У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:головуючого судді: - Ковальчук Н.М.,

суддів - Шеремет А.М., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання - Пиляй І.С.,

з участю: позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - адвоката Бондара Ю.М.,

представника відповідача - Климця І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Рівнетурист» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 лютого 2017 року вказаний позов задоволено частково: стягнуто з ПрАТ «Рівнетурист» на користь ОСОБА_2 нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі, що належить до сплати, але не менше розрахованої згідно мінімальної заробітної плати, в сумі 1 008,90 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.01.2006 року по 31.12.2016 року включно у сумі 1 000 грн., та моральну шкоду в сумі 500 грн.. Стягнуто з ПрАТ «Рівнетурист» на користь ОСОБА_2 551 грн. 20 коп. судового збору.

Вважаючи рішення суду таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що при його звільненні з роботи відповідачем не було проведено розрахунку у відповідності до вимог закону, і такий розрахунок не проведений і досі. Додає, що даний факт жодним чином не заперечувався представником відповідача під час судового розгляду. Вказує, що станом на 31 грудня 2016 року сума середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 16213,20 грн.. Заперечує висновок місцевого суду про співмірність (істотність) та розмір невиплаченої заробітної плати, на яку позивач має право, порівняно із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, на яку він претендує, та задоволення у зв'язку з цим позовних вимог на суму 1 000 грн., і покликається на правові позиції Верховного Суду України від 03.07.2013р. № 6-60цс13 та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22.06.2011р.. Зауважує, що в разі відсутності спору між сторонами щодо розмірну належних до виплати сум, відсутні і правові підстави для зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Акцентує увагу на тому, що висновок місцевого суду про те, що позивач жодного разу не звертався до відповідача за виплатою заробітку не відповідає дійсним обставинам справи та спростовується звукозаписом судового засідання, з якого вбачається, що таке звернення мало місце щонайменше тричі. Вважає несправедливою суму морального відшкодування, визначеного судом, адже неправомірними діями відповідача були порушені його нормальні життєві зв'язки, він терпів моральні страждання, був змушений економити, вдавався до позичок коштів у знайомих та друзів. Окрім цього не відрахування відповідачем у спірний період внесків із його заробітної

______________________________________________________________________

Справа № 569/6583/16-ц Головуючий в суді І інстанції - Бердій М.А.

Провадження № 22-ц 787/607/2017 Доповідач - Ковальчук Н.М.

плати до пенсійного фонду спричинило незарахування цього періоду до пенсійного стажу. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітуку за час вимушеного прогулу та в повному обсязі про стягнення моральної шкоди.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення боргу по заробітній платі в сумі 1008,90 грн сторонами не оскаржено, а тому в цій частині рішення суду в апеляційному порядку не перевіряється.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення учасників процесу, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що позивач перебував із відповідачем у трудових відносинах, працюючи з 03 січня 1992 року на посаді токаря четвертого розряду Автопідприємства «Турист». 15 жовтня 1992 року йому було присвоєно кваліфікацію токаря п'ятого розряду, а 15 жовтня 1993 року токаря шостого розряду.

02 жовтня 2000 року АТП «Турист» передано в оренду приватному підприємству АТП «Автотур». 15 червня 2001 року договір оренди з ПП АТП «Автотур» розірваний.

15 червня 2001 року ОСОБА_2 був звільнений з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України.

Спірні відносини між сторонами виникли у зв'язку з невиплатою відповідачем позивачу належних при звільненні сум.

Звертаючись до суду з позовними вимогами, які зменшив під час провадження справи в суді, про стягнення боргу по заробітній платі, ОСОБА_2 обґрунтовував свої вимоги ст. 116, ч. 2 ст. 233, 237-1 КЗпП України та просив стягнути на його користь з відповідача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 січня 2006 року по 31 грудня 2016 року включно в сумі 16 213 грн. 20 коп., а також моральну шкоду, завдану йому порушенням його трудових прав, у розмірі 5 000 грн..

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався передбаченим законом обов'язком власника або уповноваженого ним органу провести із працівником повний розрахунок при звільненні та виходив з істотності і розміру невиплаченої позивачу заробітної плати, на яку він дійсно має право, порівняно із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на яку він претендує.

Суд взяв до уваги і ту обставину, що з моменту звільнення з роботи позивач жодного разу не звертався до відповідача про виплату йому нарахованої заробітної плати.

Не звертався позичав також до інших органів, в тому числі до суду, з вимогами про відновлення порушеного права.

При визначенні розміру середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди суд враховував тривалий час, що пройшов з часу невиплати заробітної плати (з червня 2001 року) до часу звернення з позовом( 25 травня 2016 року), вразхував відсутність причин, які позбавляли б позивача можливості за цей період звернутись за захистом своїх прав і прийшов до правильного висновку прочасткове задоволення цих вимог .

На підтвердження даного висновку в рішенні суду містяться необхідні доводи й обґрунтування, з якими погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Що ж стосується посилань апелянта на помилковість висновку місцевого суду про співмірність (істотність) та розмір невиплаченої заробітної плати, на яку позивач має право, порівняно із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, на яку він претендує, то вони колегією суддів оцінюються критично.

Заявляючи вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 16 213,20 грн., позивач вказав період з 06.01.2006 року по 31.12.2016р., при цьому навівши наступний розрахунок: 118 грн. (середньомісячна мінімальна заробітна плата) : 20 днів (кількість робочих днів у травні 2001 року) = 5,90 грн (розмір середньоденної заробітної плати) * 2 748 днів (кількість робочих днів затримки розрахунку) = 1 623,20 грн.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.99 № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" встановлено, що при визначенні розміру відшкодування необхідно враховувати розмір спірної суми, на яку позивач має право, частку, яку вона становить у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та інших обставин справи.

Колегія суддів апеляційного суду враховує істотність та розмір невиплаченої позивачу заробітної плати, на яку він дійсно має право, а саме 1 008,90 грн., порівняно із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на яку він претендує, а саме 16213,20 грн., та вважає відповідний висновок місцевого суду законним.

Покликання апеляційної скарги на помилковість висновку місцевого суду про те, що позивач жодного разу не звертався до відповідача за виплатою заробітку, колегією суддів до уваги не беруться, оскільки такі доводи не підтверджені жодними доказами. Звукозапис судового засідання, на який посилається позивач, є поясненнями сторони в судовому процесі, а не доказами у розумінні ст. 57 ЦПК України.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як встановлено судом, в результаті порушення трудових прав позивача відповідачем, які виявились у невиплаті всіх належних сум при звільненні, позивач був змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, відновлення нормальних життєвих зв'язків, що призвело до моральних страждань.

Колегія суддів, враховуючи принципи розумності та справедливості, характер і обсяг страждань позивача, приходить до висновку, щостягненню підлягає сума морального відшкодування, визначена місцевим судом, і така сума є достатньою та справедливою.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 лютого 2017 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя Ковальчук Н.М.

Судді : Шеремет А.М.

Шимків С.С.