У х в а л а

іменем україни

19 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Ткачука О.С., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Копанківської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про зобов'язання виділити та надати у постійне користування земельну ділянку, визнання права власності на паркан, встановлення права постійного і безперешкодного доступу до криниці, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від

09 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Копанівської сільської ради народних депутатів Калуського району Івано-Франківської області, є власником квартири АДРЕСА_1.

З 1992 року він спільно з іншими власниками квартир у вказаному будинку користується земельною ділянкою, яка знаходиться навколо будинку.

Зазначав, що поділ земельної ділянки між сусідами відбувався за усним погодженням та добровільною згодою, він користується земельною ділянкою, яка знаходиться під вікнами його квартири, прибирав і окультурював територію та не отримував жодних претензій ні від сусідів, ні від органів місцевого самоврядування.

У серпні 2009 року він звернувся з заявою до Копанківської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області про надання дозволу на постійне користування прибудинковою територією з подальшим загородження парканом, у зв'язку з чим 07 серпня 2009 року рішенням сільської ради йому надано земельну ділянку в постійне користування за письмовим погодженням сусідів. На підставі вказаного рішення складено акт встановлення та погодження зовнішніх меж землекористування, який був підписаний ОСОБА_11, ОСОБА_5 та сільським головою ОСОБА_12 без зауважень.

На зазначеній вище земельній ділянці він встановив огорожу.

Оскільки земельна ділянка, на якій розташований багатоквартирний будинок виділена саме для будівництва та обслуговування житлового будинку, а для будівництва паркану він отримав дозвіл сільської ради, визначив межі земельної ділянки та здійснив будівництво у відповідності до розробленого проекту, тому вважає, що збудований ним паркан є новоствореним майном.

Посилаючись на те, що через тривалі судові засідання та рішення суду, яким його зобов'язано знести паркан, він не мав можливості зареєструвати право власності, а тому для захисту своїх прав змушений звернутися до суду, просив зобов'язати Копанківську сільську раду Калуського району Івано-Франківської області виділити та надати йому в постійне користування земельну ділянку площею 0,0307 га, яка розташована по АДРЕСА_2; визнати за ним право власності на паркан, який збудований навколо зазначеної земельної ділянки; встановити для власників квартир № № 1, 3, 4 будинку АДРЕСА_2 право постійного і безперешкодного доступу до криниці, яка знаходиться на вказаній земельній ділянці біля громадської стежки зі сторони суміжного землекористувача ОСОБА_11

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 листопада 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасуватиоскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), обґрунтовано виходив із того, що поділ земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок, чи виділ з неї окремої частини (в користування чи у власність) законодавством не передбачений, оскільки така земельна ділянка належить співвласникам житлового будинку на праві спільної сумісної власності, які визначають порядок його використання.

Правильно зазначено й те, що огорожа не є окремим об'єктом нерухомого майна, на яку можливо визнати право власності, при цьому право власності позивача на огорожу, як окремий рухомий об'єкт матеріального світу, ніким не оспорюється.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду

Івано-Франківської області від 07 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

О.С.Ткачук

І.М. Фаловська