АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2710/17 Головуючий 1 інст. - Чудновська І.І.
Справа № 646/8781/16-ц Доповідач - Бурлака І.В.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«18» квітня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк». В обґрунтування свого позову посилалася на те, що 11 червня 2008 року між нею та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати їй однією сумою, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 84500,00 швейцарських франків та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим договором зі строком не пізніше 11 червня 2018 року з процентною ставкою за користування кредитними коштами в розмірі 9,490%.

Зазначила, що без її відома як клієнта Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» банком передані права вимоги за укладеним договором Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», в тому числі, передана вся інформація про неї, яка є конфіденційною і, яку не можна передавати третім особам без попередньої письмової згоди іншої сторони договору, що є порушенням пунктів 10.4, 10.6 кредитного договору. У розділі 5 зазначеного договору закріплені права банку, які є вичерпними та в яких відсутнє право банку, яке б надавало йому можливість укладати правочини щодо передачі її персональних даних іншим особам, зокрема, права укладати договори купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. Однак, Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» всупереч вимогам чинного законодавства та умов договору про надання споживчого кредиту уклав договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, чим порушив її право на інформацію, на захист персональних даних та захист прав споживачів.

Вказала, що Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» не отримавши її згоди на використання та, зокрема, обробку її персональних даних третьою особою, а саме Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», уклав договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами з товариством, відповідно до якого усі її персональні дані автоматично переходять у розпорядження Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк».

Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» жодним чином не повідомив, не сповістив її, що її персональні дані будуть передані третій особі, що є порушенням вимог чинного законодавства.

Вказала, що ані у Законі, ані у договорі не було окремого застереження щодо надання дозволу та взаємної згоди сторонам на обробку їхніх персональних даних, тобто вона не надавала в договорі прямої згоди на використання її персональних даних банком та не надавала своєї письмової згоди на це окремо від договору, адже вона навіть не знала про намір банку використати її персональні дані.

Зазначила, що Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» придбало у Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» право вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 11 червня 2008 року за 50 % від повної суми вимоги.

За рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 березня 2011 року вона зобов'язалася виплатити на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» суму заборгованості в розмірі 94104,63 швейцарських франків, що еквівалентно 828 346,51 грн.

Вважала, що Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року придбало право вимоги за даним зобов'язанням за половину суми основного зобов'язання, тобто за 414 173,25 грн.

Вказала, що банк повинен здійснювати свою діяльність з метою отримання саме прибутку, здійснення будь-якого правочину, стороною якого є банк не повинно та не може бути збитковим.

Зазначила, що Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» стверджувало, що він направив на її адресу письмове повідомлення про відступлення права вимоги заборгованості за кредитним договором на його користь ще в лютому 2012 року. Однак їй не надходило жодних повідомлень, вона не отримувала жодних повідомлень на руки, а дізналась про це вже під час судового провадження у справі № 639/6145/14-ц за заявою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про заміну сторони виконавчого провадження, коли їй 17 липня 2014 року надійшла судова повістка.

Вказала, що спірний договір є удаваним, оскільки він був вчинений з метою приховання іншого правочину і воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені договором купівлі-продажу права вимоги за кредитами.

Вважала, що за спірним договором Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» мав би оплатити права вимоги за кредитами, які він придбав у Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк». Однак через те, що ані Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», ані Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» не надали належного підтвердження здійснення оплати покупцем продавцю, тому підтвердження укладення саме договору купівлі-продажу між сторонами не було.

Просила визнати договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, укладений 08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» недійсним.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2017 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення - скасувати в повному обсязі, ухвалити нове рішення, яким її позовну заяву задовольнити в повному обсязі. При цьому посилалася на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклала позовні вимоги. При цьому зазначила, що суд не звернув уваги на те, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у витребуванні доказів, які мають значення по справі; що суд першої інстанції підміняє поняття «передача прав по кредиту» та «передача конфіденційних даних, інформації» та застосував відповідно положення законодавства щодо правовідносин, по яким необхідно було застосовувати інші норми права, на які вона посилалася; що сам факт направлення, не може стверджувати про реальну її обізнаність про відступлення права вимоги; що повідомлення, якщо таке і було, воно мало місце лише після підписання сторонами такого правочину і не є отриманою згодою, в тому числі «мовчазною» щодо надання згоди на розкриття конфіденційної інформації, а може бути суто констатацією факту укладення правочину; що банкам забороняється здійснювати ризикову діяльність, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно відхилити, рішення суду - залишити без змін.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, обгрунтовано виходив з безпідставності позовних вимог.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11 червня 2008 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» укладено кредитний договір на придбання приватного будинку № 15 по вулиці Новоприміська в місті Харкові. Кредит надано ОСОБА_1 на суму 84 500,00 щвейцарских франків з процентною ставкою за користування кредитними коштами в розмірі 9,490%.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 березня 2011 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» суму заборгованості в розмірі 94104,63 швейцарських франків, що еквівалентно 828 346,51 грн.

