26 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., КарпенкоС.О., Мостової Г.І.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька,
за касаційною скаргою ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 13 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 22 листопада 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 19 листопада
2006 року по 31 січня 2013 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, за час перебування в шлюбі в них народився син - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, кий проживає з позивачем. ОСОБА_5 участі у вихованні сина не приймає, не цікавиться його здоров'ям, навчанням, практично з сином не спілкується.
Вказувала, що 08 липня 2016 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_1, громадянином Республіка Польща, який запросив її разом з сином в Республіку Польщу, де він має приватний будинок, постійну роботу та стабільний заробіток, що забезпечить сину умови для тимчасового проживання і навчання.
ОСОБА_4 неодноразово зверталася до ОСОБА_5 з проханням надати дозвіл на виїзд сина ОСОБА_7 за кордон, але останній хоча і обіцяв надати таку згоду після реєстрації шлюбу її з ОСОБА_1, в подальшому відмовився від надання такої згоди.
Ураховуючи наведене, та те, що в інший спосіб отримати згоду ОСОБА_5 на тимчасовий виїзд дитини за кордон ОСОБА_4 не має змоги, а тому просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до РеспублікиПольща її малолітньому сину ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_5 по 30 червня 2017 року.
Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від
31 серпня 2016 року до участі у справі залучено Службу у справах дітей Вінницької міської ради.
Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від

13 вересня 2016 року позовні вимоги задоволено. Надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Руспубліки Польща малолітньому ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_5 по 30 червня 2017 року. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрати по оплаті судового збору в розмірі 551 грн 20 коп., оплату послуг перекладача в розмірі 520 грн та оплату правової допомоги в розмірі 1 000 грн.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 22 листопада

2016 року рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від

13 вересня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 просить скасувати рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 13 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 22 листопада 2016 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги та надаючи дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон до Республіки Польща без згоди та супроводу батька, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із доведеності позивачем того, що такий виїзд буде сприяти якнайкращому розвитку її сина, його вихованню в сім'ї, пізнанню світу та відповідатиме його інтересам.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 19 липня 2006 року, який рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 31 січня 2013 року розірвано.

За час перебування у шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно копії виконавчого листа № 2/140/581, виданого 24 листопада 2014 року Немирівським районним судом Вінницької області, з

ОСОБА_5, стягнуто аліменти на сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 13 червня 2013 року і до повноліття сина (а. с. 14).

08 липня 2016 року між ОСОБА_4 та громадянином Республіки Польща - ОСОБА_1, Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Вінницькій області зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис № 1389 (а. с. 19).

Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію від

01 липня 2016 року ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом з матір'ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 16).

Згідно довідки Департаменту освіти Вінницької міської ради «Загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 27 Вінницької міської ради» від

06 липня 2016 року № 446, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, навчається у другому класі Загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 27 Вінницької міської ради, Систематичний контроль за станом виховання та навчання дитини здійснює мати ОСОБА_4 та вітчим ОСОБА_1. Батько, ОСОБА_5, не бере участі у вихованні та навчанні сина (а. с. 17)

Згідно характеристики Департаменту освіти Вінницької міської ради «Загальноосвітньої школи І-ІІІ Ступенів № 27 Вінницької міської ради» ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, є учнем 2-Д класу закладу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 27 Вінницької міської ради». Його сім'я складається з матері ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а. с. 18).

Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини , іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України).

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої

20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня

1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада

1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно з ст. 157 СК України Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини).

За Принципом 6 Декларації прав дитини малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли наявні виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір'ю.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від

31 березня 1995 року № 231 (зі змінами).

Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, дозволяється в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про визначення конкретного часу та місця перебування дитини за межами України в Республіці Польща до 30 червня 2017 року, обґрунтовано надали дозвіл на тимчасовий виїзд дитини в Польщу у супроводі матері ОСОБА_4, яка буде забезпечувати проїзд та перебування за кордоном свого сина без згоди та супроводу батька ОСОБА_5

Доводи скаржника про те, що в судових рішення не зазначено конкретного відповідного часового проміжку виїзду дитини за кордон, зокрема його початку, є безпідставними, оскільки такий виїзд може мати місце лише після набрання рішенням суду законної сили.

Так само є безпідставними і посилання скаржника на те, що надаючи дозвіл на виїзд дитини за кордон на значний проміжок часу суд фактично надав дозвіл на виїзд на постійне місце проживання дитини, оскільки із запрошення наданого громадянином Польщі ОСОБА_1 вбачається, що воно дійсне лише з 01 липня 2016 року по 30 червня 2017 року.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 13 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 22 листопада 2016 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від

13 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від

22 листопада 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко С.О. Карпенко Г.І. Мостова