Справа № 0907/2-257/11
Провадження № 2/344/25/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2017 року м.Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд, Івано-Франківської області

в складі : головуючого-судді Польської М.В.

секретаря Дзюбак Х.Б.,

за участю представника позивача ОСОБА_1. представника відповідача 1 ОСОБА_2, представника відповідача 2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ПАТ Прикарпаттяобленерго, відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Городенківському районі Івано-Франківської області, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача територіальна інспекція праці в Івано-Франківській області про визнання протиправними дії ПАТ «Прикарпаттяобленерго» щодо заниження коефіцієнту росту заробітної плати, що потягнуло завідомо незаконні дані у довідку 2001 року про розрахуноквий розмір заробітної плати ОСОБА_4 на 2001 рік; зобовязання ПАТ «Прикарпаттяобленерго» надати Відділенню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Городенківському районі Івано-Франківської області довідку про розрахунковий розмір заробітної плати ОСОБА_4 за 2001 рік, з якої підлягає обчислення та виплата частини втраченого заробітку внаслідок нещасного випадку на виробництві, а саме що такий розмір становить 489.48грн.; визнання заволодіння ПАТ «Прикарпаттяобленерго» грошовими коштами ОСОБА_4 за період з лютого 1994 року по квітень 2001 року та стягнути кошти на користь позивача; стягнення з ПАТ «Прикарпаттяобленерго» інфляційні втрати, та 3% річних, стягнення судових витрат,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся в травні 2005 року в Городенківський районний суд із скаргою на дії ВАТ «Прикарпаттяобленерго» (на даний час ПАТ «Прикарпаттяобленерго») про зобовязання видати довідку.

В серпні 2005 року було подано у даній справі вже позов до ВАТ «Прикарпаттяобленерго» (на даний час ПАТ «Прикарпаттяобленерго»), третя особа Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Городенківському районі Івано-Франківської області про визнання дій неправомірними по виконанню рішення суду в частині проведених перерахунків втраченого заробітку, зобовязання видати довідку в якій визначити розмір щомісячної страхової виплати 834.02грн., стягнути недоплату до втраченого заробітку 116117.4грн., зобовязати виплатити одноразову допомогу.

В позові зазначено, що позивач працював у ПАТ «Прикарпаттяобленерго» з 24.11.1987 року водієм першого класу, де 4 грудня 1987 року стався нещасний випадок, внаслідок чого він став інвалідом 2-ої групи. Відповідно до діючого на той час законодавства, йому підприємством було визначено суму відшкодування втраченого заробітку, однак не погоджуючись із ним ОСОБА_4 в 1989 році звернувся до суду, і згідно із рішенням Городенківського районного народного суду визначено середньомісячну заробітну плату ОСОБА_4 в розмірі 497,90 крб. Виходячи із встановленого даного розміру середньомісячної заробітної плати ОСОБА_4 мали проводились щомісячні виплати відшкодування втраченого заробітку на його думку більшого розміру 298.74грн. (із врахуванням розміру втрати працездатності та степені вини). З 01.04.2001 року набрав чинності Закон України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», відповідно до якого відшкодування шкоди працівникам, що ушкодили здоровя на виробництві, покладається на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, а тому з даного часу всі виплати були покладені на даний Фонд. 27 вересня 2004 року за результатами перевірки Територіальною інспекцією праці в Івано-Франківській області було складено Акт № 192 та встановлені порушення в нарахуванні та виплаті розміру втраченого заробітку, які проводило ПАТ «Прикарпаттяобленерго». З цього часу ОСОБА_4 дізнався про те, що його право є порушеним.

В травні 2005р. справу передано Івано-Франківськогому міському суду.

В грудні 2005р. двічі, в січні 2006р., в березні 2006р. двічі, в квітні 2006р., в жовтні 2007р., в липні 2008р., у вересні 2008р., січні 2009р., серпні 2010р., у вересні 2010р., травні 2011р. неодноразово зі сторони позивача уточнено та змінено позовні вимоги.

Ухвалою суду від 16.03.2006р. до участі у справі залучено третьою особою без самостійних вимог на стороні відповідача територіальну інспекцію праці в Івано-Франківській області.

Ухвалою суду від 11.02.2008р. відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Городенківському районі Івано-Франківської області залучено співвідповідачем у справі.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 08.02.2013 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області позов ОСОБА_4 задоволено частково. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.11.2013 року рішення Івано-Франківського міського суду від 08.02.2013 року, ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області скасовано, справу направлено на новий розгляд.

12.02.2014 року позивач клопотав про поновлення строку на звернення до суду, 17.02.2014 року позивач збільшив позовні вимоги, змінив предмет та підстави позову.

Ухвалою від 27.02.2014 р. (суддя Бойчук О.В.) залучено Територіальну інспекцію праці в Івано-Франківській області в якості органу державної влади для подання висновку на виконання своїх повноважень.

18.01.2016 року в звязку з закінченням пятирічного строку судді Бойчука О.В., справу прийнято до провадження головуючої судді Польської М.В.

24.02.2016 року представник позивача ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив: визнати протиправними дії ПАТ «Прикарпаттяобленерго» в лютому 1994 року щодо заниження коефіцієнту росту заробітної плати з 4.5 на 1.33, що спричинило протиправне системне заволодіння грошовими коштами ОСОБА_4, потягнуло завідомо незаконні дані у довідку 2001 року про розрахуноквий розмір заробітної плати ОСОБА_4 на 2001 рік, після якої Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Городенківському районі Івано-Франківської області мало нараховувати і виплачувати відшкодування частини втраченого заробітку ОСОБА_4 з підстави виробничого нещасного випадку; зобовязати ПАТ «Прикарпаттяобленерго» надати Відділенню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Городенківському районі Івано-Франківської області довідку про розрахунковий розмір заробітної плати ОСОБА_4 за 2001 рік, з якої підлягає обчислення та виплата частини втраченого заробітку внаслідок нещасного випадку на виробництві, а саме що такий розмір становить 489.48грн. (80% втрати працездатності); визнати заволодіння ПАТ «Прикарпаттяобленерго» грошовими коштами ОСОБА_4 за період з лютого 1994 року по квітень 2001 року на суму 14684.54грн. та стягнути ці кошти в користь позивача як прямі майнові збитки; стягнути з ПАТ «Прикарпаттяобленерго» інфляційні втрати в сумі 233 117.17грн. (нарахованих станом на 24.02.2016р.); стягнути 3% річних 7 809.62грн. (нарахованих станом на 24.02.2016р.), а всього 252 611.33грн.; стягнути судові витрати.

В судовому засіданні 16.02.2017р. після дослідження доказів судом та переходом на стадію судових дебатів, представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 позовні вимоги висловлені у заяві від 24.02.2016р. підтримав як остаточні, про що свідчить журнал судового засідання (а.с.62-63 т.6). Однак в судовому засіданні 20.04.2017р. представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 виступаючи в дебатах змінив позовні вимоги, не наддавши сторонам та суду в порядку ст.119,120 ЦПК України позовну заяву зі зміною (зменшенням чи збільшенням) позовних вимог, а тому суд розгляд справи завершив за остаточними вимогами по заяві від 24.02.2016р. по яких отримано пояснення та досліджено всі докази у справі.

Представник ПАТ «Прикарпаттяобленерго» позовні вимоги не визнала, висловивши позицію щодо позовних вимог як письмово так і усно, стверджувала дотримання відповідачем 1 вимог чинного законодавства при виплаті ОСОБА_4 втраченого заробітку та видачі довідки в 2001 році, просила відмовити у позові повністю за безпідставністю.

Представник відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Городенківському районі Івано-Франківської області надала пояснення щодо порядку перерахунку сум та коефіцієнтів, вважає позов необгрунтованим, просила в позові відмовити.

Представник третьої особи в судові засідання не зявився, щодо суті спору висловився (а.с.230-231 т.5), та зазначив що виплати призначені, але не одержані потерпілим, проводяться не більше 3-х років від дня звернення, та після виявлених ТДІП у вересні 2004р. неправильності нарахувань позивачу, ПАТ «Прикарпаттяобленерго» провело перерахунок та виплату недоотриманих коштів в повному обсязі, усунувши виявлені недоліки.

Вислухавши пояснення сторін, експертів, та дослідивши матеріали справи, встановивши таким чином фактичні обставини справи, застосовуючи загальні засади цивільного законодавства, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та обєктивно всі наявні у справі докази окремо та у їх сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_4, працюючи на ВАТ «Прикарпаттяобленерго» водієм першого классу, 04 грудня 1987 року отримав виробничу травму внаслідок чого втратив працездатність спочатку на 90% (встановлено комісією ОПЕС від 21.09.1988 року), пізніше з 25.04.1989 року на 80 % строково, а вподальшому з 2003р. безстроково і на сьогоднішній час як зазначив представник позивача у даному розмірі 80% (а.с.11 т.1) та визнаний був у встановленому порядку інвалідом ІІ групи, що визнається і сторонами.

Однак, при проведенні експертиз що є в матеріалах справи, встановлено судом про інший розмір визначення втрати працездатності позивачу з 01.03.2005р. по 01.05.2007р. 70% (а.с.216, 242, 243 т.1).

Рішенням Городенківського районного суду в справі №2-312 від 21.11.1989р., яке набрало законної сили, за позовом ОСОБА_4 до Івано-Франківського обласного підприємства електросіток, встановлено що до нещасного випадку позивач мав середньомісячний заробіток 497 крб. 90 коп. Цим же рішенням встановлено вину підприємства у скоєнні нещасного випадку 75%, а вину ОСОБА_4 25 %, а тому щомісяця, починаючи з 22 березня до 1988 року по 01.05.1990 року за даним рішенням суду, йому слід було виплачувати відшкодування по 193 крб. 48 коп. (а.с.8-9 т.1).

На виконання даного рішення суду, ОСОБА_4 підприємством були проведені відповідні розрахунки, перерахунки та виплачені суми відшкодування, було проведено розрахунок втраченого заробітку, який він повинен був отримувати, та вподальшому проведено доплату через перерахунок про що буде зазначено нижче.

Так, 25.10.2004 року відповідачем 1 було видано довідку №003/6561 на адресата - Городенківському відділенню виконавчої дирекції ФСС про суму відшкодування втраченого потерпілим ОСОБА_4 заробітку станом на 2001 рік 257 грн. (а.с.20 т.1), як встановлено судом ця сума була округлена до 257грн. із 256.80грн..

Саме на підставі виданої довідки від 25.10.2004 року, позивач у позові та його представник у судових засіданнях, просив суд визнати протиправними дії ПАТ «Прикарпаттяобленерго» які почалися, як він зазначає, ще в лютому 1994 року щодо заниження підприємством коефіцієнту росту заробітної плати з 4.5 на 1.33, що спричинило як наслідок протиправне, системне заволодіння грошовими коштами ОСОБА_4, та потягнуло завідомо незаконні дані внесені у довідку 2001 року про розрахунковий розмір заробітної плати ОСОБА_4 станом на 2001 рік, а також саме з даною довідкою повязані і наступні позовні вимоги щодо зобовязання ПАТ «Прикарпаттяобленерго» надати Відділенню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Городенківському районі Івано-Франківської області довідку про розрахунковий розмір заробітної плати ОСОБА_4 за 2001 рік, з якої підлягає обчислення та виплата частини втраченого заробітку внаслідок нещасного випадку на виробництві, а саме що такий розмір становить 489.48грн. (при 80% втрати працездатності).

Щодо цього, слід зазначити таке.

Як вказано вище, по травень 1990 року позивачу був визначений розмір відшкодування рішенням Городенківського районного суду в розмірі 193крб. 48 коп.

З 1 січня 1992 року постановою Кабінету Міністрів України від 31.12.1991 року № 391 було передбачено, що підприємствам, установам, організаціям перерахунок раніше визначених сум відшкодування шкоди, працівникам, які постраждали внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, пов'язаного з виконанням ними трудових обов'язків, здійснювати виходячи з рівня середньої заробітної плати відповідних категорій працівників по підприємству, установі, організації за жовтень - грудень 1991 року. При цьому якщо розмір відшкодування шкоди зменшується проти раніше визначеного, то зберігається попередній його рівень. Надано Міністерству праці України право давати роз'яснення про порядок перерахунку розміру відшкодування шкоди.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 26.05.1992р. № 276 «Про заходи щодо виконання постанов Верховної ОСОБА_1 України від 29 квітня 1992 р. "Про підвищення соціальних гарантій для населення" в редакції на час видачі оспорюваної довідки, (п.4) підприємствам, установам і організаціям було доручено визначити розмір виплат, які відповідно до чинного законодавства обчислюються із середнього заробітку (допомога у разі тимчасової непрацездатності, вихідна допомога, відпустка тощо), з урахуванням нових тарифних ставок і посадових окладів у порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 21 березня 1992 р. N 140 "Про додаткові заходи у зв'язку з підвищенням заробітної плати"; та провести з 1 травня 1992 р. перерахування розмірів відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок трудового каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, пов'язаного з виконанням трудових обов'язків, виходячи із середньої заробітної плати відповідних працівників підприємств, установ, організацій за січень-квітень 1992 р., відкоригованого на величину фактичного підвищення тарифних ставок і посадових окладів. Установлено, що при визначенні розмірів відшкодування шкоди у випадках трудового каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, які призначатимуться після 1 травня 1992 р., середньомісячний заробіток обчислюється за три місяці, що передували каліцтву або встановленню втрати працездатності. Сума заробітної плати до 1 травня 1992 р. збільшується на величину підвищення на підприємстві тарифних ставок і посадових окладів.

Отже, з 01 травня 1992 року перерахунок розміру відшкодування шкоди заподіяної працівникові внаслідок трудового каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, пов'язаного з виконанням трудових обов'язків, проводився із середньомісячного заробітної плати відповідних працівників, а не середнього заробітку на підприємстві, як безпідставно стверджувала сторона позивача, за повні місяці роботи за січень-квітень 1992 року, відкоригованої на величину фактичного підвищення тарифних ставок.

Із обчисленого таким чином середньомісячного заробітку за січень-квітень 1992 року визначався базовий розмір відшкодування шкоди, який починаючи з 01 листопада 1992 року, відповідно до Постанов Кабінету Міністрів України щодо підвищення розмірів заробітної плати та державної допомоги деяким категоріям громадян від 03.12.1992 року № 676, 26.01.1993 року № 46, 02.06.1993 року № 392, 30.08.1993 року № 671, 02.12.1993 року № 974, 20.10.1994 року № 720, 08.02.1995 року № 102 і пункту 28 Правил відшкодування, затверджених постановою КМУ від 23.06.1993 року № 472 (із змінами і доповненнями), перераховувся за кожного підвищення тарифних ставок (посадових окладів) відповідним працівникам на підприємстві.

При цьому, відшкодування шкоди розпочалось проводитись вже у гривнях (а не карбованцях) відповідно до Указу Президента України «Про грошову реформу в Україні», а саме: визначений розмір відшкодування на 2 вересня 1996 року ділили на 100 000 і потім його перераховували на час кожного підвищення тарифних ставок, з врахуванням пункту 28 Правил про те, що розмір втраченого заробітку обмежується середньомісячним заробітком відповідного по професії працівника.

Таке правило застосовується з моменту прийняття Постанови КМУ № 1100 від 03.10.1997 року. Також, дана постанова КМУ враховувалась роботодавцем при проведенні розрахунку та визначенні відшкодування втраченого заробітку, що є предметом спору.

Відповідно до Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаних з виконання ним трудових обовязків, затверджених постановою Кабінету Міністрів від 23.06.1993р. №472 «Про затвердження Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків» (дія даних правил з 01.07.1993р. до 11.07.2001 року), відшкодування шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров'я складається з: виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (п.4). А за п.9 даних Правил, розмір відшкодування втраченого потерпілим заробітку встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності і середньомісячного заробітку, який він мав до ушкодження здоров'я. Утрачений заробіток або його частина відповідно до ступеня втрати професійної працездатності виплачується власником у повному розмірі, тобто без урахування розміру пенсії по інвалідності, а також незалежно від одержуваних потерпілим інших видів пенсій, заробітку (доходу) і стипендії (абз.2 п.9 в редакції від 18.07.1994р.). Визначений розмір втраченого заробітку або відповідна його частина залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності коригуванню у бік зменшення не підлягає.

Одже, за нормами пункту 9 цих Правил, у всіх випадках перерахунку розмір втраченого працівником заробітку який встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності і середньомісячного заробітку, який він мав до ушкодження здоров'я, в бік зменшення не підлягає. Тобто розмір втраченого заробітку має залишатися без змін до наступного підвищення тарифних ставок.

Таким чином, аналіз вказаних норм судом вказує на те, що з 01 січня 1992 року було встановлено обовязковий перерахунок втраченого заробітку виходячи із середньомісячного заробітку працівника (а не середньої зарплати на підприємстві) на коефіцієнт росту тарифних ставок на виробництві, при цьому розмір такої шкоди коригуванню в бік зменшення не підлягав.

Окрім того, за вимогами п.22 цих Правил середньомісячний заробіток для обчислення розміру відшкодування потерпілому втраченого заробітку (або відповідної його частини) визначається за бажанням потерпілого за 12 або 3 останні повні календарні місяці роботи, що передували каліцтву, а при професійному захворюванні - стійкій втраті професійної працездатності. (Абзац 1 п. 22 в редакції Постанови КМ N 492 від 18.07.94). Середньомісячний заробіток у зазначений період підлягає коригуванню на час встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності з урахуванням підвищення тарифних ставок, посадових окладів відповідних працівників виробничого підрозділу (дільниці, цеху) підприємства, де працював потерпілий до моменту ушкодження здоров'я, або індексації доходів відповідно до чинного законодавства. (Абзац 5 п. 22 в редакції Постанов КМ N 492 від 18.07.94, N 1100 від 03.10.97).

Також, слід звернути увагу і на п.28, 29 Правил, згідно яких перерахування розміру відшкодування шкоди (втраченого заробітку, витрат на соціальну і медичну допомогу) проводиться : (Абзац перший пункту 28 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 492 від 18.07.94), зокрема і у разі підвищення тарифних ставок (окладів) працівників госпрозрахункових і бюджетних підприємств. (Абзац п'ятий пункту 28 із змінами, внесеними згідно з Постановами КМ N 492 від 18.07.94, N 1100 від 03.10.97). Перерахований або нарахований розмір втраченого заробітку у перерахунку на 100 відсотків втрати професійної працездатності не може бути більшим від середньомісячного заробітку відповідного працівника (після підвищення тарифних ставок) за умови його роботи протягом повного календарного місяця або у перерахунку на повний календарний місяць роботи. (Пункт 28 доповнено абзацом шостим згідно з Постановою КМ N 1100 від 03.10.97). Індексація суми відшкодування шкоди провадиться відповідно до чинного законодавства.

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивача доводив суду саме про те, що ПАТ «Прикарпаттяобленерго» при видачі довідки у 2001 році не врахувало при розрахунку втраченого заробітку позивача коефіцієнт зростання розміру заробітної плати у лютому 1994 року, а також виходячи з середньмісячної зарплати працівника (водія), а не середньої зарплати по підприємству, що мало б на його думку становити розмір у виданій довідці - 489.48грн., а не 257грн.

Щодо такої незгоди з перерахунку втраченого заробітку позивач звертався до відповідача 1 та інші установи в 2004р., 2005р. (а.с.6-7, 26-40 т.1), і з отриманих відповідей встановлено, що перерахунок відповідачем 1 розміру втраченого заробітку за період з 01.05.1992р. по 01.04.2001 року проведений із розрахунку середньої з/плати водія автомобіля «Москвич» за січень-квітень 1992 року за вимогами чинного на той час законодавства (п.9,28 вищезгаданих Правил).

Досліджуючи розмір заробітної плати водія І классу автомобіля «Москвич-412», яку займав позивач, (хоча представник позивача заперечував правильність назви такої посади, але така назва була згідно штатного розпису підприємства та Класифікатора посад, що дозволяло до назви посади добавляти марку автомобіля при цьому що на підприєстві було багато різних марок авто), слід вказати на надані до справи наступні докази.

Так, у січні-квітні 1992 року середня з/плата відповідного працівника становила 2359.66 крб. (а.с.60-61, 63 т.1), у листопаді 1998 року така з/п становила - 178грн., у березні 1999р. 214грн., у січні 2000р. 321грн. (а.с.36 т.2), а середня заробітна плата по підприємству в 2001 році складала 456грн. (а.с.61 т.2), відповідно ОСОБА_4 виплачувалось відшкодування втраченого заробітку у певних розмірах за 1994р.- червень 2001 року (а.с.64 т.1). При цьому коефіцієнт росту тарифних ставок становив на 01.11.1998р. 2.5 (178х80% - розмір відшкодування=142.4грн.), на 01.03.1999р. 1.2 (214х80%=214грн.), на 01.01.2000р. 1.5 (321х80%=256.8грн.).

При цьому, як зазначено вже в данному рішенні суду, перерахований або нарахований розмір втраченого заробітку у перерахунку на 100 відсотків втрати професійної працездатності не може бути більшим від середньомісячного заробітку відповідного працівника (після підвищення тарифних ставок), тобто така величина є за нормативно-правовими актами максимальною, а не базовою.

Отже, виходячи із середньої з/плати відповідного працівника водія автомобіля Москвич у січні-квітні 1992 року в розмірі 2359.66 крб., розмір втрати працездатності 80% (2359.66 крб.х80%/100%), то розмір відшкодування втраченого заробітку мав становити 1887.2крб. Саме ця сума підлягала коригуванню з врахуванням підвищених коефіцієнтів росту тарифної ставки (за мінусом суми отриманої пенсії, окрім періоду згідно якого дана сума не віднімалась).

Як вбачається із матеріалів справи, а саме Акту перевірки № 192 від 24.09.2004 року Територіальної інспекції праці в Івано-Франківській області (а.с.65-68 т.1) в лютому місяці 1994 року фактичний коефіцієнт росту тарифної ставки становив 4,5, а підприємством застосовано 1.33, в лютому 1998р. та березні 1999р. коригування не проводилось, в травні 1995 року розмір відшкодування був зменшений. Зобовязано згідно припису №192 провести перерахунок розміру відшкодування втраченого заробітку ОСОБА_4 за період з 01.02.1994р. по 01.04.2001 року, виходячи з заробітної плати відповідного працівника за січень-квітень 1992 року, провести виплату такої недоплати, та визначений розмір відшкодування станом на 01.04.2001р. передати в ФСС від НВВ (а.с.69 т.1).

Як слідує з наданої позивачу відповіді відповідача 1, а саме листа від 11.01.2005р. (а.с.27 т.1), та встановлено судом, після здійсненої перевірки Територіальною інспекцією праці в області і встановлення підприємством сум недоплати з моменту виявлення порушень з 01.02.1994р. до часу передачі справи у Фонд соціального страхування від нещасних випадків, тобто до 01.04.2001 року включно, згідно Наказу ВАТ «Прикарпаттяобленерго» від 14.10.2004р. №272 (а.с.70 т.1) позивачу було донараховано, та виплачено 2361 грн. суми різниці розміру відшкодування втраченого заробітку за період з 01.02.1994р. до 31.03.2001р., а також суму 986.76грн. компенсації за несвоєчасну виплату, а всього 3348.06грн. (а.с.112 т.5) Таку виплату підтвердили і сторони, в т.ч. представник позивача, хоча спочатку доводив про те, що ця сума не стосується такого виду донарахування, а пізніше визнав отриману позивачем таку суму коштів. А тому, вимоги припису підприємством були виконані повністю в частині невірного застосування кофіцієнту в лютому 1994р., зроблено відповідачем 1 перерахунок по квітень 2004р. та виплачено недоплачені позивачу кошти.

При цьому, як вбачається з розрахунку розміру виплачених позивачу коштів в сумі 3348.06грн. (а.с.60-61 т.1), на підставі якого і видавався наказ ВАТ «Прикарпаттяобленерго» від 14.10.2004р. №272 та був в подальшому надісланий до відома Територіальній інспекції праці в області, коефіцієнт росту тарифної ставки з 01.05.1992р. застосовувався різний (від 1.5 до 4.950, по мірі зміни його, а за січеньквітень 1992 року такий коефіцієнт дорівнював - нулю (а.с.62 т.1). Разом з тим, станом на 01.02.1994р. такий складав - 4.5, а потім знову змінювався.

На виконання та з врахуванням уже вимог припису від вересня 2004р., відповідачем 1 було подано довідку від 25.10.2004р. за №003/6561 про розмір відшкодування втраченого заробітку позивача 257грн. станом на 01.04.2001р. (а.с.75 т.1).

З 01.04.2001 року на підставі чинного Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», згідно якого відшкодування шкоди покладається на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, затверджено Постанову цього Фонду від 14.04.2004р. №66, в яких врегульовано те, що працівникам які потерпіли на виробництві до 01.04.2001 року, Фонд сплачує страхові виплати у тому ж розмірі, що втсановлено підприємствами на цю дату, і з того часу коли підприємства передали Фонду документи. Перерахунок розміру щомісячних виплат у разі зростання в попередньому році з/плати у галузі нац.економіки проводиться з 01.03 наступного року.

Оскільки предметом спору першочергово була визначена ВАТ «Прикарпаттяобленерго» сума втраченого заробітку позивача, вказана у довідці 2004 року, то судом у даній справі неодноразово призначалися різні експертизи.

Так, згідно висновку №8924/3830 судово-бухгалтерської експертизи складеного Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз 27.06.2007р. (а.с.214-223 т.1) встановлено невірність виплат позивачу розміру втраченого заробітку в сумі 2202.65грн. на 2001 рік, а розмір зазначений у довідці 257грн. як зазначено у висновку документально експертом не підтвержджено, проте одночасно взято дану суму за основу при нарахуванні різниці. Проте, експертизою не було враховано таку виплату відповідачем 1 в сумі 3348грн., оскільки на підприємстві не збереглися розрахункові документи про таку виплату. А як зазначено вище, таку виплату визнала сторона позивача ( в т.ч. у дебатах письмових зі зміненими вимогами), тому не підлягає доведенню дана обставина, яка визнається стороною та встановлена судом.

Згідно висновку додаткової судово-бухгалтерської експертизи № 2921/3037 складеного Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз 20.05.2008р. (а.с.137-146 т.2) встановлено, що розмір відшкодування позивачу станом на 2001 р. становить не 257грн., а 489.48грн., а розмір недовиплати з 1988р. по 1996р. складає 3257.99 грн. На підставі цього висновку експертом проведено розрахунок середньомісячного заробітку ОСОБА_4 та встановлено , що станом на 01 вересня 1996 року така заробітна плата визначалася в сумі 611 грн. 85 коп., а розрахована відповідно до неї сума відшкодування становила 489 грн. 48 коп. Неврахування підприємством даного коефіцієнту росту тарифної ставки призвело до неправильної виплати суми відшкодування, оскільки виплачувалась вона в значно меншому розмірі, а у 2001 році до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань було передано довідку про розмір відшкодування втраченого заробітку в розмірі 257 грн., а не 489, 48 грн. Крім того, довідку про 257 грн. (до того було 156 грн.) відшкодування відповідач подав тільки після одержання акту перевірки від територіальної інспекції праці в Івано-Франківській області, однак коефіцієнтів росту тарифних ставок він все рівно не врахував, тому розрахунок проведено неповно.

Згідно висновку судово-економічної експертизи Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз №183 виданого 31.03.2009р. (а.с.11-17 т.3) розмір відшкодування втраченого заробітку в сумі 257грн. визначено ВАТ «Прикарпаттяобленерго» - правильно. Так, розмір середньої з/плати відповідного працівника водія автомобіля Москвич у січні-квітні 1992 року складав 2359.66 крб., розмір втрати працездатності 80%, то з 01.01.2000р. скоригований розмір відшкодування з врахуванням поданої у висновку таблиці становить 257грн. (256.80грн.), в т.ч. з врахуванням коефіцієнта рості тарифних ставок у 1994р. до розміру - 4.5.

Скасовоючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ВССУ в ухвалі від 13.11.2013р.зазначив те, що суди не звернули увагу на п.9, 28 Правил відшкодування власником підприємств, установ та організацій або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяну працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затверджених постановою №472 від 23.06.1993р. (діючих до 11.07.2001р.), в т.ч. не враховано встановлене законодавством обмеження розміру нарахованої суми відшкодування.

Даний аналіз п.9, 28 Правил судом при ухвалення даного рішення проведено, про що зазначено вище, а з врахуванням того, що заробітна плата відповідного працівника водія автомобіля Москвич-412 у листопаді 1998р. становила 178грн., у березні 214грн., у січні 2000р. -321грн., то розмір нарахованої суми відшкодування (з врахуванням втрати відсотків працездатності) не міг бути більшим, що навіть не враховано у висновку № 2921/3037 складеного Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз 20.05.2008р., який слід оцінювати критично та таким що проведений з порушенням вимог законодавства.

Згідно висновку комісійної судово-економічної експертизи Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз №4980 складеного 31.07.2015р. (а.с.139-145 т.5) вставновлено, що коефіцієнт 4.5 у лютому 1994р. ПАТ «Прикарпаттяобленерго» не застосовувався. Скоригований розмір відшкодування шкоди позивачу, що підлягав переданню ФСС становм на 01.04.2001р. склав 257грн. Тобто підтверджено правильність виданої довідки 2004 року.

Судом були також допитані 18.05.2016р. експерти Маланчак, Бешлей Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, який надали пояснення щодо виданого експертного висновку, підтримавши висновок вцілому та відповівши на запитання представників сторін. При цьому, пояснили що направлені на експертизу документи від ПАТ «Прикарпаттяобленерго» та прийняття таких документів для експертизи вчинено на виконання ухвали суду та супровідного листа суду.

Поданий до матеріалів справи аудиторський висновок аудиторською фірмою «Гал-Аудит» від 25.05.2011р. про розрахунок цієї недоплати позивачу коштів за період із 1997 по 2001 рік, яким виведено суму заборгованості та нараховано збитки від інфляції (14684, 54 грн. - розмір відшкодування втраченого заробітку станом на 01.04.2001 року, 95507, 56 грн. - збитки від інфляції за невиплату відшкодування втраченого заробітку станом на 01.04.2011 року), суд відхиляє, оскільки на час видачі висновку дана фірма не мала права здійснювати аудиторську діяльність, на що також звернув увагу ВССУ (а.с.142-169, 241 т.3, а.с.1-6 т.5), та такі нарахування проведено ним невірно.

Зважаючи на встановлені судом обставини, на підставі зібраних в матеріалах справи доказів, висновків експертів №183 від 31.03.2009р., №4980 від 31.07.2015р. та враховуючи пояснення отримані в судових засіданнях, суд приходить до переконання про те, що хоча дійсно відповідач 1 був невірно провів розрахунок, внаслідок якого ним була виплачена у жовтні 2004р. різниця недоотриманих коштів ОСОБА_4 (тобто ще до подання позову до суду), правильним є визначений у довідці виданої відповідачем 1 від 25.10.2004р. за №003/6561 скоригований розмір відшкодування позивачу станом на 01.04.2001 рік, який становить 257грн.

Представник відповідача також посилається на чинне законодавство, що регулює термін позовної давності для звернення до суду та вказала, що спір йде про нарахування втраченого заробітку за період з 1994 по 2004 рік, а тому до цих правовідносин слід застосовувати діюче на той час законодавство, яке обмежувало осіб трьохрічним терміном для звернення до суду.

Так, відповідно до пункту 43 Постанови КМУ № 472 від 23.06.1993 року «Про затвердження Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків» якщо потерпілому або особам, які мають право на відшкодування шкоди, з вини власника своєчасно не визначено або не виплачено суми відшкодування шкоди, то ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого терміну і підлягає коригуванню у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги у порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці". Обмеження строком виплати за три попередні роки встановлюються абзацом 2 даного пункту і стосуються тільки тих виплат, які одержані потерпілим несвоєчасно.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року (в редакції, що діяла з 1988 року по 2003 рік), а саме її пункту 23 визначено, що якщо потерпілому або особам, які мають право на відшкодування шкоди, з вини власника своєчасно не визначено або не виплачено сум такого відшкодування, то ці суми, обчислені відповідно до пунктів 14, 19, 22 Правил, виплачуються без обмеження будь-яким строком і підлягають коригуванню у зв'язку зі зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому ст. 34 Закону України "Про оплату праці".

Крім того і за нормами статті 76 ЦК УРСР (1963 року) і за нормами ЦК України перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Згідно з п. 3 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю. Проте за п. 6 Прикінцевих та перехідних положень правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Щодо застосування відповідачами строків позовної давності щодо звернення позивача до суду з позовом, то відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18.12.2009р. №14, встановивши що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Звідси вбачається, що суд має встановити першочергово під ставність чи безпідставність позовних вимог, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у звязку з пропуском позовної давності, а у випадку недоведеності позову суд повинен відмовити у його задоволенні саме з цих підстав, і не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Стосовно заяв відповідачів по справі щодо застосування наслідків спливу терміну позовної давності, як підставу для відмови в задоволенні позову, то вони не підлягають до задоволення, оскільки вимоги позову щодо: визнати протиправними дії ПАТ «Прикарпаттяобленерго» в лютому 1994 року щодо заниження коефіцієнту росту заробітної плати з 4.5 на 1.33 (що при зверненні до суду спір щодо такого був відсутній через проведення перерахунку та виплати різниці позивачу), що потягнуло завідомо незаконні дані у довідку 2001 року про розрахуноквий розмір заробітної плати ОСОБА_4 на 2001 рік, після якої Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Городенківському районі Івано-Франківської області мало нараховувати і виплачувати відшкодування частини втраченого заробітку ОСОБА_4 з підстави виробничого нещасного випадку; зобовязати ПАТ «Прикарпаттяобленерго» надати Відділенню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Городенківському районі Івано-Франківської області довідку про розрахунковий розмір заробітної плати ОСОБА_4 за 2001 рік, з якої підлягає обчислення та виплата частини втраченого заробітку внаслідок нещасного випадку на виробництві, а саме що такий розмір становить 489.48грн. (80% втрати працездатності) є недоведеними суду. А тому, застосовувати позовну давність, суду немає підстав.

Щодо вимог позову: визнати заволодіння ПАТ «Прикарпаттяобленерго» грошовими коштами ОСОБА_4 за період з лютого 1994 року по квітень 2001 року на суму 14684.54грн. та стягнути ці кошти в користь позивача як прямі майнові збитки; стягнути з ПАТ «Прикарпаттяобленерго» інфляційні втрати в сумі 233 117.17грн. (нарахованих станом на 24.02.2016р.); стягнути 3% річних 7 809.62грн. (нарахованих станом на 24.02.2016р.), а всього 252 611.33грн.; стягнути судові витрати, то такі вимоги є похідними від вимог про невірність даних у довідці 2004 року, а тому також до задоволенню не підлягають.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

На підставі наведеного, керуючись Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», постановою Кабінету Міністрів України від 31.12.1991 року № 391, Постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.1992р. № 276, Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаних з виконання ним трудових обовязків, затверджених постановою Кабінету Міністрів від 23.06.1993р. №472, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року (із змінами і доповненнями), постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18.12.2009р. №14, ст.ст. 10, 11, 60, 209, 215-218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ПАТ Прикарпаттяобленерго, відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Городенківському районі Івано-Франківської області, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача територіальна інспекція праці в Івано-Франківській області про визнання протиправними дії ПАТ «Прикарпаттяобленерго» щодо заниження коефіцієнту росту заробітної плати, що потягнуло завідомо незаконні дані у довідку 2001 року про розрахуноквий розмір заробітної плати ОСОБА_4 на 2001 рік; зобовязання ПАТ «Прикарпаттяобленерго» надати Відділенню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Городенківському районі Івано-Франківської області довідку про розрахунковий розмір заробітної плати ОСОБА_4 за 2001 рік, з якої підлягає обчислення та виплата частини втраченого заробітку внаслідок нещасного випадку на виробництві, а саме що такий розмір становить 489.48грн.; визнання заволодіння ПАТ «Прикарпаттяобленерго» грошовими коштами ОСОБА_4 за період з лютого 1994 року по квітень 2001 року та стягнути кошти на користь позивача; стягнення з ПАТ «Прикарпаттяобленерго» інфляційні втрати, та 3% річних, стягнення судових витрат відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 21 квітня 2017 року.

Суддя: Польська М.В.