Ухвала

іменем україни

13 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ЄвтушенкоО.І., Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики,

за касаційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позов до ОСОБА_5, в якому просив стягнути з відповідача на його користь суму основного боргу за договором позики в розмірі 663 216,00 грн.; суму відсотків за договором - 232 957,00 грн.; суму інфляційного збільшення - 510 1178,9 грн. та 3 % річних - 57 181,9, що разом складає 1 463 533,80 грн.

На обґрунтування позовних вимоги посилається на те, що 19 червня 2012 року відповідач взяв у нього позику в розмірі 30 000 дол. США строком до 01 вересня 2012 року. На підтвердження укладення договору та отримання грошових коштів у вищезазначеній сумі ОСОБА_5, видав розписку. Проте у вказаний у розписці строк відповідач боргу не повернув, чим порушив взяті на себе зобов'язання.

Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 вересня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 953 354 грн 90 коп. боргу та 3 654 грн 00 коп. судового збору. Всього стягнуто 957 008 грн 90 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2016 рокузаочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 вересня 2015 рокузалишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач позичені грошові кошти позивачу у визначений строк не повернув, чим прострочив виконання грошового зобов'язання.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 19 червня 2012 року ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_6 30 000 доларів США, які зобов'язувався повернути до 01 вересня 2012 року.

Проте по закінченню визначеного у розписці строку жодних коштів в погашення позики ОСОБА_6 не повернув, незважаючи на неодноразові вимоги позивача.

Судом встановлено, що оригінал розписки від 19 червня 2012 року на суму 30 000 дол США знаходився у позивача, та долучений був до матеріалів справи представником позивача в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Частиною першою статті1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікові ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценті річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня.

Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України.

Суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що з відповідача слід стягнути всю суму позики у розмірі 30 000 дол США, що у гривневому еквіваленті становить 663 216 грн (30 000 дол США х 22,1072 курс НБУ=663 216 грн).

Разом з цим, відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, тому суди дійшли правильного висновку, що з відповідача підлягають стягненню 3 % річних у розмірі 57 181,90 грн. (663216,00 х 3 х 1049 : 365 : 100 = 57 181,90 грн), а також відсотки за користуванням кредиту, які визначені на рівні облікової ставки Національного банку України, в розмірі 232 957,00 грн. згідно з розрахунку, наведеного ОСОБА_6 в позовній заяві.

Таким чином, суди попередніх інстанцій перевіривши усі обставини у справі, зробили правильний висновок про часткове задоволення позовних вимог, оскільки за змістом розписка підтверджує факт боргових зобов'язань, що виникли між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, яка містить відомості про отримання у борг, тобто зобов'язання щодо повернення коштів, а саме 30 000 доларів США, та мали бути повернути до 01 вересня 2012 року.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 про те, що суди попередніх інстанцій розглянули справу за відсутності відповідача та його представника, чим позбавили його можливості належним чином захистити свої права, був позбавлений можливості заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, як вбачається із матеріалів справи відповідач ОСОБА_5 та його представники ОСОБА_7 і ОСОБА_8 повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення їм поштових відправлень (а. с. 119 - 121), поважних причин про неявку до суду не зазначали. Разом з цим, судом апеляційної інстанції розглянуто справу у відсутності відповідача та його представників, оскільки в судове засідання апеляційної інстанції вони у черговий раз без поважних причин не з'явилися.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2016 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова ' О.В. Кадєтова