АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/811/17 Справа № 205/528/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Пищида М.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2017 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі :

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Петешенкової М.Ю.,

за участі секретаря Григор»євій В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2016 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа Служба у справах дітей Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради про виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі ПАТ «КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа Служба у справах дітей Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради про виселення.

В обґрунтування позову ПАТ «КБ «ПриватБанк» зазначив, що 07 грудня 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, згідно умов якого позивач надав ОСОБА_2 кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 151500 грн. строком до 07 грудня 2027 року, а відповідач зобовязалася кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 07 грудня 2007 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, за яким відповідач передала в іпотеку квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1. Разом з тим, ОСОБА_2 свої зобовязання щодо повернення кредиту, сплати процентів та комісії не виконала. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2015 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Відповідач та інші мешканці квартири добровільно приміщення не звільняють, тому підлягають виселенню.

Тому позивач просить виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2016 року в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа Служба у справах дітей Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, про виселення відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог ПАТ «КБ «ПриватБанк» в повному обсязі.

Апелянт вказує на те, що судом не враховано, що предмет іпотеки було придбано позичальником за рахунок кредитних коштів, а тому виселення з нього громадян без надання іншого житлового приміщення відповідає чинному законодавству.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, 07 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого відповідно до Статуту є ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 25), та ОСОБА_2 було укладено договір про іпотечний кредит № DNUHG2, згідно умов якого банк надав відповідачу грошові кошти в сумі 151500 грн. зі сплатою 15,00 % річних, строком до 07 грудня 2027 року (а.с. 7-11).

07 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого відповідно до Статуту є ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 25), та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір № DNUHG2, згідно умов якого відповідач передала банку в іпотеку квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12-14).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2015 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за договором про іпотечний кредит № DNUHG2 від 07 грудня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 27,9 кв.м., житловою 16,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15-18).

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що наявність судового рішення від 27.05.2015 року про звернення стягнення на спірне домоволодіння є підставою для виселення відповідачів відповідно до ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про виселення, суд першої інстанції виходив із того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не вказав в прохальній частині позову яких саме інших осіб позивач просить висилити з квартири та не надав докази про кількість зареєстрованих осіб в спірній квартири, тому, виходячи з положень ст. 109 ЖК УРСР, відмовив у виселенні відповідачів зі спірного будинку без надання їм іншого постійного житла.

Однак, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду, виходячи з наступного.

За змістом ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Спірне домоволодіння придбане ОСОБА_2 за рахунок кредитних коштів. При цьому їх повернення забезпечене іпотекою відповідного спірного жилого приміщення, згідно договору іпотеки № DNUHG2 від 07.12.2007 року, що в контексті ч.2 ст.109 ЖК УРСР вважається достатніми підставами для виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Однак, суд першої інстанції на вказану обставину уваги не звернув, та неправильно застосував положення ч.2 ст.109 ЖК УРСР, у звязку з чим, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.

Як вбачається з інформаційної довідки адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області, за адресою м. Дніпропетрвськ, вул Караваєва АДРЕСА_2 зареєстрованою значиться відповідач ОСОБА_7, ОСОБА_4, у звязку з чим, підлягають виселенню із зазначеного будинку без надання іншого постійного житла, на підставі статті 109 ЖК УРСР та статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку».

Тоді як ОСОБА_2, за вищевказаною адресою не зареєстровані та не мешкають, а тому позовні вимоги в частині їх виселення із спірного домоволодіння задоволенню не підлягають.

За викладених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню з підстав, передбачених п.п. 1, 4 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та виселення ОСОБА_7, ОСОБА_4 із житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетрвськ, вул Караваєва АДРЕСА_2, без надання іншого житлового приміщення. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ПАТ «КБ «ПриватБанк» при подачі позову 26.01.2016 року вірно був сплачений судовий збір в розмірі 1378 грн., відповідно до п.п 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08.07.2011 року (в редакції на час подання позову).

Згідно п.п. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08.07.2011 року (станом на час подання апеляційної скарги 18.10.2016 року), за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 110% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, що становить 1515, 80 грн.

Таким чином, з відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_4 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 1378 грн. та за подачу апеляційної скарги в розмірі 1515, 80 грн., а всього 2893, 80 грн.

Керуючись ст. п. 1 ч. 1 ст. 205, 209, ст.ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2016 року в частині виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4 в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - скасувати.

Висилити ОСОБА_3, ОСОБА_4 в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які зареєстровані у квартирі (предмет іпотеки) розташованій за адресою:Дніпропетровська область, АДРЕСА_3 .

Стягнути судовий збір з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в розмірі 1446, 90 грн. з кожного.

В інший частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: