання заповіту недійсним на підставі положень ст.ст. 215, 225, 1234, 1257 ЦК України.

Вказаним рішенням, що набрало законної сили, встановлено, що під час складання оскаржуваного заповіту 10 вересня 2012 року заповідач ОСОБА_8 не виявляла ознак будь-якого психічного розладу, і за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Дана обставина встановлена на підставі Висновку судово - психіатричного експерта Київського міського центру судово - психіатричної експертизи № 377 від 05 травня 2015 року про проведення посмертної судової психіатричної експертизи, проведення якої було призначено ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року.

Звертаючись до суду з даним позовом до ОСОБА_7, третя особа Головне управління юстиції у м. Києві про визнання заповіту недійсним, ОСОБА_6 посилався на положення ч. 3, 4, 5 ст. 203, ч. 1, 3 ст. 215, ч. 1 ст. 231, ч. 1 ст. 233, ч. 2 ст. 1257 ЦК України, зазначаючи, що при складанні заповіту ОСОБА_8 перебувала під дією лікувальних препаратів, що ставить під сумнів її психологічний, емоційний, психічний стан, можливість вірно сприймати факти, що мають значення, та розуміти юридичні наслідки підписання заповіту, а також підтверджує невідповідність волі та волевиявлення вчиненим діям. Вказав, що заповіт був посвідчений за час тяжкої хвороби, під дією лікувальних препаратів, у присутності зацікавлених осіб, під впливом тяжкого становища та фінансової залежності від родини відповідача, які перебували з померлою в лікарні та надавали кошти на ліки, під психологічним тиском та в результаті примусу, що в сукупності свідчить про наявність правових підстав для визнання вчиненого завіту недійсним.

Відмовляючи ОСОБА_6 в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заповіт було вчинено в належній формі, а в ході судового розгляду не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що при його вчиненні ОСОБА_8 за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, перебувала в стані будь - якого психічного розладу, під стороннім психологічним впливом зацікавлених осіб, діяла проти її справжньої волі, внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску, під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому позовні вимоги є недоведеними і не підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції в повній мірі відповідає наявним в матеріалах справи доказам та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують, з наступних підстав.

Так, загальні вимоги до форми заповіту встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Згідно положень глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012, в редакції станом на 10 вересня 2012 року, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом. Нотаріус при посвідченні заповіту зобов'язаний роз'яснити заповідачу зміст статті 1241 Цивільного кодексу України про право на обов'язкову частку у спадщині та зміст статті 1307 Цивільного кодексу України щодо нікчемності заповіту на майно, яке є предметом спадкового договору.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного заповіту від 10 вересня 2012 року, при його посвідченні приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербенко О.В. було роз'яснено заповідачці зміст ст.ст. 1233-1242, 1244, 1254, 1307 ЦК України. Заповіт записано нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів зі слів ОСОБА_8. Заповіт до підписання прочитаний уголос особисто заповідачем і власноручно підписаний нею у присутності нотаріуса. Особу ОСОБА_8 було встановлено нотаріусом, дієздатність перевірено. У зв'язку з хворобою заповідача заповіт посвідчено в Київської міській клінічній лікарні №8 за адресою: м. Київ, вул. Кондратюка, буд. 8.

З викладеного вбачається, що при посвідченні заповіту від 10 вересня 2012 року нотаріусом було дотримано всіх вимог щодо процедури його вчинення, які встановлені положеннями Цивільного кодексу України та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуваний правочин було вчинено у відповідності до положень законодавства, в порядку та у формі, що встановлені законом.

Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України, при вчиненні правочину волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 231 ЦК України встановлює, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

За правилом ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

У відповідності до ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

З сукупного аналізу вказаних положень законодавства вбачається, що правовою підставою для визнання недійсним заповіту може бути вчинення цього правочину проти справжньої волі заповідача внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку іншої особи, під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для заповідача умовах, а також коли волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

В постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Правочин може бути визнаний судом недійсним також на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження дійсного існування будь-якої з обставин, яка б свідчила про те, що в момент підписання ОСОБА_8 заповіту вона перебувала під психічним чи фізичним тиском, у вкрай тяжких обставинах, а її дійсне волевиявлення на складання заповіту було відсутнє.

Один лише факт перебування спадкодавці в момент підписання і посвідчення заповіту в лікарні не може свідчити про те, що вона перебувала в залежному від відповідача ОСОБА_7 та його родини стані чи під їх психологічним тиском, так як будь-які докази на підтвердження вказаних обставин в матеріалах справи відсутні, а доводи позивача про те, що лікування проводилося за рахунок родини відповідача на підставі усної домовленості щодо написання заповіту на їх користь ґрунтуються виключно на поясненнях позивача.

