АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/508/17 Головуючий 1 інстанції Подус Г.С.
Категорія: стягнення коштів
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2017 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Кругової С.С.,

суддів Пилипчук Н.П.,

ОСОБА_1

секретаря Прологаєвої А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,-

в с т а н о в и в :

У вересні 2016 року до Дзержинського районного суду м. Харкова звернувся ОСОБА_3 з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в розмірі 2 017 043 грн. 36 коп., з яких:

- 210 000,00 грн. - заборгованість зі сплати орендної плати;

- 184 380,36 грн. інфляційні втрати;

- 21 713,00 грн. три відсотки річних;

- 1 600 950,00 грн. пеня.

Позовні вимоги , позивач обгрунтовував тим, що між сторонами був укладений договір оренди нежитлових приміщень, що розташовані за адресою м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 39 і орендна плата складала 15 000 грн. щокварталу, але відповідач умови договору не виконувала і орендну плату не сплачувала, в результаті чого утворилась заборгованість.

Рішенням Дзержинський районний суд міста Харкова від 20.10.2016 року позовну заяву ОСОБА_3 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задоволено частково.

Стягнуто з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 1 646 550 грн., з яких:

- 180 000 грн.- заборгованість зі сплати орендної плати;

- 16 200 грн. 3% річних;

- 183 240 грн. Інфляційні втрати;

- 887 670 грн. пені.

Крім того, стягнуто судовий збір пропорційно до задоволених вимог у розмірі 5 905,70 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду , відповідач звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу посилається на те, що заборгованість по орендній платі не існує, оскільки вона своєчасно сплачувала її позивачу, але оскільки відносини були побудовані на довірі, то розписок вона не має. Але факт сплати підтверджується документами про утримання податку на дохід позивача і сплатою за нього військового збору.

Суд першої інстанції не врахував сплачені нею до бюджету податки і військовий збір і стягнув заборгованість по орендній платі виходячи з договору оренди 15000 грн. щокварталу, тоді як нею сплачено до бюджету частину цих сум. Неправильним вважає розрахунок 3% і інфляційних втрат, а також пені, оскільки вона не може перевищувати подвійну облікову ставку НБУ, як того вимагає ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов»язань».

На її думку заборгованість складає 277 230 грн. 72 коп., а саме :

- зі сплати орендної плати складає 153 675 грн.;

- 3% річних 7 094,53 грн.;

- втрати від інфляції 64 940,70 грн.;

- пеня 51 520,49 грн.

Також просить врахувати той факт, що позивач будучи державним службовцем подавав декларацію про доходи і зазначав про отримання ним орендної плати в сумі 60000 грн на рік протягом 2013-2015 років.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача просить про її відхилення та залишення рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на безпідставність доводів скарги.

Вказує, що у договорі між позивачем та відповідачем досягнуто згоди з усіх істотних умов та його можна вважати укладеним з моменту його підписання сторонами, тобто з 01.01.2013 року.

Наполягає на тому, що доводи відповідача про те, що він є податковим агентом згідно положень Податкового кодексу та був зобовязаний нараховувати, утримувати зі сплаченого доходу та перераховувати до бюджету відповідні податки та збори не може вважатися фактом, що підтверджує передачу грошових коштів у якості орендної плати саме за цим договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що зявилися, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що всупереч ст. 526 ЦК України зобовязання відповідачем не виконано; заборгованість Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 по сплаті орендної плати з урахуванням строку позовної давності в період з 07.09.2013 року по 07.09.2016 р. склала 180 000 грн., з огляду на те, що за 1 квартал орендар повинна була сплатити 15 000 грн. Індекс інфляції з вересня 2013 року по серпень 2016 року включно склав 101,8 % = 183 240 грн. Три відсотки річних складають 16 200 грн. Пеня, враховуючи спеціальну позовну давність в один рік, складає 887 670 грн.

З таким висновком суду, колегія суддів не погоджується, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк .

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Судовим розглядом встановлено, що між сторонами укладено Договір оренди нежитлового приміщення №3, розташованого на 1-му поверсі в будинку №39 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, загальною площею 88,8 кв.м. , яке на праві приватної власності належить ОСОБА_3.

В п.п. 1 п.5 Договору зазначено, що орендна плата, починаючи з 1 січня 2013 року встановлюється в сумі в гривнях, що буде складати 15000 грн. в квартал, яку Орендар зобовязується сплачувати Орендодавцеві щоквартально до 5 числа наступного місяця по закінченню кварталу, готівкою або на поточний рахунок. Відповідно до підпункту 1 пункту 7 Договору, Орендар зобовязаний своєчасно здійснювати орендні платежі.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що не зважаючи на свої зобовязання орендар не виконав умови договору, а саме не сплачував йому орендну плату.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання правочину недійсним, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Отже, з урахуванням зазначених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

При цьому судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а також порушені державні та суспільні інтереси.

Судами першої і другої інстанції було створено рівні умови для сторін щодо надання доказів своїх вимог і заперечень.

Матеріали справи свідчать, що відповідачем, як податковим агентом утримувались з орендної плати податок на дохід і сплачувався військовий збір (а.с. 140 168).

Відповідно до ст. 170 Податкового кодексу України , яка регулює особливості оподаткування доходу від надання нерухомості в оренду (суборенду), податковим агентом платника податку - орендодавця щодо його доходу від надання в оренду об'єктів нерухомості, є орендар.

При цьому, об'єкт оподаткування визначається виходячи з розміру орендної плати, зазначеної в договорі оренди, але не менше ніж мінімальна сума орендного платежу за повний чи неповний місяць оренди.

Відповідач дотримуючись вимог податкового законодавства здійснювала утримання і перерахування до бюджету податку на дохід від оренди, отриманий позивачем.

Згідно податкових декларацій про майновий стан і доходи ОСОБА_3, як фізичної особи за 2013 -2015 року особисто поданих позивачем до Київської ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС Харківської області він включав до свого оподаткованого доходу за 2013, 2014, 2015 роки 60 000 грн , як отримані від передачі в оренду нерухомого майна (а.с. 256-273).

Судова колегія приймаючи ці декларації як належний і допустимий доказ сплати орендарем орендодавцю орендної плати, виходить з наступного.

Відповідно до п. 14.1.54. ст. 14 ПКУ у цьому Кодексі поняття доходів з джерелом їх походження з України вживаються в такому значенні як будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді:

б) доходів від надання резидентам в оренду (користування) майна, розташованого в Україні.

Крім того, зі змісту декларації за 2015 рік вбачається, що у розділі ІІ «Доходи, отримані протягом звітного (податкового) року» чітко зазначено, що повинно включатись до оподаткованого доходу, а саме , що в цей розділ включається інформація при отриманні зазначених доходів, а у графі 10.3 дохід від надання майна в лізинг, оренду (суборенду), житловий найм (піднайм).

Тоб-то, судова колегія вважає, що той факт, що позивач включив до оподаткованого доходу дохід від оренди, як отриманий і при цьому зазначив суми податку сплачені податковим агентом, які співпадають з розміром податків, сплачених і зазначених в розрахунках, наданих відповідачем, свідчить про отримання позивачем за 2013-2015 роки орендної плати від оренди нерухомого майна .

Про те, що зазначені в деклараціях суми отриманні позивачем саме від відповідача, свідчать Витяг з Державного реєстру правочинів, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно Орендного підприємства Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації, інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, згідно яких позивачу на праві приватної власності належать нежитлові приміщення № 3, в будинку № 39 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, загальною площею 87,8 кв.м. і відомості про інші речові права відсутні (а.с170-171,287).

Відповідно до п.1 і п.2 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи і недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір , сплачений за подачу апеляційної скарги в сумі 7579 грн (а.с.203).

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 20 жовтня 2016 року - скасувати і ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_2 судовий збір у розмірі 7579 (сім тисяч пятсот сімдесят девять) грн.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий С.С. Кругова

Судді Н.П. Пилипчук

ОСОБА_1