Судове рішення знаходиться на примусовому виконанні.

8 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір відступлення прав вимоги, зокрема, і за зазначеним договором, згідно якого новим кредитором за цим договором на суму заборгованості в розмірі 828 346, 51 грн. став Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк».

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 серпня 2014 року замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» на Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк". Судові рішення є чинними.

Підстави та порядок заміни кредитора у зобов'язанні встановлено статтями 512-523 ЦК України. Зокрема, пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частиною 1 статті 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналізуючи наведені норми права слід зазначити, що закон не вимагає, щоб при заміни кредитора, новий кредитор укладав з боржником договір. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків і у цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Як вбачається з матеріалів справи всі необхідні дії, пов'язані з відступленням права вимоги попередній кредитор виконав. Новий кредитор отримав всі належні документи та інформацію, необхідну для стягнення заборгованості з боржника. На теперішній час судове рішення про стягнення заборгованості з боржника на користь нового кредитора знаходиться на примусовому виконанні.

Посилання ОСОБА_1 та її представника на те, що їй не направлялось повідомлення про відступлення права вимоги є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Як вбачається з матеріалів справи боржнику на його адресу направлялось повідомлення 18 січня 2012 року. Крім того, вже після направлення цього повідомлення 30 березня 2012 року боржник зверталась до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» з заявою про здійснення конвертації залишку кредиту за курсом 7,57 гривень та 14 грудня 2012 року - з заявою, в якій просила надсилати кореспонденцію за зазначеним кредитним договором на адресу м. Харків, вул. Новоприміська, № 15, яка вказана у позовній заяві та апеляційній скарзі.

Доводи ОСОБА_1 та її представника щодо того, що ненадання її згоди на розкриття персональних даних та неповідомлення її про відступлення права вимоги є підставою для визнання договору відступлення права вимоги недійсним не ґрунтуються на законі.

Так, відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і за наслідками, передбаченими законом.

Із роз'яснень, які містяться в пунктах 7,8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» вбачається, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Виходячи з наведеного, слід зазначити, що таких підстав, на які вказує позивач, законом не передбачено.

Статтею 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Відповідно до статті 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Статтею 1080 ЦК України передбачено, що договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов'язань або відповідальності перед боржником у зв'язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

Статтею 21 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що про передачу персональних даних, володілець персональних даних протягом десяти робочих днів повідомляє суб'єкта персональних даних, якщо цього вимагають умови його згоди або інше не передбачено законом.

Статтями 1077-1086 ЦК України не передбачено отримання первісним кредитором письмової згоди боржника на обробку його персональних даних новим кредитором при укладенні договору факторингу.

Обов'язок надання клієнтом - позичальником (боржником) банку інформації та документів, що містять персональні дані, визначено Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в країні», Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму», при цьому банк має мету надати клієнту банківську/фінансову послугу, відповідно клієнт здійснює всі необхідні дії для отримання такої послуги, отже банк не має на меті своєї діяльності збір та обробку персональних даних клієнта у розумінні положень Закону України «Про захист персональних даних».

Аналізуючи викладене, слід зазначити, що обробка персональних даних позивача є не правом, а обов'язком першого відповідача. Таким чином, передача персональних даних позивача до Публічного акціонерного банку «Дельта Банк» не є поширенням персональних даних у розумінні ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних».

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно зазначив, що закон не пов'язує вказані обставини із можливістю визнати недійсним сам правочин щодо заміни кредитора. Закон лише захищає боржника від можливого подвійного виконання в одному й тому ж зобов'язанні.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 не довів, що мало місце подвійне виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, дослідивши обставини справи повно, надавши належну оцінку доказам у справі, дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови в задоволенні позову позивачу, оскільки його права укладеним між банками договором про відступлення права вимоги не порушені

За таких обставин судова колегія вважає, що судове рішення ухвалено з додержанням норм закону, підстав для його зміни або скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги зводяться до тих посилань позивача та його представника, яким суд першої інстанції надав обгрунтовану оцінку і висновків суду вони не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст. ст. 308, 313, п.1 ч.1.ст.314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України судова колегія

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії