АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 760/6196/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/116/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Коробенко С.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горбачовій І.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача Вєдєрнікова О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Інституту української мови НАН України на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Інституту української мови Національної академії наук України, треті особи: Первинна профспілкова організація Інституту української мови Національної академії наук України, Національна академія наук України в особі Відділення літератури, мови та мистецтвознавства, про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

в с т а н о в и л а:

Позивач звернулася до суду з даним позовом. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з лютого 1997 року, вона працювала в Інституті української мови НАН України. З 07 липня 2010 року обіймала посаду завідувача відділу наукової термінології. 25 січня 2016 року дізналась про те, що 03.12.2015 року директор видав наказ №122, згідно з яким відділ наукової термінології виводився зі штатного розпису, працівники відділу переводились до іншого відділу, а посада завідувача відділу підлягала скороченню з 01.03.2015. В подальшому до зазначеного наказу були внесені зміни відповідно до яких посада завідувача відділу наукової термінології підлягала скороченню з 12.03.2016 року. Про наказ №5 від 12.03.2016 року позивач дізналась лише 09.03.2016 у судовому засіданні під час оскарження нею наказу №122 від 03.12.2015 року. Окрім цього, у вказане засідання представником відповідача було надано копії попереджень позивача про зміну істотних умов праці та подальше звільнення на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України, про існування яких вона не знала. 16.03.2016 року позивача було звільнено наказом №39 з посиланням на п.6 ст. 36 КЗпП України. При цьому, в цей день вона перебувала на лікарняному, про що відповідачу було достовірно відомо. Посилаючись на викладені обставини, позивач наполягала на тому, що директор інституту не мав повноважень на зміну структури Інституту, оскільки пунктом 15 Статуту Інституту визначено, що його структуру розробляє Дирекція, розглядає вчена рада і затверджує Відділення літератури, мови та мистецтвознавства НАН України. Всупереч положенням зазначеного пункту, зміни в структурі Інституту не були у встановленому порядку затверджені. Крім того, з позиції позивача, не відбулось ніяких змін в організації виробництва і праці, незрозуміло, в чому саме полягають змінені умови праці, від продовження роботи в яких відмовилась позивач, а скорочення посади, на якій вона працювала з пропозицією обійняти іншу посаду, виключає можливість звільнення на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України.

Рішенням Соломянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року позов було задоволено частково.

Визнано протиправними:

- наказ директора Інституту української мови Національної академії наук України №122 від 03.12.2015 року;

- наказ директора Інституту української мови Національної академії наук України №5 від 12.01.2016 року;

- наказ директора Інституту української мови Національної академії наук України №39 від 16.03.2016 року про звільнення ОСОБА_5 з посади завідувача відділу наукової термінології Інституту української мови НАН України.

Поновлено ОСОБА_5 на посаді завідувача відділу наукової термінології Інституту української мови НАН України з 16 березня 2016 року.

Стягнуто з Інституту української мови Національної академії наук України на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 березня 2016 року по 14 листопада 2016 року в розмірі 62232,55 гривень (з вирахуванням усіх обов'язкових податків, платежів та зборів).

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду представник відповідача подав апеляційну скаргу. Де ставив питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Вказуючи при цьому, на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримала подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити.

Представник позивача не визнав подану апеляційну скаргу, заперечував проти її задоволення.

Треті особи будучи належним чином повідомленими про розгляд справи не з'явилися у судове засідання, поважність причин своєї неявки не повідомили.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність у їх відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково вимоги позивача суд першої інстанції виходив з того, що звільнення на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України може відбуватись лише при збереженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Проте, звільнення ОСОБА_5 було пов'язане зі скороченням посади завідувача відділу наукової термінології Інституту, про яке йдеться в наказах №112 від 03.12.2015 року та №5 від 12.01.2016 року що виключає можливість її звільнення у зв'язку зі зміною істотних умов праці. Тому суд вважав, обставини щодо звільнення позивача за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не можуть вважатись обґрунтованим, а тому наказ №39 від 16.03.2016 року є протиправним, а відтак ОСОБА_5 підлягає поновленню на роботі з 16.03.2016.

При цьому вказував, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача з 16 березня 2016 року по 14 листопада 2016 року включно, який складає 62232,55 гривень (167 робочих днів х 372,65 гривень) згідно з п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Розглядаючи спір в частині щодо визнання наказу відповідача про звільнення позивача протиправними, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює.

Відтак доводи апеляційної скарги в цій частині, щодо невідповідності рішення суду фактичним обставинам справи та безпідставності прийнятих висновків не можуть бути підставою для скасування прийнятого судового рішення в цій частині, так як вони не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи з зв'язку зі зміною істотних умов праці.

Відмова працівника від продовження роботи в нових умовах - зі зміненими істотними умовами праці за тією ж самою спеціальністю, кваліфікацією чи посадою - може бути підставою для припинення трудового договору згідно з п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП, якщо зміна істотних умов праці викликана змінами в організації виробництва і праці ( раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, впровадження передових методів, технологій, тощо) та за умови, що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніш як за два місяці ( пункти 23, 31 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № ( «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Трудовий договір припиняється у тому разі, коли внаслідок змін в організації виробництва і праці змінились істотні умови роботи працівника за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою на тому самому підприємстві, в установі, організації та у зв'язку з цим він відмовився від роботи.

Матеріали справи не містять у собі доказів на підтвердження повідомлення позивача про зміну істотних умов праці за два місяці до змін. Істотність змін сама по собі передбачає, що позивач продовжує виконувати свої посадові обов'язки при змінених умовах праці.

У ході розгляду справи відповідачем не було надано доказів на підтвердження змін саме умов праці. Як і доказів відмови від продовження роботи позивача за змінених умов праці.

Рішення відповідача щодо скорочення чисельності штату, злиття відділів, створення нових вакансій як і наявне повідомлення позивача про скорочення її посади не може підтверджувати впровадження істотних змін умов праці у структурному підрозділі відповідача, так як за своїм змістом містить іншу правову підставу щодо їх прийняття, а відтак і наслідки щодо їх реалізації ( звільнення, переведення, переміщення, тощо) є іншими.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги в частині неправильного розрахунку розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який було зроблено судом з урахуванням заробітної плати позивача за два місяці листопад - грудень 2015 року.

Враховуючи те, що звільнення позивача відбулося в березні 2016 року, а січень та лютий місяць 2016 року згідно даних відповідача ( а також наданих табелів робочого часу) позивач відпрацювала неповністю ( лікарняний та скорочений робочий час), колегія суддів вважає правомірним рішення суду, щодо обрахування розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу за два повністю відпрацьовані календарні місяці, що узгоджується з положеннями ст. 27 Закону України «Про оплату праці» передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100.

Також доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не було досліджено п.п. 16, 17 Статуту Інституту, якими передбачене право Інституту створювати філіали та наукові відділення, а також інші структурні підрозділи без прав юридичної особи; структурні підрозділи, що не мають прав юридичної особи, діють за положеннями, затвердженими наказом директора за погодженням вченої ради Інституту. Положення про науковий відділ Інституту української мови НАН України було затверджено директором Інституту 29.10.2015 року та затверджено рішенням вченої ради Інституту, тобто директор Інституту в даному випадку діяв відповідно до повноважень, наданих йому Статутом Інституту.

п. 1.2. Положення про науковий відділ Інституту української мови НАН України зазначено, що науковий відділ створюють, реорганізують, ліквідують наказом директора Інституту за погодженням з ученою радою.

Задовольняючи вимоги позивача та визнаючи зазначені вище накази протиправними, суд першої інстанції виходив з того, що видача зазначених наказів відбулася всупереч наявних у директора інституту повноважень визначених Статутом.

В ході розгляду справи було встановлено, що 03 грудня 2015 року директором Інституту української мови НАН України Гриценком П.Ю. прийнято наказ №112, згідно з яким у зв'язку зі змінами в організації праці Інституту з 01 січня 2016 року - приєднанням відділу наукової термінології до відділу граматики - внесено до штатного розпису зміни, якими виведено зі штатного розпису відділ наукової термінології, переведено 6 посад з відділу наукової термінології до відділу граматики, а посаду завідувача відділу наукової термінології скорочено з 01.03.2015 року.

У подальшому на зміну положень вказаного наказу було прийнято наказ №5 від 12.01.2016 року, яким скорочення посади завідувача відділу наукової термінології визначалось датою 12.03.2016 року.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при розгляді зазначеної вище вимоги позивача не взяв до уваги те, що скасування індивідуальних актів роботодавця є обґрунтованим з точки зору захисту прав конкретного працівника, в той час як скасування наказу роботодавця у судовому порядку, який стосується всього колективу працівників або їх окремих категорій, створює ситуацію правової невизначеності та порушення прав інших працівників.

Відповідно до положень КЗпП України, колективного договору, Статуту роботодавець має право приймати нормативні акти у сфері праці шляхом видання наказів, розпоряджень, рішень. Нормативні акти роботодавця не можуть суперечити актам трудового законодавства, колективним угодам, колективному договору. Нормативні акти роботодавця приймаються ним самостійно. У випадках, передбачених законом, колективними угодами та договорами, такі акти приймаються роботодавцем з урахуванням пропозицій чи за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником). Нормативні акти роботодавця, прийняті ним самостійно, не можуть суперечити нормативним актам, які прийняті ним з урахуванням пропозицій виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Беручи до уваги, що звільнення позивача відбулося за положеннями ч. 6 ст. 36 КЗпП України, правовий аналіз нормативних документів виданих відповідачем ( наказу № 122 та № 5) щодо підстав скорочення посади позивача виходить за межі відновлення порушених прав позивача з підстав її звільнення.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення вимог позивача про визнання наказів директора Інституту української мови Національної академії наук України №122 від 03.12.2015 року та №5 від 12.01.2016 року протиправними, з постановленням в цій частині нового рішення за правилами ст. 309 ЦПК України про відмову у задоволенні заявлених вимог про визнання вищевказаних наказів протиправними.

У іншій частині рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Інститутуукраїнської мови НАН України задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року скасувати в частині задоволення вимог позивача про визнання наказів директора Інституту української мови Національної академії наук України №122 від 03.12.2015 року, наказу директора Інституту української мови Національної академії наук України №5 від 12.01.2016 року протиправними та постановити в цій частині нове рішення, за яким:

ОСОБА_5 відмовити у задоволенні заявлених вимог про визнання протиправними наказів №122 від 03.12.2015 року, та №5 від 12.01.2016 року видані директором Інституту української мови Національної академії наук України.

В іншій частині постановлене судове рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржено в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: