АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження: №22-ц/791/943/17 Доповідач: Майданік В.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого Майданіка В.В.

суддів: Кутурланової О.В.,

ОСОБА_1

секретар Цулукіані І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб Херсонської міської ради) про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, виселення та зобовязання до вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И Л А:

19 жовтня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб Херсонської міської ради), просив: визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування жилим будинком №54 по вул.Достоєвського в м.Херсоні; виселити ОСОБА_2 з вказаного будинку; усунути позивачу перешкоди в користуванні вказаним будинком шляхом визнання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 такими, що підлягають зняттю з реєстрації місця проживання у вказаному будинку, зобовязавши відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб Херсонської міської ради на відповідне зняття.

Позов обґрунтував наступним. Відповідач ОСОБА_2 є його рідним батьком, а відповідач ОСОБА_4 є його рідним братом. За договором дарування від 26.04.2006 року його баба зі сторони матері ОСОБА_5 подарувала йому (тобто позивачу) будинок №54 по вул.Достоєвського в м.Херсоні. З боку відповідачів створюються йому перешкоди у користуванні вказаним будинком.

Так, обидва відповідачі є зареєстрованими у зазначеному будинку, проте вони не несуть обовязки по його утриманню, всі витрати (по сплаті за світло, газ, водовідведення, водопостачання, земельний податок) несе виключно він.

Відповідач ОСОБА_4 не проживає в будинку останні 10 років у звязку з виїздом за межі України, в будинку відсутні його речі. Він не є членом сімї позивача і надав письмову заяву, що не заперечує проти зняття його з реєстрації за місцем розташування спірного будинку.

Відповідач ОСОБА_2 перестав складати його сімю після припинення у 2007 році шлюбних відносин зі своєю дружиною ОСОБА_6, яка є його (позивача) матірю. Реєстрація в будинку батька позивача була повязана із шлюбними відносинами з дружиною матірю позивача. Після повторного одруження ОСОБА_2 сумісне проживання його з позивачем стало неможливим. Своєю поведінкою вказаний відповідач робить неможливим спільне проживання з позивачем.

Позивач, посилаючись на норми ст.ст.317, 321, 391, 403, ч.2 ст.405 ЦК України, вказує на те, що серед обовязків, покладених сервітутом, є зобовязання особи, яка користується сервітутом, вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Однак, як вказує позивач, його батько ОСОБА_2 не дотримується обовязків, покладених на нього відносно внесення плати за користування майном, що є підставою для втрати ним права користування житлом.

Заочним рішенням суду від 17 січня 2017 року позов було задоволено. Суд вирішив: визнати обох відповідачів такими, що втратили право користування жилим будинком №54 по вул.Достоєвського в м.Херсоні; зобовязати відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб Херсонської міської ради зняти з реєстрації місця проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 та ОСОБА_2; виселити ОСОБА_2 з вказаного будинку.

Ухвалою суду від 04 квітня 2017 року було залишено без задоволення заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить вказане заочне рішення суду скасувати в частині визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, та виселення і постановити нове рішення про відмову в позові в частині позовних вимог щодо нього, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права та неповне зясування обставин справи. Зокрема, вказав, що суд не звернув увагу на те, що він (тобто заявник) проживає за вказаною адресою з 1986 року і зареєстрований там з 1988 року як член сімї власника. Також зазначив, що поза увагою суду залишилась та обставина, що він надав документи про сплату ним комунальних послуг за користування житлом, документи про внесення поліпшень (установка газового опалення (колонка), гідроакумулятора, бойлера, газового лічильника).

Отже, рішення суду не оскаржується в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, та зобовязання відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Херсонської міської ради зняти з реєстрації місця проживання у вказаному будинку ОСОБА_4.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Згідно свідоцтву про народження серія І-КГ №231899 батьком позивача є відповідач ОСОБА_2, а матірю ОСОБА_6 (а.с.94).

Сторонами не заперечуються той факт, що ОСОБА_5 є бабою зі сторони матері позивача ОСОБА_3, батько якого відповідач ОСОБА_2 був одружений з ОСОБА_6 матірю позивача.

ОСОБА_5 була власником будинку №54 по вул.Достоєвського в м.Херсоні на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.04.2006 року, що підтверджується договором дарування від 26.04.2006 року (а.с.7).

Відповідно до даних домової книги і це не заперечується сторонами, постійне місце проживання відповідача ОСОБА_2 зареєстроване в зазначеному будинку 10.09.1999 року (а.с.10).

За нотаріально посвідченим договором дарування від 26.04.2006 року ОСОБА_5 (баба позивача) подарувала позивачу (тобто своєму онуку) ОСОБА_3 належний їй вказаний житловий будинок (а.с.7).

Згідно свідоцтву про розірвання шлюбу 25.12.2007 року був розірваний шлюб між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (а.с.26).

При поданні позову позивач надав витяг з абонентських книжок по розрахунку за електроенергію (а.с.15), за вивезення твердих побутових відходів та відповідний договір (а.с.16), виписаних на його імя, надав договір про надання послуг електрозвязку, укладений 02.02.2008 року між ним та ВАТ "Укртелеком" (а.с.17), надав витяг з розрахункової книжки по розрахунках за природний газ без дати, виписану на його імя (а.с.18), а також квитанцію про сплату ОСОБА_3 за вересень 2009 року за газ (а.с.18).

При розгляді справи в суді першої інстанції позивач також надав документи: про сплату ОСОБА_3 за спожитий газ: у 2012 році 1 раз, у 2015 році 2 рази, у 2016 році 1 раз (а.с.43-44); про сплату ОСОБА_3 за воду та каналізацію: у 2014 році 3 рази, у 2016 році 1 раз (а.с.45-46); про сплату ОСОБА_3 за спожиту електроенергію; у 2012 році 1 раз, у 2015 році 2 рази, у 2016 році 1 раз (а.с.47-48).

До своєї заяви про перегляд заочного рішення ОСОБА_2 долучив: копії документів про сплату ОСОБА_2 за спожиті послуги водоканалу у 2006, 2007 році (а.с.74, 75); копії документів про сплату ОСОБА_2 за спожиту електроенергію у червні 2008 року (а.с.77); копії документів про сплату за послуги ВАТ "Укртелекому" по одному разу у 2007 та 2008 роках (а.с.78, 79); гарантійний талон на станцію водопостачання від 29.04.2012 року (а.с.82); документ на водонагрівальний проточний апарат і товарний чек на нього від 28.04.2013 року (а.с.84, 86).

Задовольняючи позов, суд, пославшись на ст.ст.317, 321, 391, 403, ч.2 ст.405 ЦК України, виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 не дотримується обовязків, покладених на нього відносно внесення плати за користування майном, що є підставою для втрати ним права користування житлом.

Однак до такого висновку суд дійшов при неповному зясуванню обставин, що мають значення для справи, та неправильному застосуванні норм матеріального і процесуального права, що згідно з вимогами п.п.1 та 4 ст.309 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Аналіз зібраних у справі доказів свідчить про те, що відповідач ОСОБА_2 є членом сімї власника вказаного будинку, оскільки він вселився у 1990-х роках у встановленому порядку до нього як чоловік дочки (ОСОБА_6) власника будинку (ОСОБА_5). Зміна у 2006 році власника будинку з ОСОБА_5 на її онука позивача ОСОБА_3, батьком якого є відповідач ОСОБА_2, не змінив правовий статус вказаного відповідача як члена сімї власника. Цей статус також не був змінений і розірванням шлюбу в 2007 році між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (за ініціативою останньої, як зазначив при апеляційному розгляді справи відповідач ОСОБА_2, що не заперечив позивач), які є батьками позивача.

Як зазначив позивач і це не заперечив при апеляційному розгляді справи відповідач ОСОБА_2, тільки у 2012 році позивач, ІНФОРМАЦІЯ_2, одружився і в нього виникла сімя. Як зазначив відповідач ОСОБА_2 лише 16 березня 2017 року його син не пустив його до спірного будинку, сказавши забрати свої речі. З тих пір через неможливість потрапити до спірного будинку він живе у своєї нової дружини.

Тому, як вважає колегія суддів, батько позивача ОСОБА_2, який був членом сімї колишнього власника будинку (своєї тещі), до складу якої входив і його син позивач ОСОБА_3, залишився членом сімї вже нового власника будинку після відчуження ОСОБА_5 будинку у 2006 році, оскільки продовжував жити разом з вказаним сином, був з ним пов'язаний спільним побутом. Погіршення відносин між відповідачем ОСОБА_2 та позивачем після одруження у 2012 році останнього не впливає на правовий статус ОСОБА_2

Згідно зі ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК члени сімї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сімї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сімї власника будинку (квартири) на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сімї на користування цим будинком.

При цьому, згідно вказаної вище ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сімї права користуватися займаним приміщенням. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів його сімї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖК, але тільки за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу.

Відповідно ж до ст.157 вказаного Кодексу члени сімї власника житлового будинку (квартири) можуть бути виселені у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу; виселення проводиться в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення.

А за положеннями ч.1 ст.116 вказаного Кодексу виселення наймача та членів його сімї або інших осіб, які проживають з ним, проводиться на вимогу наймодавця у випадку, коли вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

У цій же справі, як зазначалось, відповідач ОСОБА_2 має статус члена сімї власника будинку. Будь яких доказів на підтвердження обставин, вказаних у ч.1 ст.116 ЖК України, позивачем не надано. Тобто, позивачем не доведено, що відповідач ОСОБА_2 систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, на порушення вимог ст.ст.213-215 ЦПК України належно не перевірив доводів сторін, в рішенні не зазначив конкретних обставин і фактів, що слугували б підставою для задоволення позову, і безпідставно задовольнив позов.

Крім того, колегія суддів звертає увагу й на таке.

Згідно ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За ч.4 ст.10 вказаного Кодексу суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи. Також передбачено, що позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог (ч.2 ст.31 ЦПК України), що суд уточнює позовні вимоги (п.1 ч.6 ст.130 ЦПК України).

При розгляді справи в суді першої інстанції позивач підтримував свої заявлені в позові позовні вимоги, від жодної з них не відмовився.

Таким чином, предметом перегляду в апеляційному порядку є законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Зазначені позивачем щодо відповідача ОСОБА_2 з підстав, заявлених в позові, позовна вимога про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та позовна вимога про виселення, не можуть бути задоволені. Підставою для цих вимог є, з одного боку, фактичне непроживання в житлі без поважних причин понад 1 рік, а, з іншого боку, фактична присутність в житловому приміщенні.

Однак, позов заявлений і він розглянутий у такому вигляді судом першої інстанції. А тому суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ч.3 ст.405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад 1 рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Позивачем не надав належних доказів на підтвердження непроживання свого батька без поважних причин у спірному будинку понад 1 рік.

Крім того, позивачем не доведено належними доказами, що при вселенні у спірний будинок в якості члена сімї власника відповідач ОСОБА_2 зобовязався сплачувати будь-які комунальні чи інші платежі за користування житлом, адже саме з цих підстав суд першої інстанції задовольнив позов про визнання його таким, що втратив право на користування житлом. Також не було доведено й встановлення пізніше за домовленістю сторін плати ОСОБА_2 позивачу за користування житлом.

Отже, ОСОБА_8 вправі за ч.1 ст.405 ЦК України користуватися житлом відповідно до закону.

Таким чином, з огляду на вказане, за відсутності доказів на підтвердження непроживання вказаного відповідача без поважних причин у спірному будинку понад 1 рік вказана позовна вимога задоволенню не підлягає.

Слід також зазначити, що задовольняючи позовну вимогу щодо вказаного відповідача про його виселення, суд першої інстанції взагалі не мотивував своє рішення, не зазначив обставин, які обґрунтовували таке рішення, та доказів на їх підтвердження, не послався конкретно на правову норму, яка підлягала б застосуванню.

Отже, немає підстав як для виселення відповідача ОСОБА_2 з вказаного будинку, так і для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним будинком, власником якої є позивач, син відповідача, оскільки підстави для задоволення вказаних позовних вимог позивачем належними доказами не доведені.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судове рішення підлягає скасуванню в частині визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, та виселення з ухваленням нового рішення про відмову в позові в цій частині.

Не можуть бути прийнятими до уваги посилання позивача на те, що його батько у випадку його виселення не буде позбавлений житла, оскільки його нова дружина є власником 1/2 частини двокімнатної квартири №98 корпусу 1 будинку 29 по вул.Ворошилова в м.Херсоні. При цьому колегія суддів враховує те, що до зазначеної квартири відповідач ОСОБА_2 не має жодного відношення і що він має право на житло у спірному будинку №54 по вул.Достоєвського в м.Херсоні.

Оскільки вимога про зняття з реєстрації місця проживання є похідною від вирішення вимог про виселення та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, то слід відмовити в задоволенні й вказаної позовної вимоги.

Крім того, щодо вказаної вимоги колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до положень ст.ст.3 та 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" (в редакції закону від 10.12.2015р, що набрав чинності з 29.12.2015р) реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці здійснює орган реєстрації (виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради).

Згідно ч.1 ст.7 вказаного Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи на підставі, зокрема, заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть тощо

Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про виселення особи з житлового приміщення або про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобовязувати реєстраційні органи вчинювати такі дії немає потреби.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Таким чином з позивача на користь відповідача ОСОБА_2 необхідно стягнути судові витрати у розмірі 606,32грн., виходячи з сплаченої при поданні позовної заяви суми судового збору в 551,20грн. (а.с.1) та необхідності сплати при поданні апеляційної скарги в такому випадку 110% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, тобто, 551,20 х 110% = 606,32грн. При цьому немає значення фактично сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 715,00грн. (а.с.101).

Керуючись ст.ст.303, 307, 309 ЦПК України, ч.1 ст.116, ст.ст.116, 150, 156, 157 ЖК України, ст.ст.383, 405 ЦК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 січня 2017 року скасувати в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування будинком №54 по вул.Достоєвського в м.Херсоні, та виселення з вказаного будинку, й ухвалити нове рішення.

У позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб Херсонської міської ради) про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, виселення та зобовязання до вчинення певних дій відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 606,32грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, на нього може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ ОСОБА_9

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ ОСОБА_10

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ ОСОБА_1