Справа № 185/7110/16-ц
Провадження № 2/185/291/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2017 року

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Перекопського М. М.,

за участю cекретаря судового засідання Волошиної К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді у приміщені суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Служба у справах дітей Павлоградської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом , -

в с т а н о в и в:

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у якому, згідно уточнених позовних вимог просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він є відповідальним наймачем квартири, розташованої за вищезазначеною адресою. 27 вересня 1991 року він одружився з ОСОБА_6, після чого зареєстрував її у квартирі разом з її неповнолітніми на той час дітьми - ОСОБА_2 та ОСОБА_3. У лютому 2007 року його дружина ОСОБА_7 померла, на момент її смерті діти - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були повнолітніми. Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які є неповнолітніми дітьми ОСОБА_3, ніколи не проживали у спірній квартирі, але є зареєстрованими за місцем реєстрації їх матері. Відповідач ОСОБА_2 виїхав проживати за межі міста Павлограда. Відповідачі мали можливість успадкувати інше житло після своєї матері ОСОБА_7, проте відмовилися від спадщини. На протязі більш ніж десяти років квартирою не цікавляться, особистих речей в ній не мають, участі у сплаті комунальних платежів не приймають, тобто цілком втратили інтерес до квартири. Реєстрація відповідачів у квартирі змушує позивача нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, та перешкоджає йому реалізувати своє право на приватизацію житла, тому позивач просить задовольнити його позов та визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою.

У судовому засіданні позивач та представник позивача уточнені позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили у позові відмовити. В обґрунтування своїх доводів зазначили, що ОСОБА_3 залишила спільну квартиру коли завагітніла з тієї причини, що у неї з позивачем склались неприязні стосунки і умови життя у квартирі були незадовільними. Іншого житла вона та її неповнолітні діти не мають.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся, причини неявки суду не повідомив.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Павлоградської міської ради згідно наданої заяви просив про розгляд справи без його участі.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на наступні обставини.

У квартирі АДРЕСА_2, 1 кімнату площею 14,6 кв.м., було надано на підставі ордеру №00216 від 02.07.1985р. матері позивача - ОСОБА_8, яка померла 20.11.1992рр. /а.с.102,104/.

На підставі рішення виконкому Павлоградської міської ради №89 від 11.02.1991р., позивачу було надано звільнену кімнату площею 25,8 кв.м. у квартирі №4, розташовану у будинку №74 по вул.Радянській у м.Павлограді, та вирішено кімнати вважати однією двокімнатною квартирою житловою площею 30,4 кв.м. /а.с.103/. Назву вулиці Радянської у м.Павлограді перейменовано на вул.ОСОБА_9.

Як вбачається з довідки про склад родини, разом з позивачем зареєстровано чотири особи - відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її неповнолітні діти - ОСОБА_4, та ОСОБА_5 /а.с.106/.

Згідно ст. 71 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У відповідності до ст. 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Як на підставу позовних вимог позивач посилається на ту обставину, що відповідачі більше шести місяців не проживають у спірній квартирі. Зазначена обставина знайшла своє підтвердження у судовому засіданні.

Як зазначено в акті, складеному 10 серпня 2016 року комісією ПП "К-П-1" у присутності сусідів, які проживають у ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її діти ОСОБА_4, ОСОБА_5 не проживають за місцем реєстрації з лютого 2007 року /а.с.74/.

Неповнолітні діти відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, ОСОБА_5 у вказаній квартирі не проживали жодного дня. Вказана обставина визнана сторонами та у відповідності до ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 зазначила, що виїхала з квартири позивача проживати в інше місце у 2005 році. За весь період з 2005 року до теперішнього часу намагалася потрапити до квартири лише один раз, але їх ніхто не відкрив двері. Інших спроб потрапити до квартири не здійснювала. Крім того, ОСОБА_3 зазначила, що жодних дій, які б свідчили про її бажання проживати в спірній квартирі вона не здійснювала, у тому числі не зверталася з цього приводу до правоохоронних органів або до суду.

Факт не проживання відповідачів у квартирі підтвердили свідки, допитані у судовому засіданні.

Так, свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснила, що у квартирі №4 по вул.Світличної Ганни у м.Павлограді проживає тільки позивач зі своєю дружиною. Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виїхали з квартири ще коли були дітьми, це було близько десяти років тому. Вселитися у квартиру спроб не робили.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснила, що у квартирі №4 по вул.Світличної Ганни у м.Павлограді проживає позивач. Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з дітьми у квартирі не проживають. Останній раз бачила відповідачів у квартирі коли вони були ще дітьми.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснив, що проживає в одному будинку з позивачем. Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не живуть у квартирі приблизно з 2003 року, а зі своїми дітьми ОСОБА_3 не проживала у квартирі жодного дня.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснила, що відповідачі у квартирі не проживають, речей у квартирі не мають. Відповідач ОСОБА_3 просила позивача щоб він зареєстрував у квартирі її дітей, і він погодився та зробив це. Фактично діти ОСОБА_3 не проживали у квартирі жодного дня. Ніяких спроб користуватися спірною квартирою відповідачі не робили.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснила, що приблизно у 2005 році ОСОБА_3 пішла проживати з квартири позивача, коли завагітніла, з тієї причин, що у квартирі були антисанітарні умови та важкі психологічні умови (мати ОСОБА_3 та позивач на той час зловживали спиртними напоями).

Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні пояснила, що до 2006 року відповідач ОСОБА_3 виїхала проживати з квартири позивача в інше місце. Позивач до ОСОБА_3 ставився нормально. Вона не бачила щоб позивач бив чи ображав ОСОБА_3.

Як на підставу своїх заперечень проти позову відповідач ОСОБА_3 посилається на ту обставину, що не користувалася спірною квартирою з поважних причин, оскільки залишила квартиру через те, що позивач її бив. Також відповідач та її представник зазначали, що відповідач намагалася заселитися у квартиру, проте їй перешкоджали в цьому.

Доводи, на які посилається відповідач ОСОБА_3 не знайшли підтвердження у судовому засіданні.

Згідно зі ст. ст. 11, 58 - 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що позивачем чинилися перешкоди у користуванні квартирою позивачем не надано.

Як вбачається з копії заяви позивача на адресу начальника паспортної служби, позивач 23 липня 2010 року звертався з письмовою заявою, у якій просив зареєструвати місце проживання неповнолітнього ОСОБА_5 у своїй квартирі /а.с.118/. Зазначене спростовує твердження відповідача ОСОБА_3 про те, що у них з позивачем були неприязні стосунки та у 2009 році вона намагалася вселитися до квартири, проте її не пускали.

Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні пояснила, що до 2005 року відповідач ОСОБА_3 проживала у квартирі позивача. Зі слів відповідача їй стало відомо проте, що ОСОБА_3 пішла з квартири через те, що її вітчим - позивач, бив її. Проте сама вона не бачила щоб позивач бив відповідача. Також пояснила, що одного разу приблизно у 2006 році вона з ОСОБА_3 ходила до квартири, проте їм ніхто не відкрив, але вони бачили, що в квартирі є якась жінка, позивача тоді не було.

Свідок ОСОБА_17 у судовому засіданні пояснила, що з 2005 року знає відповідача ОСОБА_3, яка тоді ще проживала у позивача. Зі слів ОСОБА_3 їй відомо, що відносини з позивачем були погані, він її бив. Вона особисто не бачила щоб позивач її бив, проте бачили у ОСОБА_3 синці. У вересні 2005 року ОСОБА_3 виїхала з квартири, оскільки завагітніла. Також зі слів ОСОБА_3 їй відомо про те, що вона намагалася зайти до квартири, проте її не пускали. На протязі останніх двох-трьох років вона не намагалася користуватися квартирою позивача.

Оцінюючи показання свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 суд зазначає, що ці особи безпосередньо не були свідками того, що позивач застосовував фізичне насильство у відношенні відповідача ОСОБА_3, а обставини про які вони повідомили їм відомі зі слів відповідача. Тому пояснення з приводу фізичного насильства не можуть вважатися допустимими доказами на підтвердження вказаної обставини.

Доводи відповідача ОСОБА_3 про те, що вона намагалася вселитися до квартири не знайшли підтвердження у судовому засіданні. Свідків які б це бачили, актів сусідів, повідомлень до правоохоронних органів чи інших доказів на підтвердження цієї обставини суду не було надано.

Крім того, відповідач ОСОБА_3 не була позбавлена можливості звернутися з позовом про усунення перешкод у користуванні житлом чи про вселення у разі порушення її житлових прав. Натомість, на протязі більш ніж десяти років відповідачі квартирою не цікавились, не оплачували комунальні послуги, не виявляли намірів проживати у спірній квартирі.

Аналізуючи відомості про дії відповідачів, строк їх не проживання в квартирі, відсутність будь-яких дій, які б свідчили про бажання проживати в спірній квартирі, суд дійшов висновку про те, що відповідачі втратили інтерес до проживання у зазначеній квартирі.

Крім того, зазначені відповідачами причини пропуску шестимісячного строку, суд вважає необґрунтованими та не поважними.

Оскільки відповідачами не доведено наявність поважних причин непроживання у спірній квартирі більше шести місяців, суд приходить до висновку що вони втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за вищезазначеною адресою.

Також, суд не приймає доводи відповідача про відсутність іншого житла. Зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 вересня 2008 року вбачається, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовилися від своєї частки спадщини після смерті матері ОСОБА_7, до складу якої входила і частина житлового будинку. Відповідач мала можливість набути у власність частину житлового будинку, де могла б зареєструвати своє місце проживання та місце проживання своїх неповнолітніх дітей, натомість вона свідомо відмовилася від такого права, що свідчить про навмисне погіршення своїх житлових прав.

Органом опіки та піклування Павлоградської міської ради надано висновок про недоцільність визнання неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житлом за адресою: АДРЕСА_3.

Проте, суд не може погодитися з цим висновком на підставі ч.6 ст.19 СК України, оскільки він є недостатньо вмотивованим та суперечить інтересам дітей. Так, під час складання висновку, посадовими особами органу опіки та піклування не було прийнято до уваги місце фактичного проживання матері дітей та не досліджено умови проживання за місцем реєстрації.

Як вбачається з акту обстеження умов проживання від 23 вересня 2016 року, неповнолітній ОСОБА_5 проживає разом з матір'ю за адресою: м.Павлоград, вул.Донецька,45. Житло винаймається, умови проживання задовільні, житло облаштоване усім необхідним /а.с.31/.

Неповнолітня ОСОБА_4 проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, разом зі своїми дідусем та бабусею. Квартира обставлена необхідними меблями, комунікаціями, у дитини є власна кімната, є все необхідне для навчання та відпочинку /а.с.32/.

Таким чином, діти проживають не за місцем реєстрації, а за місцем фактичного проживання створені належні умови, тому визнання їх такими, що втратили право користування спірною квартирою не порушить їх права.

Керуючись ст.ст.10,11,57,60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Служба у справах дітей Павлоградської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, такими що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресом: місто Павлоград Дніпропетровської області, вул. Ганни Світличної (Радянська)АДРЕСА_4.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана апеляційному суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_18