АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/4428/2017 Доповідач - Желепа О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2017 року, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.

при секретарі Перетятько А.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості «Укргазпроект» про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернувся з позовом до ПАТ «Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості «Укргазпроект» про стягнення заборгованості по заробітній платі. Ціна позову зазначена була 536 046 грн. 14 коп.

Крім того, позивач подав суду заяву про забезпечення позову, в якій просив заборонити відчужувати майно Відповідача: квартиру АДРЕСА_1.

Позивач посилався на те, що між сторонами було укладено Контракт б/н від 12 листопада 2013 року, на підставі якого позивач був прийнятий на роботу на посаду Голови правління. Проте, 10 серпня 2016 року відповідач звільнив його з вищезазначеної посади та не сплатив заробітну плату. З огляду на суму заборгованості та зловживання процесуальними правами зі сторони відповідача, існує велика ймовірність відчуження майна відповідачем на користь третіх осіб, тому, невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.02.2017 року в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову - відмовлено.

Не погодившись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву .

В скарзі посилався на те, що ухвала є незаконною і такою, що постановлена з порушенням норм процесуального законодавства. Суд в порушення ст.210 ЦПК не вмотивував належним чином ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову. Суд взагалі не взяв до уваги , що підприємство незаконно змінило керівника з 10.08.2016 року до 11.10.2016 року, що дозволило відповідачу розпродати нерухомість, яка могла бути забезпеченням позовних вимог. Даний факт ще раз підтверджує, що на підприємстві відповідача існує спір щодо управління підприємством, який несприятливим чином впливає на перспективи виконання рішення Шевченківського районного суду за позовом скаржника. При цьому, більшість квартир реально продано відповідачем. Суд не з'ясував власника квартири, на яку позивач просив накласти арешт, не пересвідчився в обґрунтованості припущень позивача про існування загрози утруднення або унеможливлення виконання рішення суду. Відтак суд дійшов хибного висновку про відсутність такого ризику і відмовив у забезпеченні позову.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., осіб, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Цивільний процесуальний закон не зобов'язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідності до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Згідно ч. 3 ст. 152 види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову суд виходив з того, що інформацію щодо оцінки майна, на яке позивач просив накласти арешт станом на 2017 рік стороною позивача не було надано. Крім того не надано доказів в частині щодо права власності на вказане майно на даний час, що в свою чергу, у разі забезпечення позову, може призвести до порушення прав третіх осіб.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як ухвала суду не відповідає вимогам ЦПК України, при розгляді питання судом була допущена неповнота, внаслідок чого зроблені не вірні висновки .

Так, згідно із ч.2 ст.153 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до ч.3 ст.151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо не вжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Так, п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

З матеріалів справи вбачається, що квартира, на яку позивач просив накласти арешт, станом на 16.02.2017 року належала на праві власності відповідачу (а.с. 32-33).

При цьому подаючи заяву про забезпечення позову позивачем було надано звіт про оцінку квартири, на яку позивач просив накласти арешт (а.с. 36-58).

Разом з тим, суд вказав, що не надано інформації щодо оцінки майна, на яке позивач просив накласти арешт станом на 2017 рік , а також не надано доказів щодо права власності на вказане майно на даний час, що не відповідало дійсності.

Тобто, судом не надано належної оцінки доводам заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням того, що за своїм змістом забезпечення позову - це заходи цивільного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим, та повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі їх задоволення, не порушуючи при цьому збалансованості інтересів сторін та інших осіб.

Таким чином, суд першої інстанції не встановив обставини, які підлягали встановленню при вирішенні питання про забезпечення позову, постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам ст. 210 ЦПК України, а тому остання підлягає скасуванню з передачею заяви про забезпечення позову на новий розгляд до суду першої інстанції з врахуванням вище наведених обставин.

Доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні апеляційного суду, відповідно, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, так як заява про забезпечення позову передається на новий розгляд.

Посилання представника відповідача в апеляційному суді на те, що на даний час позов вже забезпечений правового значення не мають, так як апеляційний суд перевіряє законність даної ухвали на момент її постановлення.

При цьому колегією суддів роз'яснюється, що під час нового розгляду позивач може скористатись своїм правом відмови від розгляду його заяви про забезпечення позову від 17.02.2017 року, з врахуванням того, що змінились обставини і його позов вже забезпечений.

Згідно п.п. 2-3, ч. 1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд змінює або скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє нову ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права або при правильному вирішенню було помилково сформульовано суть процесуальної дії чи підстави її застосування; скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року скасувати, а заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Судді: