Ухвала

іменем україни

26 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Державного комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора № 2» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Виконавчий комітет Бориславської міської ради, про стягнення заборгованості з оплати за обслуговування будинку та прибудинкової території та за зустрічним позовом ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Державного комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора № 2», Виконавчого комітету Бориславської міської ради, третя особа - Мале приватне підприємство «Бескид», про захист прав споживачів, за касаційною скаргою Державного комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора № 2» на рішення апеляційного суду Львівської області від 06 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року Державне комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна контора № 2» (далі - ДКП «ЖЕК № 2») звернулося до суду з указаним позовом, в якому, зменшивши розмір позовних вимог, остаточно просило стягнути солідарно з відповідачів: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, заборгованість за обслуговування будинку та прибудинкової території за період із січня 2009 року по липень 2014 року включно в сумі 5 775 грн 85 коп., 3 % річних у сумі 437 грн 79 коп., інфляційні втрати у розмірі 855 грн 42 коп., а всього - 7 069 грн 06 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1 та надає послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території, проте відповідачі, які проживають у квартирі № 2 в цьому будинку, не оплачують наданих підприємством послуг, що призвело до утворення заборгованості у вказаному розмірі.

У липні 2013 року ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду із зустрічним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнили та остаточно просили стягнути з ДКП «ЖЕК № 2» на свою користь 11 200 грн на відшкодування моральної шкоди та 25 521 грн 85 коп. на відшкодування майнової шкоди.

На обґрунтування позову зазначили, що багатоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_1 є співвласністю власників квартир та нежитлових приміщень, що, на їх думку, виключає можливість його перебування у власності держави та територіальних громад, тому вважають, що ні держава, ні територіальна громада, ні ЖЕКи не можуть бути балансоутримувачами, якщо вони не є одноосібними власниками та/або не мають договору з іншими співвласниками та/або колективного рішення всіх співвласників багатоквартирного будинку щодо укладення договору про утримання будинку на балансі. Зазначили, що ДКП «ЖЕК № 2» не надано копії договору із ними про утримання їхнього майна на балансі, або доказів того, що співвласники багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1, приймали колективне рішення про те, що всі ці функції має виконувати саме ДКП «ЖЕК № 2». Також вказали на бездіяльність ДКП «ЖЕК № 2» та відмову надати їм вичерпний перелік послуг (не відомо чи належить до прибирання прибудинкової території вивезення сміття, снігу, посипання піском, косіння, озеленення, які саме роботи належать до технічного обслуговування будинкових комунікацій - і так по кожній послузі), кількісні показники послуг (відсутні документи, що підтверджують межі прибудинкової території, періодичність проведення робіт: не відомо чи прибирання прибудинкової території проводиться кожен день чи раз у рік - і так по кожному виду робіт), межу передачі послуг (які комунікації будуть обслуговуватися, де той умовний об'єкт, в якому вони мають прийняти послугу і перевірити її, - і так по кожному виду робіт), тому вважають, що вони позбавлені права скласти акт-претензію на невиконання конкретної послуги, що фактично повинна була надаватися з певною періодичністю у відповідній кількості. Також зазначили, що у ніч із 07 грудня 2014 року в їхню квартиру та сусідню квартиру № 1 відбулося потрапляння напруги 380 В, що призвело до нанесення їм матеріальних збитків у розмірі 3 127 грн (вибухнули лампи, вийшов із ладу маршрутизатор «АіrТіеr 5440» відновлюваною вартістю 2 132 грн та акустична система 5.1 3Nod SLR 142 відновлювальною вартістю 995 грн. Вважають, що аварія сталася внаслідок непрофесійності або халатності працівників ДКП «ЖЕК № 2», при цьому скласти акт огляду представник підприємства відмовився. Зазначили, що відмовляючи їм в укладенні обов'язкових типових договорів на надання житлово-комунальних послуг, ДКП «ЖЕК № 2» позбавило їх можливості користуватися правами, передбаченими Законом України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема правом пред'являти претензії щодо надання неякісних послуг, неналежного утримання будинків, внутрішньо-будинкових мереж, прибудинкових територій. Постійні відмови ДКП «ЖЕК № 2» задовольнити їхні претензії змушують їх витрачати вільний від інших обов'язків час на проведення робіт із утримання будинку та прибудинкової території, складанню претензій та скарг, на звернення за захистом до органів влади, переживати у зв'язку з безвихідністю становища, пов'язаного з неможливістю з вини ДКП «ЖЕК № 2» оперативно вирішити життєво важливі питання забезпечення їх якісними житлово-комунальними послугами. Вважають, що ДКП «ЖЕК № 2» завдало їм моральної шкоди, у результаті чого було порушено звичний ритм життя, вони відчули душевні переживання та були змушені витрачати свій особистий час і засоби для утримання будинку та прибудинкової території. Крім того, на зворотах квитанцій, зокрема від 02 серпня 2012 року № 2329, ДКП «ЖЕК № 2» усупереч Закону України «Про захист персональних даних» розміщували персональні дані ОСОБА_4 і роздавали їх жителям будинку, тим самим вішали їм ярлик злісних неплатників, у результаті чого у них погіршилися стосунки із сусідами, вони зазнали душевних страждань, втратили довіру оточуючих, зазнали приниження честі, гідності та репутації. Визначену у позові суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 11 200 грн (ОСОБА_4 - 300 грн, ОСОБА_8 - 500 грн, ОСОБА_3 - 500 грн, ОСОБА_5 - 300 грн, за кожен рік моральних страждань протягом 7 років із 2008 року по 2015 рік) вони вважають розумною і справедливою.

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 08 квітня 2016 року позов ДКП «ЖЕК № 2» задоволено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 заборгованість за обслуговування будинку та прибудинкової території за період із січня 2009 року по липень 2014 року включно в сумі 5 775 грн 85 коп., 3 % річних у сумі 437 грн 79 коп., інфляційні втрати у розмірі 855 грн 42 коп., а всього стягнуто 7 069 грн 06 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 06 вересня 2016 року рішення Бориславського міського суду Львівської області від 08 квітня 2016 року у частині задоволення позовних вимог ДКП «ЖЕК № 2» скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ДКП «ЖЕК № 2» просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови в задоволенні його позову та передати справу на новий розгляд до апеляційного суду, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційної скарги згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте рішення судів першої й апеляційної інстанцій не відповідають зазначеним нормам процесуального права.

Судом першої інстанції установлено, що будинок АДРЕСА_1 належить до житлового фонду Бориславської міської ради і знаходиться на балансі ДКП «ЖЕК № 2».

Квартира № 2 загальною площею 77,1 кв. м у зазначеному будинку належить відповідачам ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом Бориславської міської ради від 28 грудня 2001 року № 7926.

Рішеннями Виконавчого комітету Бориславської міської ради від 16 квітня 2008 року № 129, від 28 січня 2010 року № 11 та від 29 квітня 2011 року № 165 встановлено вартість та перелік послуг, що надає ДКП «ЖЕК № 2» для населення м. Борислава.

На підставі пояснень свідка ОСОБА_9 - двірника ДКП «ЖЕК № 2» - про те, що нею здійснювалося прибирання прибудинкової території будинку, в якому проживають відповідачі, пояснень свідка ОСОБА_6 - начальника ремонтної бригади ДКП «ЖЕК № 2» - про те, що послуги з утримання будинку та прибудинкової території надавалися відповідачам цим підприємством, а також наданих позивачем розрахунків заборгованості суд першої інстанції вважав установленим, що за період із січня 2009 року по липень 2014 року включно відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 заборгували позивачу ДКП «ЖЕК № 2» за обслуговування будинку та прибудинкової території 5 775 грн 85 коп.

Задовольняючи первісний позов ДКП «ЖЕК № 2», суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі категорично відмовлялися від укладення договору про надання житлово-комунальних послуг із ДКП «ЖЕК № 2», за за період із січня 2009 року по липень 2014 року заборгували позивачу ДКП «ЖЕК № 2» 5 775 грн 85 коп. з оплати за надані їм підприємством послуги в межах тарифу за обслуговування будинку та прибудинкової території, тому стягнув солідарно зазначену суму заборгованості з відповідачів. Також суд дійшов висновку про наявність підстав, передбачених ст. 625 ЦК України, для стягнення з відповідачів солідарно 3 % річних у сумі 437 грн 79 коп., інфляційних втрат у сумі 855 грн 42 коп. Разом із тим суд вважав, що строк позовної давності перервано внаслідок звернення позивача до суду в наказному провадженні.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог. Зокрема, суд виходив із того, що відповідачі не надали доказів на підтвердження того, що їм із вини позивача заподіяно майнову шкоду у розмірі 25 521 грн 85 коп. При цьому суд вважав, що вартість проведених відповідачами із власної ініціативи робіт із утримання будинку і прибудинкової території, вартість ламп, маршрутизатора, акустичної системи не є підставою для стягнення з ДКП «ЖЕК № 2» на їх користь 25 525 грн 85 коп. на відшкодування майнової шкоди. Також суд виходив із того, що відповідачі не надали жодних доказів на підтвердження того, що позивачем щодо них вчинено протиправні, винні дії, внаслідок яких їм заподіяно моральну шкоду у розмірі 11 200 грн.

Проте з такими висновками у частині первісного позову ДКП «ЖЕК № 2» не погодився апеляційний суд та, переглядаючи справу в апеляційному порядку, виходив із недоведеності та необґрунтованості первісного позову.

Так, на обґрунтування свого висновку суд зазначив, що квартира АДРЕСА_1 загальною площею 77,1 кв. м, належить ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_10 на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Бориславської міської ради від 28 грудня 2001 року № 7926. Після смерті ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, спадкоємцем 1/5 частини квартири згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом є його дочка ОСОБА_4 Також установлено, що співвласником указаної квартири є ОСОБА_7, проте, як зазначив апеляційний суд, її не залучено до участі у справі як відповідача.

Апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про ухилення відповідачів від укладення договору, не взявши до уваги вимоги відповідачів та неодноразові письмові звернення до органу місцевого самоврядування про надання рішення щодо тарифу, структури, періодичності та строків надання послуг та їх переліку, що передбачено п. 2 Типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529.

Також апеляційний суд вважав, що факт відмови позивача від укладення договору із відповідачами підтверджується листом від 08 вересня 2009 року № 254, в якому ДКП «ЖЕК № 2» інформує, що процедура укладення договорів призупинена, а тому укласти договір із ДКП «ЖЕК № 2» не має можливості.

У зв'язку з цим апеляційний суд вважав, що оскільки відповідачі не проводили оплат за послуги позивача у період із 2009 року по теперішній час, то між сторонами не виникло договірних відносин.

Разом із тим апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем не доведено обставин про те, які послуги надавалися із утримання зазначеного житлового будинку та прибудинкової території, яка вартість цих робіт. Зокрема, апеляційний суд вважав, що у наданих суду робочих листках на виконання певних робіт не вказано, які саме роботи у будинку проводилися, крім того, у наданих актах на періодичну перевірку та прочистку димоходів і вентиляційних каналів не зазначено, що такі роботи проводилися у квартирі відповідачів. Також апеляційний суд врахував, що межі прибудинкової території не визначені.

Крім того, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції не надав оцінки рішенню Виконавчого комітету Бориславської міської ради від 20 березня 2014 року № 33, а саме п. 2 Положення про порядок визначення виконавця житлово-комунальних послуг у житловому фонді Бориславської міської ради, право на здійснення яких виборюється на конкурсних засадах та в якому чітко дана оцінка роботи всім ЖЕКам, згідно з яким ДКП «ЖЕК № 2» до конкурсу не допустили та останнє втратило право надавати такі послуги.

Також апеляційний суд виходив із того, що у листі від 20 березня 2014 року № 143 ДКП «ЖЕК № 2» підтвердило, що відсутній облік фактичних витрат, понесених ним на утримання житлового будинку АДРЕСА_1, так як бухгалтерського обліку по витратах, понесених на утримання будинку, не ведеться.

Апеляційний суд вважав, що на порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України позивачем на обґрунтування позовних вимог не надано доказів на підтвердження факту надання житлово-комунальних послуг та послуг із обслуговування прибудинкової території, а також доказів, що такі послуги були отримані всіма споживачами.

Водночас апеляційний суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для солідарного стягнення заборгованості з відповідачів.

Разом із тим апеляційний суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про захист прав споживачів, відшкодування майнової та моральної шкоди.

Однак із вказаними висновками судів не можна погодитися повністю виходячи з наступного.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 57 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У той же час відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого cамоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Разом із тим законодавче визначення терміну «балансоутримувач», надане в ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», допускає можливість існування різних ситуацій, у тому числі таких, коли багатоквартирний будинок існує, а особи, що має права та несе обов'язки балансоутримувача, немає (власники квартир балансоутримувачами бути не можуть за визначенням, а договір з будь-якою юридичною особою не укладався). За відсутності вирішення в цьому Законі питання про те, хто саме має ці права й обов'язки, застосуванню підлягає ч. 1 ст. 11 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», зі змісту якої випливає, що функції балансоутримувача до приватизації квартир виконував попередній власник будинку. Він повинен на вимогу об'єднання власників багатоквартирного будинку передати житловий комплекс на баланс об'єднання. Якщо ж немає особи, якій будинок може бути переданий на баланс, попередній власник (територіальна громада та уповноважені нею юридичні особи) змушені продовжувати виконувати функції балансоутримувача.

Передача майна з балансу на баланс відбувається відповідно до Порядку передачі житлового комплексу або його частини з балансу на баланс, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 жовтня 2002 року № 1521. Цей Порядок регулює процедуру передачі житлового комплексу на баланс об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, а також житлового комплексу або його частини на баланс іншої юридичної особи, статут якої передбачає можливість провадження такої діяльності, з балансу колишнього балансоутримувача.

Установивши, що вищевказаним рішенням Виконавчого комітету Бориславської міської ради від 20 березня 2014 року № 33 ДКП «ЖЕК № 2» не допущено до конкурсу на право надання житлово-комунальних послуг і останнє втратило право надавати такі послуги, апеляційний суд не дослідив питання про те, хто у спірний період був балансоутримувачем зазначеного будинку та надавав житлово-комунальні послуги відповідачам, враховуючи, що заборгованість, яку просив стягнути позивач, утворилася за період із січня 2009 року по липень 2014 року.

Крім того, апеляційний суд залишив поза увагою наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Хоч у ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Однак апеляційний суд не дослідив достатньо повно питання про те, чи отримували відповідачі надані підприємством послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території, не зазначив, чому не прийняв як докази пояснення допитаних у судовому засіданні вищевказаних свідків, не з'ясував, якими доказами обґрунтовували відповідачі заперечення проти позову у частині ненадання їм позивачем цих послуг, не зазначив обставин і фактів на спростування всіх висновків суду першої інстанції по суті вирішеного спору в частині первісного позову.

Виходячи за межі доводів касаційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Таким чином, на суд як державний орган, покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, у зв'язку з чим він має право й зобов'язаний визначити суб'єктний склад учасників спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню.

Частиною 1 ст. 33 ЦПК України визначено, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1 та 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Так, апеляційний суд правильно установив, що співвласником квартири АДРЕСА_1 загальною площею 77,1 кв. м також є ОСОБА_7, яку не залучено до участі у справі як співвідповідача за первісним позовом ДКП «ЖЕК № 2».

Згідно з визначеними ст. 308 ЦПК України повноваженнями, апеляційний суд був позбавлений можливості виправити допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права та залучити вказану особу до участі у справі як співвідповідача за первісним позовом із належним оформленням цієї процесуальної дії згідно зі ст. 33 ЦПК України.

Таким чином, усупереч вищевказаним нормам процесуального права суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив сторонам їх права та обов'язки, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, зокрема, щодо уточнення позивачем кола відповідачів та у зв'язку з цим уточнення позовних вимог.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, а саме: ст. ст. 212-215, 303, 316 ЦПК України, у частині вирішення первісного позову ДКП «ЖЕК № 2», що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі рішення судів першої й апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині - первісного позову ДКП «ЖЕК № 2» - скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Враховуючи положення п. 19 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2012 року № 10 «Про судову практику розгляду цивільних справ у касаційному порядку», згідно з яким, зокрема, суд касаційної інстанції не має права перевіряти законність судового рішення щодо осіб, які касаційну скаргу на таке судове рішення не подавали, колегія суддів не переглядає у касаційному порядку зазначених рішень судів першої й апеляційної інстанцій у частині вищевказаного зустрічного позову ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про захист прав споживачів.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державного комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора № 2» задовольнити частково.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 08 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 06 вересня 2016 року у частині первісного позову Державного комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора № 2» скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак