Справа № 495/364/17
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 травня 2017 року м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого судді: Мишко В.В.
при секретарі судового засідання: Левченко А.В.
за участю представників сторін:
від позивача: ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 виданий 18.10.1996 року)
від відповідача: Євчук І.В. (довіреність № 42 від 16.01.2017 року)
Брегой Є.В. (довіреність № 348 від 13.03.2017 року)
Москов М.В. (довіреність № 409 від 27.03.2017 року)
від прокуратури: Немцев Є.Г. (посвідчення № 036350 видане 19.11.2015 року)
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/364/17
до Військової частини НОМЕР_2
за участю Військової прокуратури Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України
про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та моральної шкоди
23.01.2017 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою (з урахуванням поданих 17.02.2017 року та 14.03.2017 року уточнень) до Військової частини НОМЕР_2 (далі по тексту відповідач) про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та моральної шкоди (а.с.1-6, 101-107, 132-138).
Так, позивач, просить суд:
- стягнути з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі (грошовому забезпеченню) у розмірі 516 747,10 грн.;
- стягнути з військової частини НОМЕР_2 моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.;
- допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 всієї суми заборгованості по заробітній платі (грошовому забезпеченню) у розмірі 516 747,10 грн.
В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.03.2015 року у справі 2-а/608/11 адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору військова прокуратура Південного регіону України про визнання протиправною бездіяльність, донарахувати та виплатити різницю, зобов`язання надати оновлену довідку, зобов`язання здійснити вказані нарахування та зобов`язання сплатити страхові внески задоволено. Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.07.2016 року постанова Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.03.2015 року залишена без змін та вступила у законну силу з моменту проголошення. На виконання вказаних рішень судів військовою частиною НОМЕР_2 у серпні-вересні 2016 року проведено відповідне донарахування заробітної плати (грошового забезпечення) ОСОБА_1 на загальну суму 516 747,10 грн. Нарахування ОСОБА_1 заробітної плати (грошового забезпечення) на суму 516 747,10 грн. підтверджується матеріалами перевірки фінансового відділу військової частини НОМЕР_2 Білгород-Дністровським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України та матеріалами виконавчого провадження за виконавчим листом у справі 2а-608/11. Однак, за твердженням позивача, командуванням військової частини НОМЕР_2 навмисно кошти, які надходили, направлялися не на позачергове виконання судового рішення, а на виплату інших видів грошового забезпечення військовослужбовців. Рішення суду військова частина НОМЕР_2 може виконати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату, як з рахунків загального фонду, так і рахунків спеціального фонду, отримавши лише дозвіл на їх використання. Крім того, позивач вважає, що такими діями відповідача йому завдано моральну шкоду.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.01.2017 року відкрито провадження у справі № 495/364/17 за позовом ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_2 про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та моральної шкоди. Справу призначено до розгляду (а.с.44).
Відповідачем ВЧ НОМЕР_2 , подано до суду заперечення на позовну заяву ОСОБА_1 за яким командир військової частини просив суд відмовити ОСОБА_1 в позові в повному обсязі у зв`язку з тим, що трудових відносин між ОСОБА_1 та ВЧ НОМЕР_2 не було; ОСОБА_1 проходив військову службу в органах військової прокуратури і отримував не заробітну плату, а грошове забезпечення; командування військової частини не має права направляти кошти, які надходять лише на грошове забезпечення військовослужбовцям, на інші цілі (а.с.64-67).
15.03.2017 року заступник військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України звернувся до суду із заявою про вступ у справу №495/364/17 за позовом ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_2 про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та моральної шкоди, з метою представництва інтересів держави в особі Міністерства оборони України (а.с.146-148).
В судових засіданнях позивач ОСОБА_1 , заявлені (уточнені) до суду позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.
В судових засіданнях представники відповідача (Військової частини НОМЕР_2 ) Євчук І.В., ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та військовий прокурор Немцев Є.Г., із заявленими (уточненими) ОСОБА_1 , із заявленими (уточненими) ОСОБА_1 позовними вимогами не погодилися та заперечували в повному обсязі. Пояснили, що в поданій ОСОБА_1 позовній заяві предметом позову є не заробітна плата, як про те зазначає позивач, а є грошове забезпечення, яке ОСОБА_1 отримував будучі військовослужбовцем під час проходження військової служби на посаді військового прокурора Болградського гарнізону Південного регіону України, трудовий договір між сторонами (ВЧ НОМЕР_2 та ОСОБА_1 ) не укладався, тобто трудові відносини взагалі відсутні. Передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб. Позивач в порушення норм процесуального права щодо визначення підсудності, незважаючи на наявність рішення суду в порядку адміністративного судочинства, повторно звернувся до суду з тими ж самими вимогами з приводу одного й того ж предмету спору в порядку цивільного судочинства. Отже, стягнення заявленої позивачем в порядку цивільного судочинства суми у цьому спорі, при наявності рішення суду адміністративного судочинства щодо нарахування та стягнення цієї ж суми є подвійною відповідальнстю за одне і теж правопорушення (зобов`язання), що в розрізі положень Конституції України є недопустимим. Щодо моральної шкоди позивачем не представленого до суду жодних доказів нанесення йому відповідачем такої шкоди, більш чого в обгрунтування таких вимог посилається га норми КЗпП України за відсутності між сторонами (ВЧ НОМЕР_2 та ОСОБА_1 ) трудових відносин. За таких обставин, на думку представників відповідача та прокурора, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ВЧ НОМЕР_2 нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та моральної шкоди слід відмовити, а провадження у справі закрити.
Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно із ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій.
Справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п.1 ч.1 ст.3 КАС України).
Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п.7 ч.1 ст.3 КАС України).
За п.4 ч.1 ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Згідно із ч.2 ст.21 Кодексу адміністративного судочинства України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами у порядку цивільного або господарського судочинства.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що у порядку адміністративного судочинства розглядається позов, у якому фізичною особою оскаржуються рішення, дії чи бездіяльність та ставиться вимога про відшкодування завданої цими рішеннями, дією чи бездіяльністю шкоди.
Поданий до суб`єкта владних повноважень позов про відшкодування шкоди є адміністративним у разі, якщо він безпосередньо стосується управлінських функцій відповідача відповідно до законодавства.
В даної ситуації спір виник щодо стягнення заборгованості із невиплаченої заробітної плати, нарахованої на виконання рішення адміністративного суду про зобов`язання перерахувати та сплатити заробітну плату.
У відповідності до ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, межі позову та підстави визначає позивач, а суд не може змінити їх.
Так, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та моральної шкоди.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.03.2015 року у справі 2-а/608/11 адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору військова прокуратура Південного регіону України про визнання протиправною бездіяльність, донарахувати та виплатити різницю, зобов`язання надати оновлену довідку, зобов`язання здійснити вказані нарахування та зобов`язання сплатити страхові внески задоволено, а саме:
- зобов`язано військову частину НОМЕР_2 до отриманої позивачем за період служби заробітної плати (грошового забезпечення) (у тому числі до матеріальної допомоги на оздоровлення за 2007 - 2010 роки та допомоги для поліпшення соціально-побутових умов за 2007 - 2010 роки, одноразових й щомісячних винагород (у тому числі на день свят) донарахувати та виплатити мені за період з 01.05.2007 року по 15.12.2010 року 10% надбавку до посадового окладу відповідно до додатку № 40 постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 09.03.2006 року №268;
- зобов`язано військову частину НОМЕР_2 донарахувати та виплатити позивачу за період з 01.01.2008 року по 15.12.2010 року різницю між заробітною платою (без премії), грошовим забезпеченням (без премії), визначеною за умовами оплати праці, згідно з нормативно-правовими актами, що втратили чинність (Укази Президента України від 23.02.2002 року № 173/2002, від 05.05.2003 року № 389/2003 - постанова Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.11.2013 року) та розміром заробітної плати (у тому числі до матеріальної допомоги на оздоровлення за 2008 - 2010 роки та допомоги для поліпшення соціально-побутових умов за 2008 -2010 роки, одноразових й щомісячних винагород (у тому числі на день свят), встановленим за новими умовами оплати праці, яка суттєва була зменшена (а.с.12-15).
Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.07.2016 року постанова Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.03.2015 року залишена без змін та вступила у законну силу з моменту проголошення (а.с.16-21).
На виконання вказаних рішень судів військовою частиною НОМЕР_2 у серпні 2016 року проведено відповідне донарахування заробітної плати (грошового забезпечення) ОСОБА_1 на загальну суму 516 747,10 грн.
Нарахування ОСОБА_1 заробітної плати (грошового забезпечення) на суму 516 747,10 грн. підтверджується матеріалами перевірки фінансового відділу військової частини НОМЕР_2 Білгород-Дністровським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України та матеріалами виконавчого провадження за виконавчим листом у справі 2а-608/11.
Позивач стверджує, що військовою частиною НОМЕР_2 довідку-розрахунок донарахованої заробітної плати (грошового забезпечення) ОСОБА_1 відповідно до рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.03.2015 року у справі 2а-608/11 на адресу ОСОБА_1 навмисно не надається, посилаючись на перевірку цього розрахунку головним розпорядником бюджетних коштів, яка триває півроку.
На думку ОСОБА_1 , позиція військової частини НОМЕР_2 є протизаконною, оскільки військова частина НОМЕР_2 є юридичною особою, роботодавцем зі своїм фінансовим органом та перевірка будь-яких довідок, розрахунків не впливає на зобов`язання роботодавця після нарахування надати довідку про заробітну плату працівнику.
13.09.2016 року за вих. № 1054 військовою частиною НОМЕР_2 на адресу головного розпорядника коштів Міністерства оборони України направлена заявка на забезпечення коштами за кошторисними призначеннями: КЕКВ 2112 (забезпечення грошовим забезпеченням).
Протягом вересня - грудня 2016 року головним розпорядником коштів щомісячно на потреби військової частини НОМЕР_2 на виплату грошового забезпечення виділялися грошові кошти, у тому числі за заявкою № 1054 від 13.09.2016 року.
Однак, як стверджує позивач, командуванням військової частини НОМЕР_2 навмисно кошти, які надходили, направлялися не на позачергове виконання судового рішення, а на виплату інших видів грошового забезпечення військовослужбовців. Рішення суду військова частина НОМЕР_2 може виконати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату, як з рахунків загального фонду, так і рахунків спеціального фонду, отримавши лише дозвіл на їх використання.
З цих підстав, на військову частину НОМЕР_2 державним виконавцем вже двічі накладено штраф за загальну суму 15 300 гривен.
Нарахування на суму 516 747,10 гривен було проведено службовцем ОСОБА_4 , який є досвідченим фінансистом та колишнім начальником фінансової служби ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім того, дана довідка перебувала на вивченні та опрацюванні у департаменту фінансів МО України.
Дана довідка надана ОСОБА_1 . Південним територіальним управлінням внутрішнього аудиту - згідно з розрахунку № 4 (за підписом начальника фінансового відділу - головного бухгалтера ОСОБА_2 ) військова частина НОМЕР_2 здійснила відповідне донарахування грошового забезпечення на суму 516 747,10 гривен, що повністю узгоджується із заявками, які військова частина НОМЕР_2 направляла до департаменту фінансів Міністерства оброни України щодо надання коштів за даним розрахунком по КЕКВ - 2112.
Беззаперечними підтвердженнями наявності цієї довідки-розрахунку є акт зустрічної перевірки достовірності та обґрунтованості видачі довідки для призначення пенсії № 801 від 29.11.2016 року, відповідно до якого Білгород-Дністровським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Одеської області встановлено, що військовою частиною НОМЕР_2 :
1) проведено такий перерахунок;
3) на підставі основної довідки-розрахунку було проведено розрахунок та надано як ОСОБА_1 , та і управлінню оновлену довідку за останні 24 місяці підряд перед зверненням за пенсією від 28.09.2016 року № 1133 та від 05.12.2016 року № 1532 від та довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 на день звільнення від 28.09.2016 року № 1132;
4) щомісячні заявки військової частини НОМЕР_2 на отримання коштів саме на суму довідки-розрахунку 516 747,10 гривен.
Позивач стверджує, що у військової частини НОМЕР_2 було достатньо часу від корегувати дану довідку, перевірити належним чином уповноваженими посадовими особами, отримати первинні документи.
Крім того, що без первинних документів військовою частиною НОМЕР_2 вже проводився розрахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 , надавалися відповідні довідки-розрахунки та виплачувались кошти за наступними судовими рішеннями:
1) постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2011 року у справі 2а-1216/10/1505 (довідка-розрахунок на суму 122 079,25 гривен);
2) постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одкської області від 15 лютого та ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2012 року у справі 2а -608/11/1505 (довідка-розрахунок на суму133 363,28 гривен);
3) постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 листопада 2013 року у справі 495/6257/13-а (довідка-розрахунок на суму 301 064,42 гривен.
Право на працю є основним конституційним правом громадян України. Воно проголошене ст.43 Конституції України, визнається за кожною людиною і становить собою можливість заробляти на життя працею, яку людина вільно обирає або на яку погоджується.
Згідно із ст.94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.
Статтею 98 Кодексу законів про працю України передбачено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.
Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
Необхідність застосування законів про працю у цих правовідносинах обумовлена тим, що державний чи інший публічний службовець не повинен мати переваг, порівняно з працівниками, які працюють за трудовим договором. До того ж, для публічних службовців це питання не врегульовано інакше спеціальними законами.
Пунктом 2.1. Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень частини четвертої статті 50 Закону України «Про прокуратуру» № 10-рп/2007 від 25.10.2007 року Конституційний Суд України установив, що: « Згідно статті 121 Конституції України, статей 6, 13 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему органів, до якої належать військові прокуратури. Системний аналіз статей 15, 16, 46, 46-1, 50, 50-1 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави вважати, що кадри органів прокуратури також становлять єдину систему, тобто військовослужбовці військових прокуратур, які перебувають на посадах прокурорів (стаття 56 Закону) і слідчих прокуратури, є працівниками прокуратури України».
Пунктом 2.2 вказаного Рішення Конституцій Суд України установив, що: «посилання в частині другій статті 46-1 Закону України «Про прокуратуру» на те, що військовослужбовці військових прокуратур проходять службу відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та інших законодавчих актів України, якими встановлені правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України, стосується лише тих особливостей, які не можуть бути притаманні проходженню служби іншими працівниками прокуратури, зокрема відмінностей, пов`язаних з наявністю офіцерського звання і порядком його присвоєння, порядком отримання продовольчого та речового забезпечення, обмундирування, наданням певних пільг і компенсацій, передбачених саме для військовослужбовців, тощо».
Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до ст.13 Закону України «Про оплату праці», оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань.
Відповідно до п.5 постанови Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах складається з посадового окладу, інших виплат (крім надбавки за ранг та надбавки за вислугу років), установлених цією постановою, а також окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, установлених у розмірі і порядку, що визначаються законодавством для військовослужбовців. Для обчислення розміру складових грошового забезпечення замість надбавки за ранг застосовується розмір окладу за військовим званням.
Відповідно до ст.ст. 49, 52 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, яка діяла на той час), працівники військових прокуратур, отримують заробітну плату (грошове забезпечення), яка складається із посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років та фінансується за рахунок Міністерства Оборони України (в даному випадку за рахунок військової частини НОМЕР_2 ).
Із наведеного вбачається, що ОСОБА_1 , як військовий прокурор Болградського гарнізону, приймався та звільнявся з роботи Генеральним прокурором України, та водночас військова частини НОМЕР_2 , також на правах статусу роботодавця, забезпечувала ОСОБА_1 заробітною платою.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Абзацом 3 п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008 визначено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Таким чином, при звільнені ОСОБА_1 та на підставі рішення судів з ОСОБА_1 не було здійснено розрахунок по заробітній платі, що є прямим порушенням Конституції України та Кодексу законів про працю України.
Також, зазначення обставини, щодо відсутності коштів на здійснення розрахунку по заробітній платі, не є підставою для її невиплати, а тому дані кошти повинні бути сплачені позивачу в обов`язковому порядку.
Так, Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» визначає особливості примусового виконання рішення суду про стягнення коштів або про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким виступає державний орган, установа, організація, підприємство або юридична особа, примусова реалізація майна якої заборонена.
Основним нововведенням закону є погашення заборгованості державних органів (установ, організацій) та державних підприємств за рішеннями суду за рахунок коштів спеціальної бюджетної програми.
При стягненні заборгованості з державного органу стягувач звертається до Державної казначейської служби із заявою про виконання рішення суду, додає це рішення, виконавчий документ та інші необхідні документи, згідно з переліком, визначеним Кабінетом Міністрів.
За такими рішеннями суду Державна казначейська служба протягом 3 місяців перераховує стягувачу суму заборгованості шляхом списання коштів з рахунків державного органу - боржника, а в разі їх відсутності за рахунок коштів бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду.
Відповідно до роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб.
Крім того, зі змісту ст.3 Цивільного процесуального кодексу України та ст.15 Цивільного кодексу України вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.
Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року по справі № 6-94ц13, яка відповідно до ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України, є обов`язковою.
Як встановлено під час розгляду справи та було вище зазначено, у відповідності та на виконання постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.03.2015 року у справі 2-а/608/11 та ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.07.2016 року військовою частиною НОМЕР_2 у серпні-вересні 2016 року проведено відповідне донарахування заробітної плати (грошового забезпечення) ОСОБА_1 на загальну суму 516 747,10 грн., що документально підтверджується, однак, до сих пір вказані судові рішення в повному обсязі військовою частиною НОМЕР_2 не виконані та відповідні суми ОСОБА_1 не виплачені, у зв`язку з чим такі порушені відповідачем права позивача підлягають захисту шляхом примусового стягнення з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі (грошовому забезпеченню) в розмірі 516 747,10 грн.
Крім того, ОСОБА_1 просить суд стягнути на його користь з Військової частини НОМЕР_2 моральну шкоду в сумі 50 000 грн.
Відповідно до ст.237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Так, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.
Позивач зазначає, що з моменту розрахунку заробітну плату ОСОБА_1 не отримує більше 6 місяців. У зв`язку зі значною затримкою заробітної плати, ОСОБА_1 відчуває моральні страждання, втратив нормальні життєві зв`язки, був змушений економити на харчах, одязі, не сплачував комунальні послуги. Позивач стверджує, що не мав змоги купити ліки, оскільки являється інвалідом 2 групи, подарунки синові, доньці, онуку, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , оплату навчання синові у вищому навчальному закладі, що призвело до значних душевних переживань.
Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами та доповненнями) встановлено порядок, підстави та умови доказування і стягнення моральної шкоди.
Доведення наявності моральної (немайнової) шкоди здійснюється шляхом визначення в позовній заяві конкретних обставин, за яких було заподіяно шкоду, а також зазначення того, які неправомірні діяння було вчинено щодо позивача, в чому полягає шкода, що було підставою визначення запропонованого позивачем розміру або форми її відшкодування, якими доказами це підтверджується. Предметом доказування повинна бути глибина моральної (немайнової) шкоди, від якої в кінцевому підсумку залежать розмір та форми відшкодування останньої.
Між тим, в порушення положень ст.237-1 Кодексу законів про працю України, ст.1167 Цивільного кодексу України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ОСОБА_1 у позовній заяві не наведено чітких обставин та підстав, а також не представлено до суду жодного доказу, які б свідчили про нанесення йому відповідачем моральної шкоди в розмірі 50 000 грн.
Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У відповідності до п.2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст.213 ЦПК). Обґрунтованим визнається рішення, яке ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставин, які мають значення для вирішення справи.
Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про часткову обґрунтованість, правомірність та законність позовних вимог ОСОБА_1 , у зв`язку з чим його позовна заява до Військової частини НОМЕР_2 за участю Військової прокуратури Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ст.ст. 79, 88 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави.
Крім того, враховуючи обставини справи про будь-які дії, що свідчать не інакше як про зволікання відповідачем із виплатою, беручи до уваги тривалий час невиплати суми заборгованості, звернення до суду особи із таким питанням, суд, відповідно до ч.2 ст.367 Цивільного процесуального кодексу України, прийшов до переконання про необхідність задоволення вимоги позивача про допущення негайного виконання рішення в частині стягнення всієї суми боргу.
Керуючись ст.ст. 3, 10-11, 57-60, 79, 88, 157, 197, 208-209, 212-215, 218, 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 за участю Військової прокуратури Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі (грошовому забезпеченню) в розмірі 516 747 (п`ятсот шістнадцять тисяч сімсот сорок сім) гривень 10 (десять) копійок.
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь держави судовий збір за розгляд позовної заяви в розмірі 5 167 (п`ять тисяч сто шістдесят сім) гривень 47 (сорок сім) копійок.
У відповідності до частини 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, допустити негайне виконання рішення в частині стягнення всієї суми боргу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя В.В. Мишко