Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/627/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Цоток В. В.
Доповідач Авраменко Т. М.
УХВАЛА

Іменем України

10.05.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді Авраменко Т.М.

суддів: Кіселика С.А., Суровицької Л.В.

секретар Бодопрост М.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 06 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільної сумісної власності подружжя шляхом визнання права власності на ідеальну частку в майні та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільної сумісної власності подружжя шляхом його розподілу в натурі.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільної сумісної власності подружжя (квартири).

Зазначала, що 17 жовтня 2009 року між нею та відповідачем укладено шлюб. Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 09 вересня 2016 року шлюб між ними розірвано.

01 вересня 2014 року в період шлюбу ними спільно придбано квартиру № АДРЕСА_1, яка оформлена на відповідача, як одного з членів подружжя. Вона надавала згоду на її придбання. Відповідач не визнає за нею права на ? частину цієї квартири та намагається унеможливити її подальше проживання в ній. Досягти згоди щодо розподілу квартири вони з відповідачем не можуть.

Просила поділити між нею та відповідачем квартиру № АДРЕСА_1, що є спільною сумісною власністю, набутою в шлюбі, визнавши за нею право приватної власності на ? частку цієї квартири.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про поділ спільної сумісної власності подружжя.

Зазначав, що на придбання квартири № АДРЕСА_1,подружжя використало власні заощадження, які входили до спільного бюджету сім?ї в розмірі 1/3 частини вартості квартири. 2/3 частини вартості квартири сплачено із його особистих заощаджень, які були ним накопичені до укладення шлюбу. ОСОБА_4 погодилась стати співвласником 1/6 частини спірної квартири та надала згоду на оформлення квартири на нього.

Просив поділити майно подружжя в натурі, визнавши за ним право індивідуальної приватної власності на 5/6 частини квартири № АДРЕСА_1.

Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 06 лютого 2017 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільної сумісної власності подружжя шляхом визнання права власності на ідеальну частку в майні задоволено. В порядку розподілу спільної сумісної власності подружжя суд визнав за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право власності за кожним по ? частці квартири № АДРЕСА_1, залишивши квартиру у спільній частковій власності сторін. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову. Зазначає, що суд не взяв до уваги надані ОСОБА_3 квитанції про здійснення валютно-обмінних операцій, пославшись на відсутність відомостей про особу, що провела ці операції. Також не взяв до уваги покази свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, оскільки вони є близькими родичами сторін, а тому зацікавлені в результаті розгляду справи, не мотивувавши своє рішення.

В засіданні апеляційного суду відповідач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, а представники позивача просили відхилити апеляційну скаргу, оскільки рішення суду є законним та справедливим.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

Майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, визначене в ст.57 СК України, зокрема, майно набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, за договором дарування, або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто, тощо.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ( ст.60 СК України).

За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

Задовольняючи позов, суд правильно виходив з того, що підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України, за змістом якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, тим самим належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна, при цьому, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), а також мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16).

Судом встановлено, що з 17 жовтня 2009 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області 09 вересня 2016 року ( а.с.9).

Сторони мають двох малолітніх дітей ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с.21-22).

В період шлюбу на підставі нотаріально посвідченого за реєстром №1588 державним нотаріусом Добровеличківської державної нотаріальної контори договору купівлі-продажу 01 вересня 2014 року купили двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1. Покупцем за договором купівлі-продажу є відповідач ОСОБА_3, купівля здійснена за письмовою згодою дружини покупця ОСОБА_4, також здійснена державна реєстрація права власності на це майно за відповідачем ОСОБА_3 (а.с.6-7).

Оскільки відповідач на час придбання квартири перебував у зареєстрованому шлюбі, то відповідно до ч.3 ст.65 СК України необхідна згода його дружини, тобто позивача, на купівлю квартири і тільки за умови подання саме нею заяви про факт придбання квартири її чоловіком за особисті кошти договором купівлі-продажу був би визначений режим особистої приватної власності відповідача на квартиру. Проте заява від позивача до нотаріуса про придбання квартири за особисті кошти її чоловіка чи частково за його особисті кошти не надходила.

В п.22 договору купівлі-продажу зазначено, що квартира набувається покупцем за згодою дружини ОСОБА_4, яка викладена в її заяві від 01 вересня 2014 року, справжність підпису на заяві засвідчена нотаріально за реєстром №1587.

Зі змісту цієї заяви вбачається, що цей договір купівлі-продажу укладається її чоловіком в інтересах сім'ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них і укладення цього договору відповідає їх спільному волевиявленню (а.с.210).

Таким чином, сторони у справі при купівлі спірного майна письмово визначили режим спільної сумісної власності на це майно, та не визначали, що це майно є особистою власністю відповідача повністю або в певній частці.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що квартира є спільним сумісним майном подружжя.

Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують.

Посилання відповідача на те, що в 2005 році він продав належну йому квартиру за 2000 дол. США та вклав ці кошти в придбання спірної квартири в 2014 році спростовуються нотаріально посвідченим 15 листопада 2005 року договором, в п.1 якого зазначено, що ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_10 квартиру безоплатно (а.с.144).

Суд дійшов правильного висновку, що відповідачем не доведено, що на час реєстрації шлюбу він мав особисті кошти в сумі еквівалентній 8000 доларів США, які вклав в придбання спірної квартири. Такі докази, які відповідають вимогам ст.ст.58,59 ЦПК України, в матеріалах справи відсутні.

Щодо наданих відповідачем квитанцій про здійснення валютно-обмінних операцій №6,7,8,9 від 01.12.2010 року, № 4 від 13.05.2011 року, № 1 від 19.04.2011 року, № 11188325 від 20.09.2011 року, то колегія суддів звертає увагу на те, що ці операції були проведені в період шлюбу, а крім відсутності відомостей про особу, яка провела вказані операції, відсутні також відомості, що ці кошти в національній валюті були заощаджені відповідачем до реєстрації шлюбу, зокрема, зняті з рахунку в банку, повернені як позика тощо ( а.с.65-68), тому суд правильно не прийняв їх як доказ накопичення відповідачем коштів до реєстрації шлюбу.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213-214 ЦПК України , підстави для його скасування відсутні, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів.Підстави для переоцінки доказів апеляційним судом відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1 ч.1 ст.314, ст.315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити, а рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 06 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: С.А.Кіселик

Л.В.Суровицька