22-ц/775/268/2017(м)
Головуючий у 1-й інстанції Кір'якова Н.П.
Суддя-доповідач Лісовий О.О.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

27 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі у складі:

головуючого -Лісового О.О.,

суддів - Мироненко І.П., Принцевської В.П.

при секретарі - Зал Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20березня 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа Техстрой», ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення суми боргу та визнання права власності на майно,

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_2звернувся в судіз позовною заявою до відповідачівТОВ «Альфа Техстрой», ОСОБА_4 та ОСОБА_3, про визнання права власності на нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та стягнення заборгованості у розмірі 3 570 900 грн., мотивуючи свої позовні вимоги тим, що між ним - ОСОБА_2 та директором ТОВ «Альфа Техстрой» ОСОБА_5, поручителями - ОСОБА_4, ОСОБА_3 12.04.2012 року був укладений договір позики - застави - поруки, відповідно до умов якого, директор ТОВ «Альфа Техстрой» ОСОБА_5 отримав позику у розмірі 300 000 гривень, строком повернення до 12.10.2012 року.

ТОВ «Альфа Техстрой» в особі директора ОСОБА_5, в забезпечення виконання вказаного договору передало в іпотеку нежитлову будівлю, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, залишивши предмет іпотеки в користуванні іпотекодавця.

Оскільки відповідачі не виконали умови зазначеного вище договору, в установлений строк відповідач ОСОБА_5 борг не повернув, на час подання позовної заяви борг за договором позики також не повернуто, тому позивач ОСОБА_2 просив стягнути солідарно з відповідачів суму боргу, розраховану станом на 12.05.2016 року у розмірі 300 000 грн. з процентами за користування позикою у розмірі 1 029 000 грн., інфляційними у розмірі 248 400 грн., три відсотки річних у розмірі 31 500 грн. та пеню у розмірі 1 962000 грн., а усього 3 570900 грн., крім того в рахунок стягнення боргу просив визнати за ним право власності на нежитлове приміщення,яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1, яке було предметом іпотеки.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2К, до ТОВ «Альфа Техстрой» в особі директора ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 про стягнення суми боргу та визнання права власності на майно - задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ТОВ «Альфа Техстрой», ОСОБА_4, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики - застави - поруки б/н від 12.04.2012 року, укладеного між ОСОБА_2 та директором ТОВ «Альфа Техстрой» ОСОБА_5, поручителями - ОСОБА_4, ОСОБА_3, станом на 12.05.2016 року у розмірі 1 908 900 гривень, із яких: розмір основного боргу 300 000 грн., відсотки за користування позикою у розмірі 1 029 000 грн., інфляцію у розмірі 248 400 грн., три проценти річних у розмірі 31 500 грн., пеню у розмірі 300 000 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просив змінити рішення суду, стягнути на його користь пеню у повному обсязі - 1 962000 грн. та в рахунок виконання обов'язків - 400 000 грн., а також визнати за ним право власності на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтував тим, що на його думку зменшення розміру пені можливо лише за заявою відповідачів, однак в рішенні вказано, що таких заяв від відповідачів не надходило, отже суд не мав підстав для зменшення розміру пені.

Також вважає, що рішенням суду помилково було відмовлено у визнанні за ОСОБА_2 права власності на предмет іпотеки, оскільки, між сторонами був укладений договір позики - застави - поруки, згідно якого для забезпечення позики позивачу було передано в заставу нежитлове приміщення, посилаючись на п.1.4, п.2.1, п.4.1, п.5.2 Договору іпотеки та на ч.3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» зазначив, що сторони під час укладання договору домовилися про те, що при невиконанні договірних обов'язків право власності на предмет іпотеки переходить до позивача.

Відповідачі в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, позивача ОСОБА_2, який підтримав доводи своєї апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає за таких підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про те, що між сторонами був укладений договір позики - застави - поруки, відповідачі не виконали умови вказаного договору, а тому повинні нести солідарну відповідальність перед позивачем.

Відповідно до вимог частини 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Пунктом 1.4 вказаного вище договору між сторонами, передбачено неустойку при несвоєчасному поверненні позики або несплати відсотків, у розмірі 0,5% від суми позики за кожний день прострочення.

Позивачем ОСОБА_2 заявлені вимоги щодо боргу відповідачів з пені за період з 12.10.2012 року по 12.05.2016 року у розмірі 1 962 000 грн.

Приймаючи рішення про зменшення пені суд першої інстанції виходив з того , що за правовою позицією ВСУ України у справі № 6-100 цс 14 від 03.09.2014 року, яка є обов'язковою для застосування судами, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

При визначенні розміру пені, яку відповідачі повинні сплатити позивачу, суд першої інстанції правильно взяв до уваги той факт, що сума пені значно перевищує суму основної заборгованості за позикою, яка складає 300 000 грн., та відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання, і тому зменшив розмір пені до 300 000 грн., зазначивши, що саме ця сума є розумною та співмірною по відношенню до розміру збитків, спричинених невиконанням умов договору.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції в цій частині, вважає, що відсутність заяв відповідачів про зменшення пені не є підставою для скасування рішення в цій частині, оскільки частина 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України та частина 4 ст. 10 ЦПК України і вказана вище правова позиція ВСУ дає право суду зменшувати розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків навіть без заяви боржника.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою м. Маріуполь, вул. Миколаївська 63 і яке було предметом іпотеки, суд першої інстанції виходив з наступного:

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку»правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, забезпечених іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Указаний правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16, від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16, який за змістом ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

В п.2.2. договору між сторонами /а.с.3,4/ зазначено, що при неповерненні боргу в установлений строк, право розпоряджатися залоговим майном переходить до позивача, який за власним розсудом розпоряджається зазначеним майном для погашення суми боргу.

Таким чином апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції в цій частині вважає, що із зазначеного договору не вбачається погашення боргу шляхом передачі права власності на нерухоме майно у розумінні вимог вище вказаного законодавства, у суду відсутні законні підстави для задоволення позову в частині визнання права власності на нежитлове приміщення у спосіб, який обрав позивач..

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневогорайонного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, касаційна скаргана ухвалу може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили цією ухвалою.

Головуючий: О.О. Лісовий

Судді: В.П. Принцевська

І.П. Мироненко