АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 658/3509/16-ц Головуючий в І інстанції Батовріна І.Г. Номер провадження 22ц 791/707/2017 Доповідач Бугрик В.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого Бугрика В.В.

Суддів: Базіль Л.В.,

ОСОБА_1,

Секретаря Давиденко І.О.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 10 лютого 2017 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИЛА:

07 листопада 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 01 липня 2011 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики на суму 200000 грн., яку останній зобовязався повернути до 01 березня 2012 року. У встановлений строк відповідач зобовязання не виконав. Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 17.08.2015 року з ОСОБА_2 було стягнуто 336517,99 грн., з них: 200000 грн. - сума боргу; 19317,99 грн. - 3% річних від простроченої суми за період з 01 березня 2012 року по 25 травня 2015 року; 117200 грн. - інфляційні витрати за період з 01 березня 2012 року по 30 квітня 2015 року. Сума боргу за рішенням суду по теперішній час не повернута, тому позивач просив суд стягнути з відповідача: 8682 грн.- 3% річних за період з 26 травня 2015 року по 04 листопада 2016 року, 21800 грн. - інфляційні втрати за період з 01 травня 2015 року по 30 вересня 2016 року, 110494 грн. - проценти від суми позики за період з 04 листопада 2013 року по 04 листопада 2016 року.

Рішенням суду позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 01 липня 2011 року: 8682 грн.- 3% річних за період з 26 травня 2015 року по 04 листопада 2016 року, 21800 грн. - інфляційні втрати за період з 01 травня 2015 року по 30 вересня 2016 року, 110494 грн.- проценти від суми позики за період з 04 листопада 2013 року по 04 листопада 2016 року, а всього 140976 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Вислухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що 01 липня 2011 року між сторонами був укладений договір позики за яким ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 позику в розмірі 200000 грн., яку той зобовязався повернути в строк до 01 березня 2012 року. Відповідач не виконав вчасно свого зобов'язання з повернення позики, і рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 17 серпня 2015 року, яке набуло законної сили 20 жовтня 2015 року, з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за договором позики в розмірі 336517,99 грн., з яких: 200000 грн. сума боргу, 19317,99 грн. - 3% річних, 117200 грн. - інфляційні витрати. (а.с.8-12). Відповідач не виконує це рішення суду і не повертає позивачеві основну суму боргу у зв'язку з чим позивач просив стягнути з відповідача інфляційні нарахування на суму боргу, три проценти річних від простроченої суми та проценти за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ.

Колегія суддів зазначає, що виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання і не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Установивши порушення наведених норм матеріального права та умов договору позики з боку відповідача, місцевий суд задовольнив позов.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 порушив умови договору позики, у зв'язку з чим ОСОБА_3 реалізував своє право, передбачене ст. 1050 ЦК України, предявивши позов до суду, рішенням якого з відповідача було стягнуто суму боргу, 3% річних та інфляційні витрати, рішення набрало законної сили.

Разом з тим, суд не звернув уваги на те, що відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 110494 грн., як процентів від суми позики за період з 04 листопада 2013 року по 04 листопада 2016 року, місцевий суд задовольнив позовні вимоги з порушенням норм права. Предметом доказування за даною позовною вимогою є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги та підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог місцевий суд не перевірив строк позовної давності в частині стягнення процентів від простроченої суми та процентів з користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ, строк позовної давності по стягненню яких сплив 02 березня 2015 року, а позов до суду з вимогою про стягнення відсотків за користування позикою позивач подав лише 07 листопада 2016 року. Отже колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення 110494 грн. процентів від суми позики підлягає скасуванню за пропуском строку позовної давності, а в іншій частині рішення суду можливо залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги в тому, що стягнута судом заборгованість значно перевищує суму запозичення, та не відповідає вимогам добросовісності та розумності, вказує на умисність позивача збільшення розміру боргу колегія суддів відхиляє, та зазначає, що відповідачем не надано допустимих доказів які б підтверджували дані доводи. Стосовно доводів про застосування строку позовної давності колегія суддів зазначає, що відповідно до норм ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, правом на яке володіє позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Рішенням від 17 серпня 2015 року з ОСОБА_2 стягнуто суму боргу, 3% річних та інфляційні витрати в межах строку позовної давності, отже строк позовної давності перервано за вказаними позовними вимоги і тому зазначені доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню. Позовні вимоги про стягнення процентів від суми позики ОСОБА_3 не подавав, тому строк позовної давності по даному позову не переривався і сплив 02 березня 2015 року, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому не можуть бути прийняті до уваги, як значимі, тому підлягають відхиленню.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню в частині стягнення відсотків від позики у сумі 110494 грн. за неправильного застосування норм матеріального права і у задоволенні позовних вимог у цій частині необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 10 лютого 2017 року по даній справі в частині стягнення 110494 грн. процентів від суми позики скасувати і у задоволенні позову у цій частині відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з дня проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів з цього часу безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий В.В. Бугрик

Судді: Л.В. Базіль

ОСОБА_1