Справа № 723/2799/16-ц
Провадження № 2/723/91/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2017 року Сторожинецький районний суд

Чернівецької області в складі:

головуючого судді Дячук О.О.

при секретарі Яворській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сторожинець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, посилаючись на наступне.

Позивачка з відповідачем перебувала у шлюбі, 13 вересня 2016р. шлюб між ними було розірвано.

Від шлюбу у них народилася дочка ОСОБА_4.

Згідно довідки КП «Сторожинецьке ЖКГ» від 20.09.2016 року, по вул. Гоголя 6 в м.Сторожинець, зареєстровані ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_5 (дочка), ОСОБА_2 (відповідач).

Під час шлюбу 22.06.2002 року її колишній чоловік набув за договором довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Сторожинецького нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі № 1700 від 22.06.2006 року, у власність житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться по вул.Гоголя 6, в м.Сторожинець, Сторожинецького району, Чернівецької області.

У відповідності до висновку про вартість майна від 04 жовтня 2016 року складеного експертом-оцінювачем ОСОБА_6, ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в м. Сторожинець по вул. Гоголя 6, становить 203108, 00 грн, при цьому ? частка складає 101554 гривні.

За договором довічного утримання відповідач зобовязувався довічно утримувати ОСОБА_7, забезпечувати її безкоштовним харчуванням, одягом, доглядом, необхідною медичною допомогою.

Позивач зазначає, що вона порівну із відповідачем доглядали за ОСОБА_7, вона також забезпечувала її щодня харчуванням, готувала їй їсти, прала її речі, доглядала за нею, оскільки вважала, що це її обовязок як дружини її чоловіка (відповідача).

Договір довічного утримання припинив свою дію в 2010 році у звязку зі смертю відчужувача ОСОБА_7.

Позивач вважає, що відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), вважається, що кожна річ набута під час шлюбу крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позивачка стверджує, що обєктом спільної сумісної власності подружжя також є і майно, набуте одним із подружжя за договором довічного утримання, як оплатним, та підлягає поділу у порядку ст.ст.69-71 СК України.

Відповідно до витягу від 22.06.2006 року право власності на нерухоме майно було зареєстровано в Комунальному підприємстві «Сторожинецьке районне бюро технічної інвентаризації за відповідачем ОСОБА_2.

Позивач вважає, що оскільки відповідач ОСОБА_2 набув право власності на будинок по вул.Гоголя 6, в м.Сторожинець, Сторожинецького району, Чернівецької області, відповідно до ст. 334 ЦК України під час шлюбу з нею - ОСОБА_1, а отже вище вказаний житловий будинок є спільною сумісною власністю майна подружжя відповідно до ст. 60 СК України.

На підставі вищевикладеного просить винести рішення, яким визнати житловий будинок по вул.Гоголя 6 в м.Сторожинець, обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2. Поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за нею ОСОБА_1 право власності на ? частку вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул.Гоголя 6, в м.Сторожинець, Чернівецької області залишивши будинок у спільній частковій власності. Просить стягнути з відповідача на її користь судовий збір.

В судовому засіданні позивач, її представник позов підтримали, просять його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просить відмовити у його задоволенні, оскільки позивачка проживала з відповідачем у м.Герца, там працювала, відповідач також працював та проживав у м.Герца, кошти не витрачав на утримання ОСОБА_7 відповідно до договору, так як остання є його бабусею, за нею доглядала його мати, також третя особа здійснювала поховання ОСОБА_7. Вказаний договір довічного утримання було укладено у звязку і з тим, щоб не перевели відповідача на службу в інший регіон. Позивачка перебувала на утриманні відповідача, не отримувала доходи на рівні з відповідачем, вказаний договір було укладено не в інтересах сімї, тому не має права претендувати на вказане майно.

Третя особа ОСОБА_3 у судовому засіданні подала заперечення на позов у якому зазначила, у період з 1992 року по 2008 рік її син ОСОБА_2 служив в прикордонних військах України. В 2002-му році у зв'язку з цим виникла загроза його переведення на інше місце служби.

З метою уникнення переведення по службі за межі Чернівецької області ОСОБА_2 звернувся до своєї бабусі, її мами, яка була пенсійного віку і потребувала догляду - ОСОБА_8 з проханням укласти договір довічного утримання, що буде підставою не переводити його по службі в іншу місцевість.

Внаслідок цього 22.06.2006року між ОСОБА_7 (відчужувач) і ОСОБА_2 (набувач) був укладений договір довічного утримання ВСХ № 275617 за яким до ОСОБА_2 перейшов у власність житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, шо знаходиться в м.Сторожинець на вулиці Гоголя за №6 Чернівецької області. Натомість ОСОБА_2 зобовязався довічно утримувати ОСОБА_7, зокрема забезпечити безкоштовним харчуванням, одягом, доглядом, необхідною медичною допомогою. Вартість матеріального забезпечення визначена в розмірі трьох неоподаткованих мінімумів доходів громадян щомісячно.

На момент укладення договору обидві сторони знали про те, що договір не буде виконуватися, що підтверджується наступними обставинами. По-перше, набувач за договором ОСОБА_2 в цей період часу проходив військову службу в прикордонник військах і разом зі своєю сім'єю проживав в іншому населеному пункті, що унеможливлювало забезпечення догляду з його сторони та сторони позивачки.

Специфіка військової служби сина носила характер неконтрольованого робочого часу, це постійні наряди та командировки.

По-друге, його доходу не вистачало для того, щоб надати зазначене з договором матеріальне забезпечення бабусі. Крім того, ОСОБА_2 був єдиним годувальником для своїх дружини (яка в період з 2002 по 2012 рік не працювала) і малолітньої дочки, що

підтверджується витягом з трудової книги позивачки За таких умов виконання договору було не тільки неможливим і в той же час непотрібним для сторін, оскільки укладався з метою уникнення переведення набувача, а не в інтересах сім'ї для набуття нерухомості. Умови договору при цьому носили умовний характер і були зазначені лише для дотримання встановленої законом форми.

Догляд за ОСОБА_7 здійснювався безпосередньо нею, без-будь якої допомоги зі сторони позивачки. Грошову допомогу на утримання матері (відчужувач за вищевказаним договором) шляхом регулярних грошових переказів надавала її сестра яка на період дії договору проживала в Росії.

На момент підписання договору обидві сторони знали про те, що договір не буде виконуватися, а дії сторін під час його укладання були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором довічного утримання, а на фіктивний перехід права власності на спірний будинок.

З урахуванням вищевказаних обставин ОСОБА_3 просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1.

В судовому засіданні судом встановлено, що позивачка з відповідачем перебувала у шлюбі, 13 вересня 2016р. шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу 27.05.1995р. у них народилася дочка ОСОБА_4.

У період з 1992 року по 2008 рік ОСОБА_2 служив в прикордонних військах України.

З метою уникнення переведення по службі за межі Чернівецької області ОСОБА_2 звернувся до своєї бабусі, яка була пенсійного віку - ОСОБА_8 з проханням укласти договір довічного утримання, що буде підставою не переводити його по службі в іншу місцевість.

Внаслідок цього 22.06.2006року між ОСОБА_7 (відчужувач) і ОСОБА_2 (набувач) був укладений договір довічного утримання ВСХ № 275617 за яким до ОСОБА_2 перейшов у власність житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, шо знаходиться в м.Сторожинець на вулиці Гоголя за №6 Чернівецької області. Натомість ОСОБА_2 зобовязався довічно утримувати ОСОБА_7, зокрема забезпечити безкоштовним харчуванням, одягом, доглядом, необхідною медичною допомогою.

Згідно довідки КП «Сторожинецьке ЖКГ» від 20.09.2016 року, по вул. Гоголя 6 в м.Сторожинець, зареєстровані ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_9 (дочка), ОСОБА_2 (відповідач).

Договір довічного утримання припинив свою дію в 2010 році у звязку зі смертю відчужувача ОСОБА_7.

Відповідно до витягу від 22.06.2006 року право власності на нерухоме майно було зареєстровано в Комунальному підприємстві «Сторожинецьке районне бюро технічної інвентаризації за відповідачем ОСОБА_2.

Догляд за ОСОБА_7 здійснювався безпосередньо третьою стороною ОСОБА_3, без будь якої допомоги зі сторони позивачки.

У період з 1992 року по 2008рік ОСОБА_2 служив в прикордонних військах України.

Як вбачається із договору №154 найму службового приміщення від 05.08.2004р. ОСОБА_2 та члени його сімї винаймали квартиру №1 буд. №2 в м.Герца і здали дану квартиру відповідно до акту прийому 27.12.2013р.. Вказане свідчить про те, що ОСОБА_2 та його сімя з ОСОБА_7 в даний період не проживали та не вели належний догляд.

На момент підписання договору обидві сторони знали про те, що договір не буде виконуватися, а дії сторін під час його укладання були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором довічного утримання, а на фіктивний перехід права власності на спірний будинок. Отже договір довічного утримання укладався в інтересах ОСОБА_2, а не в інтересах сімї.

Зазначене вище підтвердили і свідки в судовому засіданні.

Так, свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснила, що вона проживала по сусідству з ОСОБА_7, остання померла у 2010р., вона допомагала останній як мед працівник, тобто робила уколи, та інше. ОСОБА_7 їй казала, що хоче, щоб за нею доглядав її онук ОСОБА_2, та його дружина ОСОБА_1, так як хоче врятувати ОСОБА_2 від того, щоб його не направили подалі по службі, щоб він був тут. За ОСОБА_7 постійно доглядала донька ОСОБА_3, гроші на лікування висилала з Росії інша дочка ОСОБА_11. Ніколи за покійною не доглядала позивачка ОСОБА_1, так як вона проживала з чоловіком у м.Герца. Похорон ОСОБА_7 проводила дочка ОСОБА_3. Всю роботу по будинку та догляду за хворою ОСОБА_7 здійснювала третя особа ОСОБА_3. Інна інколи приїздила до ОСОБА_7, проте через одну, дві години їхала назад додому. Їй відомо, що за декілька місяців до смерті позивач та відповідач перейшли жити до ОСОБА_7 і почали ремонт, у звязку з чим, ОСОБА_7 будучи хворою переїхала до брата.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснила, що вона працює з ОСОБА_3, її покійну маму ОСОБА_7 добре знала, з нею дружила та спілкувалася. ОСОБА_7 їй розповідала, що хоче переписати свій будинок на онука ОСОБА_2 так як він військовий і щоб його нікуди не направили подалі служити. Руслан та його дружина проживали у м.Герца у квартирі. Фактично доглядала за ОСОБА_7 її дочка ОСОБА_3, а інша дочка ОСОБА_11 висилала гроші на все необхідне. Руслан з дружиною приїздили до бабусі на вихідні у гості, а не доглядати. Похорони ОСОБА_7 проводила її дочка ОСОБА_3. Руслан з дружиною переїхали у вказаний будинок після 2010р..

Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання / догляду/ одна сторона /відчуджувач/ передає другій стороні /набувачеві/ у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчуджувача утриманням/ або/доглядом довічно.

У статті 746 ЦК України визначено, що сторонами договору довічного утримання є відчуджувач і набувач.

Відповідно до частини третьої статті 746 ЦК України, якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна переданого їм за договором довічного утримання /догляду/, на праві спільної сумісної власності . Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обов'язки пебред відчуджувачем є солідарними.

Отже, законодавець у ЦК України закріпив, що спільна сумісна власність за договором довічного утримання / догляду/ виникає у випадку наявності кількох набувачів за цим договором та їхнього солідарного виконання обов'язку за вказаним договором перед відчуджувачем.

Системний аналіз зазначених норм цивільного та сімейного законодавства у сукупності зумовлює висновок, що, визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був цей договір укладений саме в інтересах сімї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обовязки за таким договором солідарно з набувачем.

Як передбачено Ухвалою від 10 вересня 2014р. колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Як вбачається із вищенаведеного договір довічного утримання відповідачем не виконувався, а був укладений з іншою метою, позивач та відповідач проживали у м.Герца, за ОСОБА_7 здійснювала догляд третя особа дочка ОСОБА_3, вона проводила похорон, матеріально забезпечувала ОСОБА_7 її дочка ОСОБА_11, яка проживає в Росії.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень.

Так, суду не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували

виконання позивачем умов договору довічного утримання, а саме солідарного виконання обов'язку за договором довічного утримання перед відчуджувачем, що вказаний договір був укладений саме в інтересах сімї.

Відповідно до ч. 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 57, 60, 212, 215, 218, 215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_3 про поділ майна подружжя - за безпідставністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Чернівецької області через Сторожинецький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: