Справа № 372/3288/16-ц Головуючий у І інстанції Проць Т. В.
Провадження № 22-ц/780/1747/17 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 4 18.04.2017
УХВАЛА

Іменем України

18 квітня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Ігнатченко Н.В., Яворського М.А.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа Германівська сільська рада Обухівського району Київської області про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В грудні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку. Заявлені позовні вимоги мотивував тим, що з 2004 року став фактично проживати разом із відповідачем, у 2005 році вирішив побудувати свій будинок, але не будучи жителем села та громадянином України, домовився з ОСОБА_6 про те, що вона оформить на себе земельну ділянку для забудови, а він побудує будинок, у подальшому, можливо, вони проживатимуть разом, узаконивши свої шлюбні відносини. У квітні 2005 року ОСОБА_6 народила дитину, до квітня 2008 року не працювала, знаходилася у відпустці по догляду за дитиною і не мала свого житла. Враховуючи, що земельну ділянку для забудови домоволодіння отримала ОСОБА_6, будівельний паспорт виготовлявся на її ім'я, послуги по обслуговуванню домоволодіння оплачувалися від імені відповідача. На будівництво з початку 2007 року і до квітня 2008 року він придбав будівельні матеріали і оплачував послуги по будівництву на загальну суму 280348,07 грн., що з урахуванням інфляції становить 788815,36 грн. на теперішній час. З квітня 2008 року будівництво було завершене, він перейшов проживати у будинок разом із відповідачем і дитиною. Ним було замовлено і оплачено виготовлення технічної документації, але будинок не був введений в експлуатацію, оскільки земельна ділянка на той момент ще не була приватизована відповідачем. Він бажав оформити домоволодіння на себе, оскільки сам його побудував, але відповідач заперечувала, у червні 2014 року він був змушений піти з житла, відповідач змінила замки і більше не пускає його, а в 2015 році зареєструвала шлюб з іншим чоловіком. Він звернувся до суду про встановлення факту проживання з відповідачем однією сім'єю та визнання спільним майном подружжя домоволодіння, рішенням суду від 27 травня 2016 року встановлено факт їх спільного проживання з 18 грудня 2008 року до 01 червня 2014 року і розділено майно, набуте у цьому періоді. Таким чином відповідач і її сім'я з червня 2014 року володіє, користується житловим будинком, розпоряджається майном, яке створене і придбане ним до квітня 2008 року. Просив визнати за ним право власності на будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою розміром, визначеним земельною експертизою, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 17 січня 2017 року в позові ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку відмовлено.

Позивач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 січня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що спір про отримання права власності на домоволодіння виник саме тому, що відповідач, враховуючи, що їй було дано дозвіл на забудову житлового будинку і дозвільні документи на час забудови оформлялися на неї, скористалася цим і привласнила домоволодіння. У позові він просив призначити експертизу для визначення дійсної ринкової вартості будинку, якою було б підтверджено 100 % закінчення будівництва, але суд відмовив у призначенні оцінки. Суд помилково вказав у рішенні, що законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва у судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстровано раніше, однак саме про неможливість отримати іншим шляхом право власності та зареєструвати його йдеться у позовній заяві. Суд не надав оцінки тому факту, що земельна ділянка виділена відповідачу під забудову у 2006 році, домоволодіння повністю побудоване у 2008 році, а земельна ділянка, що належала з 2006 по 2014 рік громаді села, стала власністю відповідача тільки у 2014 році. Вважає, що суду слід було застосувати ст. 376 ЦК України та визнати право власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, яка не була відведена особі, яка здійснила будівництво.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні заявлених позовних вимог про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку, суд першої інстанції виходив із того, що законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстровано раніше в установленому законом порядку.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що рішенням виконавчого комітету Германівської сільської ради від 06 лютого 2006 року № 8 ОСОБА_6 надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку і господарських споруд за адресою АДРЕСА_2

Листом КП КОР «Обухівське бюро технічної інвентаризації» від 26 листопада 2012 року повідомлено виконавчий комітет Германівської сільської ради, що в будинку АДРЕСА_1

В матеріалах справи знаходиться технічний паспорт на будинок АДРЕСА_1, виготовлений в листопаді 2012 року, із якого вбачається, що житловий будинок та прибудинкові споруди збудовані самочинно (а. с. 102).

Позивачем на підтвердження здійснення будівництва спірного будинку надано чеки будівельних магазинів на придбання будівельних матеріалів та оплату послуг по будівництву з 2007 до квітня 2008 року, договір, видаткові накладні та касові ордери, акти приймання-передачі виконаних робіт (а. с. 11 - 44).

Рішенням Обухівського районного суду від 27 травня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності, розподіл майна позов частково задоволено, встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з 18 грудня 2008 року по 01 червня 2014 року. Рішенням встановлено, що ОСОБА_6 приватизувала земельну ділянку поза межами спільного проживання сторін в якості чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу і дана земельна ділянка не є об'єктом спільною сумісної власності. Крім того, матеріалами справи підтверджується те, що на належній ОСОБА_6 земельній ділянці було розпочато будівництво житлового будинку, однак станом на час вирішення справи не встановлено наявність належного дозволу на початок будівництва, будинок не введено в експлуатацію, право власності на будинок ні за ким не зареєстровано, тому в силу ст. 376 ЦК України він може вважатись самочинним будівництвом і не є об'єктом права власності, який би підлягав поділу в судовому порядку. Крім того, всі надані докази придбання будівельних матеріалів містять відомості про те, що таке придбання здійснювалось протягом періоду до 18 грудня 2008 року, як стверджував сам позивач в судовому засіданні, будівельні роботи були закінчені до 2008 року, тому відповідні будівельні матеріали не є об'єктом спільної сумісної власності сторін і не підлягають розподілу між сторонами в межах вирішення цієї справи (а. с. 61 - 64).

Згідно довідки Германівської сільської ради Обухівського району Київської області від 05 серпня 2016 року № 484 ОСОБА_2 проживав без реєстрації за адресою АДРЕСА_1 з 2008 року по 17 червня 2014 року (а. с. 47).

Згідно довідки Германівської сільської ради Обухівського району Київської області від 25 серпня 2016 року № 203/01-21 за адресою АДРЕСА_1 немає зареєстрованих осіб (а. с. 48).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за ОСОБА_6 11 листопада 2014 року зареєстровано право власності на земельну ділянку пл. 0,07 га. для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, та пл. 0,25 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер НОМЕР_2 за цією ж адресою (а. с. 49 - 50, 97 - 100).

В матеріалах справи міститься договір № 1 про оренду житла, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 строком дії із 01 червня 2004 року по 31 грудня 2004 року, згідно якого ОСОБА_2 орендує житловий будинок в АДРЕСА_3 (а. с. 54).

Згідно довідки Краснослобідської сільської ради, ОСОБА_2 проживав за адресою АДРЕСА_4 з 2004 року по 2008 рік без реєстрації (а. с. 56).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Звертаючись до суду із позовом про визнання права власності на будинок, ОСОБА_2 наводив ст. ст. 331, 386 ЦК України в порядку нормативного обґрунтування позовних вимог.

Відповідно до ст. ст. 331, 386 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Виходячи із підстав позову, заявлених ОСОБА_2, суд першої інстанції обґрунтовано застосував роз'яснення, надані у п. 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно якого до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК України), і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо помилкового незастосування судом вимог ст. 376 ЦК України, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Пунктами 12 - 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобовязані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

На підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК).

При цьому суд має враховувати, що відсутність заперечень власника проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво, чи визнання такого позову має бути обґрунтовано відповідними доказами, що підтверджують право на вчинення таких процесуальних дій, зокрема, договорами купівлі продажу земельної ділянки, оренди, міни.

Виходячи зі змісту частини третьої статті 376 ЦК, при доведенні визначених нею умов суд може визнати право власності на самочинно збудоване майно також за особою, яка його збудувала, якщо після закінчення будівництва земельну ділянку цій особі було передано у власність або надано у користування, або з власником земельної ділянки, на якій розміщено майно, укладено договір суперфіцію (частина перша статті 413 ЦК) відповідно до її цільового призначення.

Вирішуючи справи такої категорії, суд має виходити з того, що надання земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно чи укладення договору суперфіцію може відбутися як до пред'явлення позову до суду, так і після цього.

Позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам.

Виходячи із наведених роз'яснень, оскільки із матеріалів справи вбачається, що самочинне будівництво було здійснене на земельній ділянці відповідача ОСОБА_5, із якою позивачем договору суперфіцію не укладалося і яка заперечує проти визнання за позивачем права власності, а докази відповідності будинку будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам в матеріалах справи відсутні, а також відсутні докази, що ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу, підстав для задоволення позовних вимог відповідно до ст. 376 ЦК України немає.

Доводи апеляційної скарги щодо фактичного часу набуття права власності відповідачем на земельну ділянку не мають правового значення при застосуванні ст. 376 ЦК України, оскільки станом на час розгляду справи вона є належним власником земельної ділянки, на якій знаходиться спірний будинок, і відхиляються колегією суддів.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про неправомірну відмову суду призначити у справі експертизу по визначенню дійсної ринкової вартості житлового будинку не свідчать про порушення судом вимог процесуального права, оскільки відповідно до ст. 160 ЦПК України головуючий спрямовує судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи, усуваючи із судового розгляду все, що не має істотного значення для вирішення справи.

Враховуючи, що позовні вимоги про визнання права власності на земельну ділянку є похідними від вимог про визнання права власності на житловий будинок, судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволенні позову в цілому.

Доводи апеляційної скарги, що спірний будинок побудовано особисто позивачем і відповідач незаконно привласнила себе домоволодіння, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки у обраний спосіб захисту права позивача захисту не підлягають.

Колегія суддів враховує, що вимог про відшкодування витрат на будівництво позивачем заявлено не було.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Ігнатченко Н.В.

Яворський М.А.