Справа № 352/898/15-ц
Провадження № 22-ц/779/691/2017
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Ясеновенко Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Проскурніцького П.І., Васильковського В.М.,

секретаря Возняк В.Д.,

з участю представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 22 лютого 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

27.04.2015 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

В заяві зазначив, що 04.09.2012 року позичив відповідачу 50 000 доларів США, про що останній написав розписку.

Оскільки у визначений розпискою строк ОСОБА_3 не повернув суму боргу, позивач просив стягнути 1 127 110 грн., 3% річних - 69 664,66 грн. та 3700 грн. витрат по оплаті судового збору.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1 127 110 грн. боргу за договором позики, 69 664,66 грн. - 3% річних від суми позики та 3654 грн. судового збору.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на незаконність рішення суду.

Апелянт вказує на те, що наявна в матеріалах справи розписка не є належним доказом отримання коштів, оскільки у розписці зазначена лише дата написання розписки, а вказівка на дату отримання коштів, що є необхідною умовою для встановлення відповідних зобов'язань, відсутня.

При цьому, судом не враховано правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, про те, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Апелянт вважає помилковим стягнення трьох відсотків річних щодо зобов'язання, вираженого в іноземній валюті, та посилається на неправильне застосування ст. 625 ЦК, відповідно до якої, інфляційні втрати та три відсотки річних застосовуються виключно до зобов'язань, виражених і обчислюваних у національній валюті, а нарахування таких на зобов'язання, яке виражене в іноземній валюті, призводить до подвійного стягнення одних і тих же сум.

Апелянт також вказує на те, що згідно ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

ОСОБА_3 та його представник, будучи належним чином повідомленими про місце і час розгляду справи, в судове засідання не з'явились та двічі подавали клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнала.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що згідно розписки від 04.09.2012 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 позику в сумі 50 000 доларів США, що підтверджено оригіналом розписки.(а.с.84).

Допитані в засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_4 - адвокат та ОСОБА_5 - експерт підтвердили, що у 2012 році ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звертались до них у їх офісному приміщенні, як до фахівців у галузі права, для надання допомоги у оформленні розписки, де надалі було здійснено передачу грошей та оформлено дану розписку.

Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

При таких обставинах справи суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Посилання ОСОБА_3 у апеляційній скарзі на те, що в розписці не зазначено дати отримання коштів, а міститься тільки дата написання розписки, у зв'язку з чим така розписка не може вважатись борговим зобов'язанням, не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

Зі змісту розписки вбачається, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 позику в сумі 50000 доларів США, які зобов'язався повернути до 31.03.2013 року.(а.с.84), що також підтверджено показаннями свідків, які були допитані під присягою та попереджені про кримінальну відповідальність.

Будь-яких доказів, які б спростовували факт отримання грошей у позику відповідачем не було надано.

Крім того, в засіданні суду першої інстанції представником відповідача двічі було заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, однак останній не пред'явив необхідні для проведення експертизи зразки підписів та не подав жодного документу відповідача за період написання розписки.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику, що зазначено у правовому висновку у справі №6-1103цс16, викладеному у постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 року, у зв'язку з чим безпідставним є посилання апелянта на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14 про необхідність зазначення у розписці дати отримання коштів.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Не заслуговують на увагу посилання у скарзі на безпідставне стягнення трьох процентів річних, враховуючи наступне.

Як роз'яснив Верховний суд України у листі від 01.07.2014 року «Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» згідно зі ст. 524 ЦК зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з пунктами 1 та 2 ст. 533 ЦК грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу.

Як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 р. N 1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення", індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі N 6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні.

Разом з тим, беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК, як особливої міри відповідальності, правильною є практика судів, які стягують їх виключно в національній валюті України - гривні.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Івано-Франківського міського суду від 22 лютого 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: П.І. Проскурніцький

В.М. Васильковський