Посилання ОСОБА_6 на те, що на волю померлої впливали лікувальні препарати, які могли викривити сприйняття подій та їх юридичних наслідків, та сукупність симптомів хвороб, якими ОСОБА_8 хворіла, спростовуються висновком судової посмертної психіатричної експертизи, проведеної в ході розгляду іншої цивільної справи між цими ж сторонами щодо визнання заповіту недійсним з підстав його вчинення в момент, коли заповідач не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Вказаним висновком встановлено, що під час складання оскаржуваного заповіту 10 вересня 2012 року заповідач ОСОБА_8 не виявляла ознак будь-якого психічного розладу, і за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний заповіт було складено та підписано ОСОБА_8 вересні 2012 року, а померла заповідачка в березні 2014 року, тобто, остання протягом більш ніж року мала можливість скористатися наданими їй ст. 1254 ЦК України правами та скасувати складений заповіт, змінити його або скласти новий, проте не вчинила таких дій, що спростовує посилання позивача на те, що волевиявлення заповідача щодо складення заповіту на користь ОСОБА_7 не було вільним і не відповідало її волі.

Враховуючи, що в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про вчинення оспорюваного заповіту від 10 вересня 2012 року під психічним чи фізичним тиском, у вкрай тяжких обставинах та за відсутності дійсної волі на його складання, приймаючи до уваги висновок судової посмертної психіатричної експертизи щодо належного психологічного стану заповідачки в момент вчинення заповіту та, враховуючи те, що остання, в подальшому, не вчиняла жодних дій, спрямованих на скасування, зміну чи складення нового заповіту, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність зазначених в позовній заяві в обґрунтування недійсності правочину доводів, та правильно відмовив в задоволенні позовних вимог.

Посилання апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду, оскільки не призначив у справі комплексну експертизу, в рамках якої підлягало проведенню почеркознавче дослідження, з метою встановлення того, чи не перебувала в момент підписання особа під психологічним чи іншим тиском, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.

Так, за змістом ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Позивач зазначає, що проведення комплексної експертизи необхідне для з'ясування, чи відрізняється почерк ОСОБА_8 на заповіті від її звичайного почерку, з метою виявлення можливих ознак впливу на почерк сторонніх медичних препаратів чи інших чинників.

Проте, можливі зміни почерку не можуть вважатися доказом того, що особа не мала волевиявлення на підписання документу, на неї чинився фізичний чи психологічний тиск або вона перебувала у тяжких обставинах.

Так, об'єктивними обставинами, які б свідчили про наявність психологічного чи фізичного тиску на спадкодавця, а також перебування її в тяжких обставинах, є відомості щодо вчинених відносно неї чи членів її сім'ї, родичів або майна незаконних дій, та наявність підстав вважати, що вчинення оспорюваного правочину зумовлене бажанням усунути або зменшити негативні тяжкі наслідки, яких бажає уникнути особа.

Реальне існування таких обставин не може бути підтверджене виключно змінами в почерку особи, так як на стиль письма мають вплив багато різноманітних чинників.

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, заповідач ОСОБА_8 була людиною похилого віку, в момент посвідчення заповіту перебувала в лікарні, тобто мала слабкий стан здоров'я, що могло позначитися на її почерку, а тому можливі відмінності в характері письма не можуть беззаперечно підтвердити перебування особи під впливом будь-яких збиваючих чинників чи в незвичайному стані, як про те зазначається в апеляційній скарзі.

Крім того, згідно положень Порядку проведення судово - психіатричної експертизи, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України № 397 від 08 вересня 2011 року, при проведенні психіатричної експертизи комісія аналізує дані щодо клінічного стану особи, зокрема її психічний, соматичний, неврологічний стан, а тому, посилання позивача на те, що в момент вчинення заповіту ОСОБА_8 перебувала під дією ліків, які пригнічували її волю, є безпідставними, оскільки експерт за результатами проведення дослідження дійшов висновку, що заповідач в момент вчинення оспорюваного правочину усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними, тобто її психічний, соматичний і неврологічний стани були нормальними.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно послався в рішенні на те, що позивач не визначився з правовим обґрунтуванням заявлених вимог і фактично ухилися від з'ясування та надання оцінки фактичним обставинам справи, колегія суддів вважає безпідставними, так як з рішення суду вбачається, що суд першої інстанції проаналізував доводи ОСОБА_6 щодо підстав визнання недійсним заповіту від 10 вересня 2012 року, та, дотримуючись встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, надав належну оцінку поданим сторонам доказам окремо, а також у їх сукупності і взаємозв'язку, та дійшов правильного і обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оскаржуваного заповіту недійсним та задоволення позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_3, яка є правонаступником позивача ОСОБА_6, ОСОБА_12 відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3, яка є правонаступником позивача ОСОБА_6, ОСОБА_12 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: