гСправа № 358/196/17 Провадження № 2/358/159/17
28 квітня 2017 року м. Богуслав
Богуславський районний суд Київської області в складі: головуючого суді ОСОБА_1, за участю секретаря судового засідання Ведмеденко І.В., представника позивачів ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Богуславі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю,
У червні 2017 року позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернувшись до суду з позовом до відповідача ОСОБА_5, вимоги якого уточнили (а.с.27-29), просили:
- припинити право спільної власності відповідача на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1;
- визнати за кожною із них право власності на 1/3 частину квартири набутої в порядку приватизації та право власності на 1/6 частину цієї квартири за набувальною давністю, а разом право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 за кожною із них.
Свої вимоги позивачі обґрунтували тим, що в 1993 році вони та відповідач набули право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_3 (далі-квартира) шляхом приватизації, оскільки були зареєстровані та проживали в цій квартирі однією сімєю. 11 серпня 1998 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_5 було розірвано шлюб. Після цього, в листопаді 1998 року відповідач знявся з реєстрації з квартири, і у січні-лютому 1999 року зібрав свої речі та виїхав з України на постійне місце проживання до Ізраїлю. Таким чином, з початку 1999 року по даний час позивачі володіють і користуються квартирою, здійснюють поточні ремонти та сплачують комунальні послуги. В свою чергу відповідач за 18 останніх років жодного разу не поцікавився квартирою, не користувався нею за призначенням і не несе будь-яких витрат на її утримання. На даний час вони вирішили продати квартиру, однак не можуть це зробити із-за того, що співвласником цієї квартири на невизначену частку є відповідач, що і змусило їх звернутись до суду з даним позовом з метою захисту своїх законних прав та інтересів.
Представник позивачів ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, не дивлячись на те, що був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, шляхом направлення судових повісток та через оголошення, надруковане в газеті «Урядовий курєр» №68 від 11.04.2017 року (а.с.25, 35, 45, 48). Про причини неявки відповідач не повідомив, не звертався до суду з клопотанням про розгляд справи без його участі, тому відсутні поважні причини неявки в судове засідання.
Зі згоди представника позивачів, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Беручи до уваги те, що явка до суду є правом, а не обовязком сторони у справі, суд враховуючи положення ч.4 ст.169 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 23 квітня 1993 року, яке видано на підставі рішення виконавчого комітету Богуславської міської ради від 21.04.1993 року №62 та зареєстроване за №3692 в Білоцерківському МБТІ 28 жовтня 1993 рокуАДРЕСА_4, що розташована в будинку 68 по вул. Миколаївській в м. Богуславі Київської області належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 (а.с. 13, 21).
Згідно копії паспорту (а.с.5) вбачається, що ОСОБА_6 в період з 23.10.2007 року по 04.08.2010 року перебувала в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_8, і після розірвання шлюбу залишила собі прізвище «Швейкус».
Згідно копії свідоцтва про шлюб (а.с.15) вбачається, що 26 вересня 2012 року ОСОБА_7 уклала шлюб із ОСОБА_9, і після цього змінила прізвище на «Ращенко».
Відповідно до ч.1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч.2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до ч.1, ч.3 ст.348 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Враховуючи вищевказані обставини та норми матеріального праваАДРЕСА_4, що розташована в будинку 68 по вул. Миколаївській, яка 23 квітня 1993 року була приватизована членами однієї сімї ОСОБА_7, що на той час складалася із трьох осіб і тому у них виникло право спільної сумісної власності. Однак, cудом встановлено, що на даний час за домовленістю позивачів, частки співвласників у праві спільної сумісної власності бувших членів сімї на дану квартиру є рівними, тобто по 1/3 частині кожному.
Відповідно до ст. 6 ЖК УРСР, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян.
Відповідно до ст. 10 ЖК УРСР, громадяни зобов'язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію.
Відповідно до ст. 177 ЖК УРСР, громадяни зобов'язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, до об'єктів благоустрою, додержувати правил утримання жилого будинку і придомової території, правил пожежної безпеки, додержувати чистоти і порядку в під'їздах, кабінах ліфтів, на сходових клітках і в інших місцях загального користування.
Відповідно до ст. 151 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.
Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені Цивільним кодексом Української РСР.
Відповідно до ч.2, ч.4 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов'язує.
Відповідно до ч.1 ст.322 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.2 ст.321 ЦК України, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч.2 ст.346 ЦК України, право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до ч.3 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відповідно до ч.1 ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 24.01.2017 року вбачається, що ОСОБА_5 з листопада 1998 року у квартирі № 96, що розташована в будинку 68 по вул. Миколаївській, не зявлявся, не проживає і його особисті речі відсутні (а.с.16).
Згідно довідки №106, виданої 01.02.2017 року Комунальним підприємством Богуславської міської ради «Богуславблагоустрій» (а.с.20) вбачається, що ОСОБА_5 не зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 з листопада 24 листопада 1998 року по теперішній час.
Згідно довідки №228, виданої 15.02.2017 року Комунальним підприємством Богуславської міської ради «Богуславблагоустрій» (а.с.30) вбачається, що ОСОБА_5 (колишній чоловік ОСОБА_3) був зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, з 02.06.1992 року по 24.11.1998 року.
Враховуючи вищевказані норми матеріального права та фактичні обставини справи, а саме: те, що відповідач ОСОБА_5 понад 18 років добровільно припинив володіти, користуватися та розпоряджатися своєю незначною часткою у спільній квартирі, так як не утримує, не забезпечує її схоронність і не проводить за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, та не використовує свою частину квартиру за призначенням, чим самим порушує права позивачів щодо належного володіння, користування та розпорядження їх часткою у цій квартирі, що становить 2/3 частини, тому суд вважає, що є всі законі підстави для задоволення вимоги позивачів щодо припинення права власності ОСОБА_5 на 1/3 частину у квартирі АДРЕСА_5.
Щодо вимоги позивачів про визнання за ними в рівних частках кожній, право власності набуте в порядку приватизації на 1/3 частину та право власності за набувальною давністю на 1/6 частину, а разом право власності на 1/2 частину квартири №96, що розташована по вул.Миколаївська, будинок № 68 в м. Богуславі Київської області, суд виходить із наступного.
Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.
Частиною 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
Відтак, для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). По-друге, таке володіння має бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги.
Згідно довідки №228 виданої КП Богуславської міської ради «Богуславблагоустрій» від 15 лютого 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані у ІНФОРМАЦІЯ_2 починаючи із 02.06.1992 року по теперішній час.
Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 24.01.2017 року та довідки №106, виданої 01.02.2017 року КП Богуславської міської ради «Богуславблагоустрій» вбачається, що ОСОБА_5 з листопада 1998 року по даний час у квартирі № 96, що розташована в будинку 68 по вул. Миколаївській, не зареєстрований і не проживає.
Суду не надано докази про створення перешкод відповідачу ОСОБА_5 у користуванні, володінні та розпорядженні його 1/3 частиною квартири.
Оскільки позивачі добросовісно заволоділи чужим майном і володіли відкрито та безперервно на протязі 18 років, 1/3 частиною цієї квартири, крім того ставилися до вказаного майна, як до власного, експлуатували та утримували його в належному стані, сплачували за комунальні послуги та проводили поточний ремонт, тому суд вважає, що є всі законні підстави для задоволення вимоги про визнання за ними право власності на квартиру в рівних частках, а саме: в порядку приватизації по 1/3 частині, за набувальною давністю по 1/6 частині, а разом право власності по 1/2 частині квартири кожній.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 88, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, задовольнити.
Припинити право спільної власності ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, на 1/3 частину квартири АДРЕСА_6.
Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, право власності набуте в порядку приватизації на 1/3 частину квартири АДРЕСА_7 та право власності за набувальною давністю на 1/6 частину цієї квартири, а разом право власності на 1/2 частину квартири №96, загальною площею 56,80 кв.м., житловою площею 28,90 кв.м., що розташована по вул. Миколаївська, будинок № 68 в м.Богуславі Київської області.
Визнати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 право, власності набуте в порядку приватизації на 1/3 частину квартири АДРЕСА_7 та право власності за набувальною давністю на 1/6 частину цієї квартири, а разом право власності на 1/2 частину квартири № 96, загальною площею 56,80 кв.м., житловою площею 28,90 кв.м., що розташована по вул. Миколаївська, будинок № 68 в м.Богуславі Київської області.
Копію заочного рішення не пізніше трьох днів з дня його проголошення направити відповідачу рекомендованим листом з повідомленням.
Заочне рішення суду може бути переглянута судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене позивачем до Апеляційного суду Київської області через суд першої інстанції в 10-денний строк з дня його проголошення або отримання копії рішення.

Заочне рішення суду набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України, згідно якого рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Текст повного рішення виготовлено 11 травня 2017 року.

Головуючий: суддя ОСОБА_1