Справа № 462/3425/15 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/783/1958/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 26 грудня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про стягнення 120000 грн. моральної шкоди, 2661 грн. майнової шкоди, відшкодування судових витрат в розмірі 14720 грн., витрат з відривом від звичайних занять 500 грн., витрат на виготовлення документів 272 грн.

ОСОБА_3 звернулась в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про про захист честі і гідності та відшкодування 10000,00 грн. моральної шкоди, завданої при вчиненні кримінального правопорушення.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 02 березня 2016 року задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 4000 (чотири тисячі) гривень моральної шкоди.

В решті позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 до про захист честі і гідності та відшкодування моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилено, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 15 вересня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2016 року залишено без змін.

13.05.2016 року ОСОБА_2 звернулась із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі, у якій просила стягнути з первісного відповідача ОСОБА_3 судові витрати на правову допомогу в розмірі 14720 грн., витрати з відривом від звичайних занять 700 грн., витрати на виготовлення документів 272 грн.

Оскаржуваною ухвалою ОСОБА_2 в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист честі і гідності та відшкодування моральної шкоди, завданої при вчиненні кримінального правопорушення відмовлено.

Ухвалу в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2, в апеляційній скарзі, посилаючись на її незаконність, необґрунтованість, на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та «ухвалити нове рішення, яким вимоги ОСОБА_2 задовольнити». Апелянт зазначає, що між адвокатом ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на підставі довіреності було укладено договір доручення, предметом якого було ведення цивільної справи у суді про відшкодування ОСОБА_3 моральної та матеріальної шкоди, завданої злочином. Факт про надання послуг та факт оплати за надані послуги підтверджується актом від 02 березня 2016 року, укладеним між адвокатом ОСОБА_4 та потерпілою ОСОБА_2 про те, що адвокатом надано правову допомогу та здійснено представництво у даній цивільній справі на суму 14 720,00 грн. Вказана сума була сплачена ОСОБА_2 адвокату, що підтверджується чеком на суму 10 000,00 грн. від 24.05.2016 року та чеком на суму 9 500,00 грн. від 01.06.2016 року, і оскільки рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 02 березня 2016 року первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 був частково задоволений, з останньої слід було стягнути витрати на правову допомогу. Також вважає, що суд першої інстанції своїм рішенням від 02 березня 2016 року мав стягнути з ОСОБА_3 700,00 грн. витрат за відрив від звичайних занять, 272,00 грн. витрат на забезпечення позову і в тому числі 121,80 грн. за сплату судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Залізничного районного суду від 19.05.2015 року. Проте, в порушення ч. 2 ст. 85, ч. 3 ст. 86, ст. 88 ЦПК України, суд першої інстанції, під час ухвалення рішення суду не вирішив питання про судові витрати.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що питання стягнення судових витрат було предметом дослідження суду першої інстанції при ухваленні рішення суду від 02.03.2016 року, дана вимога судом вирішувалася, що є підставою для відмови в задоволенні заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

У пункті 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розяснено, що якщо суд не прийняв рішення щодо розподілу судових витрат або, наприклад, про повернення судового збору з Державного бюджету України, то за заявою сторони або прокурора, який брав участь у судовому процесі, а також із власної ініціативи суд на підставі статті 220 ЦПК має право ухвалити додаткове рішення у справі, яким вирішити відповідне питання. Проте якщо під час розгляду справи докази на підтвердження понесених судових витрат суду не надавалися, то додаткове рішення щодо розподілу цих судових витрат ухвалюватися не може і в задоволенні такої заяви має бути відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 02 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 11.04.2016 року та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 15.09.2016 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення частково задоволено. Ухвалено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 4000 (чотири тисячі) гривень моральної шкоди. В решті позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 до про захист честі і гідності та відшкодування моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, відмовлено.

Згідно з довіреністю, посвідченою 11.03.2013 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, долученою до матеріалів даної справи, ОСОБА_2 уповноважила громадянина ОСОБА_4 представляти її інтереси у цивільних, кримінальних, адміністративних справах, у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі, в місцевих, апеляційних судах, Вищому спеціалізованому суді з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Згідно з договором доручення, укладеного 05.05.2015 року між адвокатом ОСОБА_4 (повіреним) та ОСОБА_2 (довірителем), повірений зобов»язується від імені і за рахунок довірителя представляти інтереси та надавати правову допомогу у цивільній справі за її позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином, у якій вона є позивачем, у судах, у всіх інстанціях, а довіритель зобов»язується оплатити послуги повіреного.

Тобто, ОСОБА_4 здійснював представництво інтересів ОСОБА_2 на підставі договору доручення від 05.05.2015 року, а не на підставі договору про надання правової допомоги. Окрім цього, в матеріалах справи відсутня ухвала суду про участь ОСОБА_4 в суді, як особи, що надає правову допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22.09.2015 року відхилено апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 19.05.2015 року, а відтак з врахуванням положень ч.1 ст. 88 ЦПК України доводи апеляційної скарги щодо стягнення на її користь сплачених 121.80 грн. за подання апеляційної скарги на вищезазначену ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 19.05.2015 року, є безпідставними та необґрунтованими, доводи апелянта про стягнення на її користь 121.80 грн. судового збору за подання апеляційної скарги спростовуються вищенаведеним.

З мотивувальної частини рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02.03.2016 року, вбачається, що судом першої інстанції досліджувалося та вирішувалося питання про судові витрати, а саме, в мотивувальній частині вказаного рішення суду зазначено, що «також, не підлягають до задоволення, вимоги первісного позову про відшкодування судових витрат в розмірі 14720 грн., витрат з відривом від звичайних занять 500 грн., витрат на виготовлення документів 272 грн., оскільки ОСОБА_2 не надала суду жодного доказу, який би свідчив, що вона фактично понесла зазначені витрати у звязку з розглядом даної цивільної справи. Суд критично ставиться до твердження позивача за первісним позовом, що вона не подала ці докази через те, що мала намір подати їх пізніше, оскільки їй неодноразово розяснювалося судом, що всі докази мають бути подані до початку розгляду справи по суті відповідно до вимог ч. 1 ст. 131 ЦПК України, що позивачем за первісним позовом не було зроблено».

Тобто, питання про судові витрати було предметом розгляду суду першої інстанції і з приводу цієї вимоги судом ухвалювалося рішення про відмову у її задоволенні, яке судами апеляційної та касаційної інстанцій залишено без змін, в тому числі і щодо вирішення питання про судові витрати.

За вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що твердження заявника ОСОБА_2 про те, що судом під час ухвалення рішення від 02.03.2016 року не було вирішено питання про судові витрати, є безпідставними, необгрунтованими, і тому суд першої інстанції вірно не взяв їх до уваги при постановленні оскаржуваної ухвали, що спростовує доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що питання про судові витрати не вирішувалось судом першої інстанції при ухваленні рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02.03.2016 року.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції врахував те, що під час розгляду цивільної справи ОСОБА_2 не надала доказів на підтвердження понесених судових витрат, пов»язаних з розглядом даної справи, що підтверджується носієм інформації, на який здійснювався технічний запис судового засідання та журналом судового засідання від 02.03.2016 року, документами, які надійшли через канцелярію суду після ухвалення Залізничним районним судом м. Львова рішення від 02.03.2016 року

Окрім цього, з матеріалів справи вбачається, що письмове обґрунтування розміру судових витрат від 02.03.2016 року /т.1 а.с.189/ було долучено ОСОБА_2 до матеріалів справи вже після ухвалення судом рішення, шляхом подачі вказаного обґрунтування через загальну канцелярію суду, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції суду, а Акт надання та оплати правової допомоги від 02.03.2016 року /т.1 а.с.196/, то такий був долучений ОСОБА_2 до матеріалів справи лише 10.03.2016 року, під час ознайомлення останньої з матеріалами справи, що підтверджується актом, складеним працівниками суду, від 10.03.2016 року /т.1 а.с.194,195/.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_2 посилалася на проведення нею оплати наданих адвокатом ОСОБА_4 послуг, що підтверджується чеками ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 10000.00 грн. та 9500.00 грн. (т.1 а.с. 94). Які , як вбачається з матеріалів справи буди долучені після ухвалення судом рішення від 02.03.2016 року.

Зважаючи на те, що чеками ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 10000.00 грн. та 9500.00 грн. від 24.05.2016 року та 01.06.2016 року, долученими в суді апеляційної інстанції дублікатами квитанцій від 24.05.2016 року та 01.06.2016 року, підтверджується перерахування ОСОБА_2 одержувачу коштів, яким зазначено ФОП ОСОБА_4, 10000.00 грн. та 9500.000 грн. лише 24.05.2016 року та 01.06.2016 року, тобто, після ухвалення рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02.03.2016 року, такі не могли бути предметом дослідження суду першої інстанції та враховані судом при ухваленні рішення суду від 02.03.2016 року.

Тобто, ОСОБА_2, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, при розгляді судом першої інстанції позову про стягнення з ОСОБА_3 матеріальної та моральної шкоди, не надала суду першої інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження понесених нею витрат на оплату наданої правової допомоги, такі, як встановлено судом апеляційної інстанції, понесені нею вже після ухвалення рішення суду від 02.03.2016 року, що підтверджується вищезазначеними чеками ПАТ «КБ «ПриватБанк» та дублікатами квитанцій.

Колегія суддів звертає увагу на те, що з долучених до матеріалів справи чеків ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 10000.00 грн. та 9500.00 грн. від 24.05.2016 року та 01.06.2016 року, з долучених в суді апеляційної інстанції дублікатів квитанцій від 24.05.2016 року та 01.06.2016 року, не вбачається, що зазначені суми коштів були перераховані ОСОБА_2 саме на виконання договору доручення, укладеного 05.05.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, якого ОСОБА_2, як довіритель, уповноважила ОСОБА_4, як повіреного, на представництво її інтересів саме у даній справі.

В колегії суддів викликають сумнів долучені ОСОБА_2 до апеляційної скарги докази щодо оплати послуг ОСОБА_4 по наданню правової допомоги саме у даній справі, а саме, чеки ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 10000.00 грн. та 9500.00 грн. від 24.05.2016 року та 01.06.2016 року та дублікати квитанцій від 24.05.2016 року та від 01.06.2016 року, оскільки ОСОБА_2 просила стягнути по даній справі витрати на правову допомогу в розмірі 14720.00 грн., а перерахувала на ім»я ОСОБА_4 згідно з чеками та дублікатами квитанцій 19500.00 грн., не зазначивши на виконання якого саме договору нею перераховані кошти в розмірі 19500.00 грн.

За вищенаведеного неможливо зробити висновок про те, що саме ці кошти були перераховані ОСОБА_2 адвокату ОСОБА_4 за надання ним правової допомоги на підставі укладеного між ним та ОСОБА_2 договору доручення від 05.05.2015 року.

Що стосується Акту надання та оплати правової допомоги від 15.04.2015 року (т.1 а.с. 150), то такий стосується кримінальної справи, а відтак не міг братись до уваги при розгляді заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення.

З врахуванням вищенаведеного, беручи до уваги, що судом першої інстанції при ухваленні рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02.03.2016 року, залишеним без змін після його перегляду судами апеляційної та касаційної інстанцій, було вирішено питання про судові витрати, а також те, що ОСОБА_2 під час розгляду справи судом першої інстанції та при ухваленні рішення суду від 02.03.2016 року, доказів на підтвердження понесених судових витрат суду не надавала, враховуючи те, що долучені до матеріалів справи чеки про перерахування ОСОБА_2 на рахунок ОСОБА_4 10000.00 грн. та 9500.00 грн. свідчать про перерахування цих коштів відповідно 24.05.2016 р. та 01.06.2016 року, тобто, після ухвалення судом рішення від 02.03.2016 року, вірним є висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат та відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення щодо вирішення питання про судові витрати.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення щодо вирішення питання про судові витрати.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Враховуючи те, що оскаржувана ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.2 ст. 307, п.1 ч.1 ст. 312, ст.ст. 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 26 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_6