РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2017 року Приморський районний суд міста Одеси
у складі : головуючого - судді Ільченко Н.А.
при секретарі Довгань Ж.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі його Кіровоградської філії, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору : Військова частина НОМЕР_1 , про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ :
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що згідно з наказом Кіровоградського ОМВК № 46 від 09.04.2015 р. він був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, й наказом командира в/ч НОМЕР_2 № 81 від 28.04.2016 р. був звільнений в запас та повернувся на попереднє місце роботи до Кіровоградської філії ПАТ «Укртелеком», але, з метою захисту суверенітету і територіальної цілісності України, ним було прийнято рішення вступити на військову службу за контрактом на особливий період, й відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 99 від 31.05.2016 р. його зараховано до списків особового складу в/ч НОМЕР_3 на посаду старшого лінійного наглядача центру телекомунікацій, та витяг з цього наказу командира в/ч НОМЕР_1 разом з копією контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 31.05.2016 р. були надані ним до відділу управління персоналом Кіровоградської філії ПАТ «Укртелеком».
З огляду на наведене, позивач вважає, що наказ відповідача № 445/к від 19.09.2016 р. про його звільнення підлягає скасуванню як незаконний, оскільки виданий всупереч ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» і ч. 3 ст. 119 КЗпП України, та порушує надані йому законодавством України гарантії щодо збереження за ним в особливий період місця роботи і середнього заробітку, чим йому завдано моральної шкоди, яка полягає у його душевних стражданнях, пов`язаних з порушенням його конституційних прав на працю, що призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник в/ч НОМЕР_1 Кривошея К.Ю. підтримали позов, а представник відповідача ОСОБА_2 не визнала позов.
Крім того, відповідач подав адресовані суду свої письмові заперечення проти позову, які приєднані судом до матеріалів справи (ас. 54-59).
Дослідивши матеріали справи і вислухавши пояснення позивача та представників відповідача і третьої особи, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом установлено і матеріалами справи підтверджено, що згідно з наказом Кіровоградської філії ВАТ «Укртелеком» (ПАТ «Укртелеком») № 61/к від 28.02.2006 р. позивач ОСОБА_1 був прийнятий з 01.03.2006 р. на роботу на посаду начальника відділу продажу послуг бізнес-споживачам Кіровоградської філії ВАТ «Укртелеком» по переводу з територіального відділення № 8 Центру технічної експлуатації міжміського та міжнародного телефонного зв`язку № 2 філії «Утел» ВАТ «Укртелеком».
Наказом Кіровоградської філії ПАТ «Укртелеком» № 893/к від 30.10.2014 р. позивача ОСОБА_1 було переведено на посаду керівника групи продажів та обслуговування корпоративних клієнтів відділ продажів бізнес-сегменту з 30.10.2014 р.
На підставі повідомлення Кіровоградського ОМВК № 1/409, наказом Кіровоградської філії ПАТ «Укртелеком» від 09.04.2015 р. № 226/к позивача ОСОБА_1 було направлено на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період з 09.04.2015 р., із збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку та звільненням його на цей період від виконання трудових обов`язків.
На підставі заяви позивача ОСОБА_1 та повідомлення Кіровоградського МВК № 1/78 від 05.05.2016 р. про демобілізацію в запас ОСОБА_1 з 28.04.2016 р. згідно Указу Президента України № 115/2016 від 25.03.2016 р., Кіровоградською філією ПАТ «Укртелеком» було видано наказ № 197/к від 04.05.2016 р., згідно з яким ОСОБА_1 приступив до виконання своїх посадових обов`язків за посадою з 04.05.2016 р.
Згідно наказів Кіровоградської філії ПАТ «Укртелеком» №№ 222, 223 від 04.05.2016 р. ОСОБА_3 було надано щорічну основну та щорічну додаткову відпустку на період з 04.05.2016 р. по 19.05.2016 р. та з 20.05.2016 р. по 03.06.2016 р.
Однак 31.05.2016 р., тобто в період перебування у відпустці за основним місцем роботи, ОСОБА_1 вступив на військову службу за контрактом, що підтверджується наданими позивачем суду копіями витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 99 від 31.05.2016 р. і контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 31.05.2016 р., а також довідкою в/ч НОМЕР_1 від 09.12.2016 р. № 178.
Телеграмою № 1445 від 16.09.2016 р. позивач повідомив Кіровоградській філії ПАТ «Укртелеком» про те, що він уклав контракт про проходження військової служби.
Наказом Кіровоградської філії ПАТ «Укртелеком» № 445/к від 19.09.2016 р. позивача ОСОБА_1 звільнено з роботи за п. 3 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із вступом працівника на військову службу, а 17.11.2016 р. позивач отримав витяг з цього наказану про його звільнення та трудову книжку із записом про звільнення.
Відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України призов або вступ працівника на війкову службу, направлення на альтернативну (невійськову службу) є підставою для припинення трудового договору.
Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (у редакції на час прийняття оскаржуваного наказу відповідача № 445/к від 19.09.2016 р.) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до ч. 4 ст. 119 КЗпП України (у редакції на час прийняття оскаржуваного наказу відповідача № 445/к від 19.09.2016 р.) за працівниками, які були призвані під час мобілізації на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівниками здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «По військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України.
Вирішуючи дану справу, суд також враховує, що визначення «особливого періоду» міститься в абзаці 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 р. № 1932-ХІІ, який передбачає, що особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до абзацу 12 статті 1 згаданого Закону, воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 р. № 3543-ХІІ, особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно абзацу 4 статті 1 згаданого Закону, мобілізація це комплект заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України прийняття відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України належить Президенту України.
Указ Виконуючого обов`язки Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 р. № 303/2014 було затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 р. № 1126-VІІ, який набрав чинності з дня його опублікування 18.03.2014 р.
Таким чином, з 18.03.2014 р. в Україні відповідно до абзацу 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» та абзацу 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» настав особливий період, тривалість якого пов`язується з тривалістю мобілізації, строк якої встановлено пунктом 3 Указу Виконуючого обов`язки Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 р. № 303/2014 45 діб, тобто тривалість особливого періоду відповідно до цього Указу Виконуючого обов`язки Президента України становила з 18.03.2014 р. по 02.05.2014 р.
Крім того, Указами Президента України від 06.05.2014 р. № 454/2014, від 21.07.2014 р. № 607/2-14 та від 14.01.2015 р. № 15 оголошувалось про часткові мобілізації.
Отже, особливий період в Україні діяв в період з 18.03.2014 р. по 02.05.2014 р., з 07.05.2014 р. по 21.06.2014 р., з 24.07.2014 р. по 07.09.2014 р. та з 20.01.2015 р. по 22.08.2015 р.
З огляду на наведене, суд погоджується з доводами відповідача стосовно того, що вищевказані Укази Президента України «Про часткову мобілізацію» встановлюють період проведення мобілізації, рівнозначний особливому періоду, тобто строк протягом якого на осіб, які прийняті на військову службу за контрактом у цей час, поширюється дія ч. 3 ст. 119 КЗпП України.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку за контрактом або за призовом. Основними видами військової служби є строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації на особливий період, військова служба за контрактом.
Оскільки позивачем укладений контракт на військову службу у Збройних Силах України 31.05.2016 р., тобто поза межами періодів мобілізації, визначених згаданими Указами Президента України, тому відсутні правові підстави поширювати на нього дію гарантій, обумовлених ч. 3 ст. 119 КЗпП України.
Крім того, позивач не є особою, прийнятою на військову службу за контрактом в зв`язку з виникненням кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошенням рішення про проведення мобілізації або введення воєнного стану, оскільки будь-яких нормативних актів з приводу виникнення в Україні кризової ситуації або оголошення про введення воєнного стану на час укладення військових контрактів в Україні не прийнято.
Згідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», демобілізація це комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органі державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати мирного часу.
Проте у визначенні терміну «особливий період», закріпленому у ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не міститься положення, що в період «особливого періоду» включається і період «до оголошення демобілізації».
Як зазначено вище, позивач ОСОБА_1 припинив службу в зв`язку з демобілізацією (з 28.04.2016 р. згідно Указу Президента України № 115/2016 від 25.03.2016 р. та повідомлення Кіровоградського МВК № 1/78 від 05.05.2016 р.), після чого приступив до роботи за основним місцем роботи ( з 04.05.2016 р. згідно наказу Кіровоградської філії ПАТ «Укртелеком» № 197/к від 04.05.2016 р.), отже після оголошення демобілізації не продовжував військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, а лише 31.05.2016 р. добровільно уклав контракт на військову службу (згідно наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 99 від 31.05.2016 р., контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 31.05.2016 р. та довідки в/ч НОМЕР_1 від 03.06.2016 р.).
Виходячи з наведеного, суд погоджується з доводами відповідача стосовно того, що оскільки на момент укладання позивачем контракту на військову службу від 31.05.2016 р. мобілізацію було завершено, особливий стан не запроваджений, як і не оголошений воєнний стан, позивач підлягав звільненню за п. 3 ст. 36 КЗпП України.
Таким чином, суд не вбачає передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог позивача.
На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд , -
ВИРІШИВ :
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі його Кіровоградської філії, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору : Військова частина НОМЕР_1 , про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди відмовити у повному обсязі.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення складено 05 травня 2017 року.

Суддя Н.А. Ільченко