АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2026/17 Справа № 195/1323/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи тим, що між ним та ОСОБА_2 було укладено чотири договори позики, а саме договір позики від 01 березня 2013 року, згідно якого ОСОБА_2, як позичальник, отримав від нього, як від позикодавця, в день підписання договору позики грошові кошти в розмірі 10.000 доларів США на строк до 01 листопада 2013 року, про що було складено відповідну розписку.

31 травня 2013 року ОСОБА_2, як позичальник, отримав від нього, як від позикодавця, в день підписання договору позики грошові кошти в розмірі 12.000 доларів США на строк до 01 листопада 2013 року, про що було складено відповідну розписку.

18 червня 2013 року ОСОБА_2, як позичальник, отримав від нього, як від позикодавця, в день підписання договору позики грошові кошти в розмірі 10.000 доларів США на строк до 18 листопада 2013 року, про що було складено відповідну розписку.

01 липня 2013 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 ще 22.000 доларів США на строк до 01 листопада 2013 року, на підтвердження чого ОСОБА_2 написав відповідну розписку.

Зазначав, що пунктом 6.1 укладених договорів передбачено, що в разі порушення позичальником строків повернення позики, обов'язок позичальника сплатити крім сплати суми заборгованості з урахуванням індексів інфляції, також 5 відсотків річних за весь строк прострочки, пеню в розмірі 1 відсоток від суми позики, за кожен день прострочки.

Вказував, що за сімейними обставинами у нього виникла потреба у грошових коштах, проте ОСОБА_2 ухиляється від будь-якого спілкування з ним.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 грубо порушив строки повернення сум позики та обумовлені ними суми, просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг за договорами позики у загальній сумі 2.581.123 грн.60 коп., а саме, за договором позики від 01 березня 2013 року стягнути суму боргу у розмірі 256.404 грн.80 коп., інфляційні витрати у розмірі 199.690 грн. та 5% річних у розмірі 38.285 грн.; за договором позики від 31 травня 2013 року стягнути суму боргу у розмірі 307.680 грн., інфляційні витрати у розмірі 220.791 грн. та 5% річних у розмірі 45.941 грн.; за договором позики від 18 червня 2013 року стягнути суму боргу у розмірі 256.404 грн.80 коп., інфляційні витрати у розмірі 199.177 грн. та 5% річних у розмірі 37.582 грн.; за договором позики від 01 липня 2013 року стягнути суму боргу у розмірі 564.080 грн., інфляційні витрати у розмірі 404.553 грн. та 3% річних у розмірі 50.535 грн., та судові витрати по справі.

Заочним рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошовий борг у розмірі 2.581.123 грн.60 коп. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та направлення справи на новий судовий розгляд, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК підставами для скасування рішення суду першої інстанції ї ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 1 ст.303 ЦПК визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно ч.3 вказаної статті апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу. В межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та осіб, які беруть участь у справі (ст.11 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним якщо виконання позичальником зобовязання обмежується поверненням боргу.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.

Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Згідно положень ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 01 березня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_2, як позичальник, отримав від нього, як від позикодавця, в день підписання договору позики грошові кошти в розмірі 10.000 доларів США на строк до 01 листопада 2013 року, про що було складено відповідну розписку (а.с.12-13,14).

31 травня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено ще один договір позики, згідно якого ОСОБА_2, як позичальник, отримав від нього, як від позикодавця, в день підписання договору позики грошові кошти в розмірі 12.000 доларів США на строк до 01 листопада 2013 року, про що було складено відповідну розписку (а.с.15-16,17).

18 червня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено третій договір позики, згідно якого ОСОБА_2, як позичальник, отримав від нього, як від позикодавця, в день підписання договору позики грошові кошти в розмірі 10.000 доларів США на строк до 18 листопада 2013 року, про що було складено відповідну розписку (а.с.18,19).

01 липня 2013 року ОСОБА_2 написав розписку про отримання у борг від позивача ОСОБА_3 22.000 доларів США на строк до 001 листопада 2013 року (а.с.20).

З пунктів 6.1 укладених договорів позики вбачається, що в разі порушення позичальником строків повернення позики, позичальник зобовязується сплатити суму заборгованості з урахуванням індексів інфляції, також 5 відсотків річних за весь строк прострочки, пеню в розмірі 1 відсотку від суми позики, за кожен день прострочки.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики у повному обсязі суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості, та порушень прав позивача відповідачем.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зважаючи на порушення норм матеріального права, вважає за необхідне другий абзац оскаржуваного заочного рішення викласти в іншій редакції.

Частиною 1 ст.629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Порушення зобов'язання - це його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (ст.610 ЦК України).

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до вимог ст.6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, що і відбулося при укладенні спірних договорів поруки, які відповідач ОСОБА_2 добровільно підписав та взяв на себе обовязок нести відповідальність по перечення грошових коштів (ст.627 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, та згідно ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Таким чином, суд першої інстанції задовольнивши позовні вимоги вірно виявив справжню правову природу укладених сторонами договорів позики.

У відповідності до вимог ст.545 ЦК України відповідач не надав суду доказів, які б свідчили про виконання ним свого обовязку, а тому сума заборгованості за договором позики підлягає стягненню з відповідача.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року за № 6-36цс-14, яка згідно ст.360-7 є обовязкової для судів.

Сума боргу з урахування пяти процентів річних з простроченої суми боргу (згідно умов п.6.1 договорів) розраховується за формулою: С5%=Сбх(Д:365) х (5:100), де Сб- сума боргу,Д-кількість днів прострочення.

Сума боргу за договором від 01 липня 2013 з урахуванням трьох процентів річних з простроченої суми боргу розраховується за формулою: С3%=Сбх(Д:365) х (3:100), де Сб- сума боргу,Д-кількість днів прострочення.

На підставі викладено за договором позики від 01 березня 2013 року з відповідача до стягнення підлягає сума у загальному розмірі 294.689 грн.80 коп., яка складається з суми заборгованості у розмірі 256.404 грн.80 коп. та 5% річних від простроченої суми у розмірі 38.285 грн.

За договором позики від 31 травня 2013 року у загальному розмірі 353.621 грн., яка складається з суми заборгованості у розмірі 307.680 грн. та 5% річних від простроченої суми у розмірі 45.941 грн.

За договором позики від 18 червня 2013 року у загальному розмірі 293.986 грн.80 коп., яка складається з суми заборгованості у розмірі 256.404 грн.80 коп. та 5% річних від простроченої суми 37.582 грн.

За договором позики від 01 липня 2013 року у загальному розмірі 614.615 грн., яка складається з суми заборгованості у розмірі 564.080 грн. та 3% річних від простроченої суми 50.535 грн.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що суд помилково стягнув з відповідача інфляційні витрати та приймає до уваги доводи апеляційної скарги в частині стягнення інфляційних витрат, оскільки інфляція це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п.2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року №519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періодів порівнянні з базовим.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом .

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобовязання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на той факт, що ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановлений ст. 215 ЦПК України і обовязково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини. Зокрема, в мотивувальній та резолютивній частинах рішення суд повинен навести розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог, окремо по кожній сумі.

Доводи апеляційної скарги в частині пропуску позивачем строку позовної давності є хибними.

Інші доводи викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Отже, другий абзац резолютивної частини оскаржуваного рішення підлягає викладенню в іншій редакції.

В решті рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Другий абзац резолютивної частини заочного рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2016 року викласти в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 01 березня 2013 року у загальному розмірі 294.689 грн.80 коп., яка складається з суми заборгованості у розмірі 256.404 грн.80 коп. та 5% річних від простроченої суми у розмірі 38.285 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 31 травня 2013 року у загальному розмірі 353.621 грн., яка складається з суми заборгованості у розмірі 307.680 грн. та 5% річних від простроченої суми у розмірі 45.941 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 18 червня 2013 року у загальному розмірі 293.986 грн.80 коп., яка складається з суми заборгованості у розмірі 256.404 грн.80 коп. та 5% річних від простроченої суми у розмірі 37.582 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 01 липня 2013 року у загальному розмірі 614.615 грн., яка складається з суми заборгованості у розмірі 564.080 грн. та 3% річних від простроченої суми у розмірі 50.535 грн.»

В іншій частині заочне рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2016 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_4