Справа № 357/717/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

14 квітня 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кошель Б. І. ,

при секретарі Антко О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлого приміщення та зняття з реєстрації, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що він є власником будинку № 7 по 2-му провулку Водопійному в м. Білій Церкві, в цьому будинку також зареєстрований відповідач, який приходиться йому колишнім зятем. 29.04.2016 року за рішенням суду шлюб між його дочкою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано. Також вказує, що відповідач зловживає спиртними напоями, постійно влаштовує сварки, бійки, з приводу чого позивач неодноразово викликав працівників поліції, а тому оскільки сумісне життя з відповідачем стало нестерпним, позивач просив суд усунути перешкоди в користуванні належним йому будинком, шляхом виселення ОСОБА_2 з вказаного вище житлового будинку без надання іншого жилого приміщення, знявши його з реєстраційного обліку.

Позивач в судове засідання не зявився, був повідомлений належним чином, представник позивача направив до суду заяву, в якій просив позов задовольнити та справу слухати за його відсутності.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, а саме у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Положення частини п'ятої статті 74 щодо зміни порядку виклику та повідомлення осіб, які беруть участь у справах, про судовий розгляд позовів і скарг без їх присутності у судових засіданнях, визнано конституційним згідно з Рішенням Конституційного Суду № 17-рп/2011 від 13.12.2011.

Отже, оскільки відповідач повторно не зявився в судове засідання, про час та день слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, суд на підставі ст.ст. 224, 225 ЦПК України вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, по справі встановлено, що позивач є власником житлового будинку № 7 по 2-му провулку Водопійному в м. Білій Церкві, відповідно до рішення суду від 26.10.1989 року.

Також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 приходиться позивачу ОСОБА_1 колишнім зятем, оскільки 29.04.2016 року за рішенням суду шлюб між його дочкою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач вказує, що між ним та відповідачем склалися напружені стосунки, часто виникають сварки, останній створює нестерпні умови для сумісного проживання, зловживає спиртними напоями, обзиває, бє, принижує та погрожує фізичною розправою, з приводу чого позивач звертався зі скаргами до правоохоронних органів.

Згідно ст.157 ЖК України членів сімї власника жилого будинку /квартири/ може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

За ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

В п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 /зі змінами/ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Під час розгляду даної справи судом встановлено, що відповідач вселився в спірний будинок за згодою власника на правах члена сімї, як чоловік його дочки ОСОБА_3, тривалий час між ними виникали конфлікти, сварки, про що, крім вищенаведеного, свідчить і той факт, що остання звернулася до суду з позовом про розірвання їхнього шлюбу.

Як вказано вище в рішенні, виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення в звязку з систематичним порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ним в одній квартирі, можливе за умови, що заходи запобігання і громадського впливу, застосовані до нього, виявились безрезультатними.

У своєму позові ОСОБА_1 вказує, що він неодноразово звертався до працівників поліції з приводу неправомірної поведінки відповідача, однак як вбачається із матеріалів справи, а саме листа Білоцерківського відділу поліції ГУ НП в Київській області від 24.11.2016 року № 20646 за період 2015 року та 2016 років до поліції зверталась дочка позивача ОСОБА_3 на неправомірну поведінку з боку ОСОБА_2.

Крім того, відповідно до виписки Білоцерківської міської лікарні № 2 з історії хвороби № 8334 саме ОСОБА_3, а не позивач зверталася до лікарні.

За ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, як вбачається з наданих позивачем письмових доказів саме між колишнім подружжям ОСОБА_3, а не між сторонами по справі, склалися напружені стосунки та часто виникають сварки. Натомість щодо нестерпних умов для сумісного проживання сторін по справі, зловживання відповідачем спиртними напоями, побої та знущання, приниження та погрози фізичною розправою над позивачем з боку відповідача, а також, звернення з цього приводу зі скаргами до правоохоронних органів позивачем будь-яких доказів суду надано не було.

Надати суду будь-які інші докази на підтвердження обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог або заперечень позивач та його представник відмовились, звернувшись до суду із клопотанням про розгляд справи за їх відсутності.

Отже, доводи позивача про те, що внаслідок негативної поведінки відповідача, який зловживає спиртними напоями, постійно влаштовує сварки, бійки, сумісне життя з останнім стало нестерпним, і створює перешкоди в користуванні належним йому будинком, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Саме таку правову позицію висловлено Верховним Судом України у постановах від 21.01.2015 року № 6-215цс14 та від 25.12.2013 року № 6-94цс13.

Як зазначено вище, відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а тому проаналізувавши всі надані докази, виходячи з аналізу наведених вище правих норм, суд вважає позов необґрунтованим і відмовляє в його задоволенні.

Керуючись ст.ст. 116, 157 ЖК України, ст. 405 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст.10, 60, 74, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_4