Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №327/378/16 Головуючий у 1 інстанції: Кущ Т.М.
Провадження № 22-ц/778/1469/17-2 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Кочеткової І.В.,

суддів Гончар М.С.,

Маловічко С.В.,

секретар Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, правонаступником якого є ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах і в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики,

за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на заочне рішення Розівського районного суду Запорізької області від 11 листопада 2015 року у справі

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суд з позовом до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики. Зазначав, що 25 березня 2014 року та 05 лютого 2015 року в простій письмовій формі уклав з ОСОБА_7 договори позики, за якими останній отримав грошові кошти у сумі 200 000 грн. на строк до 20 липня 2014 року та 300 000 грн. строком до 20 липня 2015 року, про що написав відповідні розписки. Посилаючись на те, що до теперішнього часу ОСОБА_7 борг не повернув, просив суд на підставі ст. 1046, 1049, 1050 ЦК України стягнути з боржника 500 000 грн. заборгованості.

Заочним рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 11 листопада 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договорами позики в сумі 500 000 грн., а також суму понесених судових витрат в розмірі 5 000 грн., а всього грошових коштів в сумі 505 000 грн.

Ухвалою Розівського районного суду Запорізької області від 17 грудня 2015 року заяву ОСОБА_7 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

28 грудня 2015 року ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу на заочне рішення суду, яка ухвалою судді апеляційного суду Запорізької області Кримської О.М. від 14 січня 2016 року залишена без руху з підстав несплати скаржником судового збору, а ухвалою від 16 лютого 2016 року - повернута відповідачу в порядку ст.121, 297 ЦПК України.

17 лютого 2017 року ОСОБА_7 повторно подав апеляційну скаргу на заочне рішення суду першої інстанції.

Автоматизованим розподілом суддею-доповідачем у цій справі визначено суддю ОСОБА_14., склад колегії - судді Кухар С.В., Полдяков О.З. (а.с.106)

Ухвалою судді судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області ОСОБА_14. від 09 березня 2017 року задоволено клопотання ОСОБА_7 про поновлення строку апеляційного оскарження судового рішення, відкрито апеляційне провадження

Ухвалою колегії суддів апеляційного суду від 20 березня 2017 року справу призначено до апеляційного розгляду на 10 травня 2017 року.

Розпорядженням керівника апарату суду від 04 травня 2017 року №229 на підставі службової записки судді ОСОБА_14. у зв'язку із її звільненням у відставку призначено повторний автоматизований розподіл справи, за результатами якого суддею-доповідачем у справі визначено суддю Кочеткову І.В., склад колегії судді Гончар М.С., Маловічко С.В.

Ухвалою від 05 травня 2017 року справу прийнято до провадження судді-доповідача Кочеткової І.В. у складі колегії суддів Гончар М.С., Маловічко С.В.

В засіданні апеляційного суду з'ясовано, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року позивач ОСОБА_3 помер, у зв'язку з чим до суду звернулися його спадкоємці про залучення їх до участі у справі як правонаступників померлого позивача.

Ухвалою від 10 травня 2017 року залучено на стадії апеляційного розгляду справи ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах і в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, як правонаступників померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_3

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_7 зазначає, що судом неправильно встановлені фактичні обставини справи. В скарзі відповідач не заперечує факту написання розписок і отримання грошових коштів, наголошує, що за домовленістю з позикодавцем повернення коштів відбувалося сільськогосподарською продукцією. На виконання домовленостей влітку 2014 року повернув позику зерном ячменю, а у 2015 році - передав сільськогосподарську продукцію ТОВ «Урожай Країна», що підтверджується відповідними видатковими документами.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи ОСОБА_7 і його представник ОСОБА_8 не з'явилися. Відповідач ОСОБА_7 причини неявки суду не повідомив. Представник ОСОБА_8 направив суду заяву про відкладання розгляду справи, пославшись на свою зайнятість в іншому процесі. На підтвердження доводів про поважність причин неявки в засідання апеляційного суду ОСОБА_8 додав до заяви копію ухвали Оріхівського районного суду Запорізької області від 18 квітня 2017 року про відкладення розгляду справи за позовом ОСОБА_9, представником якої являється ОСОБА_8, до Оріхівської районної ради про на 10 травня 2017 року на 14-00.

ОСОБА_4 і її представник адвокат ОСОБА_10 просили визнати причину неявки відповідача і його представника ОСОБА_8 неповажними і розглянути справу за їх відсутності.

Розглянувши клопотання ОСОБА_8, колегія визнала за можливе розглянути справу за відсутності ОСОБА_7 і його представника ОСОБА_8, визнавши причину їх неявки в засідання апеляційного суду неповажними з огляду на такі обставини.

Згідно з ст.ст. 5,10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах рівності сторін, змагальності та диспозитивності.

У відповідності до ст.11, ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки і разом з тим, з огляду на принцип диспозитивності у цивільному судочинстві сторони розпоряджаються процесуальними правами на свій розсуд.

Відповідно до положень ст.ст.157, 303-1, 304 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками та доповненнями, встановленими главою І розділу У ЦПК України. Суд першої інстанції розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. У випадкових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом двох місяців з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до розгляду. У виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи апеляційний суд може подовжити строк розгляду справи, але не більш як на п'ятнадцять днів, про що постановляє відповідну ухвалу.

Як вбачається із матеріалів справи, в провадженні суду першої інстанції справа перебувала з 15 жовтня 2015 року до 17 грудня 2015 року. В апеляційний суд справа зі скаргою ОСОБА_7 повторно надійшла 20 лютого 2017 року. 9 березня 2017 року ухвалою судді-доповідача ОСОБА_11 було відкрито апеляційне провадження, 20 березня 2017 року ухвалою колегії суддів апеляційного суду справу призначено до розгляду на 10 травня 2017 року на 10 год. 20 хв.

Повістка про виклик у судове засідання у цій справі ОСОБА_7 була вручена 25 березня 2017 року.

Як вбачається із ухвали Оріхівського районного суду від 18 квітня 2017 року в судовому засіданні ОСОБА_8 приймав участь як представник позивача ОСОБА_9 і не заперечував проти відкладення справи на 10 травня 2017 року на 14-00, хоча ще 20 березня 2017 року апеляційним судом було призначено розгляд апеляційної скарги ОСОБА_7, представництво інтересів якого здійснює ОСОБА_8 у цій справі, на 10 травня 2017 року на 10год. 20 хв.

Крім того, м. Оріхів знаходиться на відстані 50 км від обласного центру, а тому ОСОБА_8 мав достатньо часу для того, щоб добратися із Запоріжжя до Оріхова після закінчення розгляду цієї справи і потрапити у судове засідання суду першої інстанції, призначене на 14 год.

Аналіз фактичних обставин справи свідчить про те, що відповідач і його представник не зацікавлені у якнайшвидшому вирішення справи, оскільки їх дії спрямовані не на захист порушеного права, а на тяганину судового розгляду, що тягне за собою порушення як розумних строків розгляду справи, так і принципу рівності сторін.

Учасники судового розгляду мали достатньо часу для надання всіх доказів на підтвердження своїх доводів і заперечень як суду першої, так і суду апеляційної інстанції. Клопотання про дослідження нових доказів апеляційна скарга не містить.

Небажання ОСОБА_12 і його представника ОСОБА_8 приймати участь у судовому засіданні під час розгляду їх апеляційної скарги, призначеної до слухання 20 березня 2017 року, віддання представником ОСОБА_8 переваги іншому процесу, призначеному до розгляду значно пізніше, не є підставою для відкладання судового розгляду у цій справі.

На підставі 305 ч.2 ЦПК України колегія суддів визнала причини повторної неявки позивачів неповажними і такими, що не перешкоджають перегляду оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15 та від 24 лютого 2016 року № 6-50цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 березня 2014 року ОСОБА_3 передав у позику ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 200 000 грн., а осатаній зобов'язався повернути вказані грошові кошти до 20 липня 2014 року.

05 лютого 2015 року ОСОБА_3 передав у позику ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 300 000 грн., а осатаній зобов'язався повернути вказані грошові кошти до 20 липня 2015 року.

На підтвердження укладення сторонами двох договорів позики грошових коштів позивач надав суду дві розписки, написані та підписані ОСОБА_7, які датовані 25 березня 2014 року та 05 лютим 2015 року, про отримання ним від ОСОБА_3 коштів в загальній сумі 500 000 грн. , які він зобов'язався повернути 200 000 грн. - до 20 липня 2014 року, а 300 000 грн. - до 20 лютого 2015 року (а.с.46-47).

В запереченнях проти позову, заяві про перегляд заочного рішення і в апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_7 не заперечував факту отримання від ОСОБА_3 вказаних коштів, однак зазначав, що за домовленістю з ОСОБА_3 повернення коштів відбувалося зерном ячменю. Влітку 2014 року він відвантажив позивачеві зерна на 200 000 грн., проте розписку останній йому не повернув. У 2015 році на прохання позивача він відвантажив ТОВ «Урожай Країна» 88 940 кг ячменю на суму 277 492, 81 грн. (а.с.29,56-57,108-110).

На підтвердження своїх заперечень ОСОБА_7 долучив до матеріалів справи фотокопії договору купівлі-продажу № 1 від 25 серпня 2015 року, за яким ТОВ «Урожай Країна» як покупець зобов'язується придбати у ФОП ОСОБА_7 одну тонну ячменю, вартістю 3 120 грн., акт приймання-передачі до договору купівлі-продажу №1 , за яким ТОВ «Урожай Країна в особі ОСОБА_13 як покупець прийняв від ФОП ОСОБА_7 88 940 кг ячменю, за ціною 3 120 грн за тонну, на загальну суму 277 492,890 грн., а також дві товарно-транспортні накладні і дві відомості на вантаж (а.с.31-39).

Однак, колегія суддів вказані заперечення відповідача оцінює критично.

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до ст.ст.57, 58 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування,

Згідно ч.3 ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Належних і допустимих доказів на підтвердження доводів про повний розрахунок за обома договорами позики натуроплатою відповідач суду не надав. Додані до матеріалів справи договір купівлі-продажу зерна ячменю від 25 серпня 2015 року, за яким ТОВ «Урожай Країна» купило у ФОП ОСОБА_7 зерно ячменю на суму 277 492, 80 грн., не свідчить про виконання позичальником ОСОБА_7 його боргових зобов'язань перед ОСОБА_3 Як пояснював позивач у засіданні суду першої інстанції, ніякого відношення до ТОВ «Урожай Країна» він не має, не уповноважував нікого на отримання коштів або зерна від ОСОБА_7

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному розмірі. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку (ч.ч.1,3 ст. 545 ЦК України).

Зважаючи на те, що кредитор заперечував факт виконання позичальником своїх зобов'язань за договорами позики, не уповноважував ТОВ «Урожай Країна» на отримання будь-яких коштів або натуроплати від боржника, боргові розписки знаходилися у кредитора, їх оригінали надані суду і долучені до матеріалів справи, передбачених законом підстав для висновку про належне виконання відповідачем своїх боргових зобов'язань за спірними договорами позики не має.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, а тому доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування судом першої інстанції фактичних обставин справи являються безпідставними.

Доводи скарги про те, що зміст боргових розписок не свідчить про наявність між сторонами правовідносин, що регулюються ст.1046 ЦК України, також безпідставні.

В письмових запереченнях проти позову, заяві про перегляд заочного рішення, в апеляційній скарзі від 28.12.2015 року відповідач не оспорював ні факту укладання з ОСОБА_3 договорів позики, ні факту отримання грошей у зазначених в розписках сумах, ні факту прийняття на себе зобов'язання повернути позику у зазначені в розписках строки. Заперечення відповідача проти позову зводилися тільки до того, що ві6н повернув позику натуроплатою. І тільки після смерті позикодавця ОСОБА_3, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_3 року після розгляду справи по суті, ОСОБА_7 почав заперечувати факт укладання договорів позики.

Проаналізувавши надані позивачем в обґрунтування заявлених вимог розписки, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вказані розписки підтверджують укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 25 березня 2014 року та 05 лютого 2015 року саме договорів позики, а не будь-яких інших договорів.

Зокрема, вказаний висновок підтверджується тим, що у розписці зазначено, що 25 березня 2014 року ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_3 гроші в сумі 200 000 грн., які зобов'язується віддати до 20 липня 2014 року. У розписці від 05 лютого 2015 року ОСОБА_7 зазначив, що отримав від ОСОБА_3 гроші в сумі 300 000 грн., які зобов'язується віддати до 20 липня 2015 року.

Наявність в розписці слів «отримав» та «зобов'язуюсь віддати», на думку колегії, підтверджують виникнення саме правовідносин позики. У представлених позивачем розписках зазначені сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, дата отримання коштів, обов'язок позичальника повернути позику до певної дати та особистий підпис позичальника.

За вказаних обставин посилання відповідача на неправильне застосування судом першої інстанції правової позиції Верховного Суду України у справі №6-1967 цс 15 є неспроможними.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, залишення без розгляду клопотання відповідача про залучення до розгляду справи як третьої особи ТОВ «Урожай Країна», також безпідставні.

Вказане клопотання розглядалося судом у судовому засіданні 11 листопада 2015 року, усною ухвалою суду було відхилено як безпідставне (а.с.48-49, № з/з 34, час запису 11:27:31).

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, дав належну оцінку наданим доказам в їх сукупності та прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Заочне рішення Розівського районного суду Запорізької області від 11 листопада 2015 року у цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: