Справа №490/598/17 15.05.2017 15.05.2017 15.05.2017
Справа №490/598/17 Головуючий першої інстанції Чулуп О.С.
Провадження №22-ц/784/1117/17 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Ухвала

Іменем України

12 травня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ухвалу судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 22 лютого 2017 року, постановлену у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя,

УСТАНОВИЛА:

25 січня 2017 року ОСОБА_2 пред'явила вищевказаний позов до ОСОБА_4.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 31 жовтня 2003 року міським відділом РАГС Миколаївського обласного управління юстиції був зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Шлюбні відносини між сторонами припинені з вересня 2016 року та, натепер, відповідач проживає з іншою сім'єю.

Посилаючись на те, що сім'я розпалася остаточно, примирення та подальше спільне проживання з відповідачем неможливе, позивач просила позов задовольнити, а шлюб - розірвати.

Також, ОСОБА_2 зазначала, що за час подружнього життя, вона та відповідач за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль MAZDA 3, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску, та оскільки між ними виник спір з приводу вказаного нерухомого і рухомого майна й вони не можуть поділити вказане майно добровільно, позивач просила визнати право спільної сумісної власності на квартиру і автомобіль у рівних частках по 1/2 частки кожному.

Ухвалою судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 січня 2017 року вищевказану позовну заяву залишено без руху з посиланням на невідповідність її вимогам п.4 ч.2 ст.119 ЦПК України, а позивачу надано строк на усунення недоліків заяви, а саме, зазначення в позовній заяві ціни позову і надання доказів, на підставі яких здійснено розрахунок ціни позову, та, в разі потреби, доплатити судовий збір з урахуванням визначеної ціни позову.

Наступною ухвалою судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 22 лютого 2017 року позовна заява повернута позивачу як неподана відповідно до вимог ч.2 ст.121 ЦПК України.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу районного суду скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про залишення позовної заяви без руху, а потім повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява не відповідає вимогам ст.119 ЦПК України, оскільки позивач не надала доказів на підтвердження ціни позову.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком районного суду, з огляду на наступне.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Пред'явлення позову (заяви) - це процесуальна дія, яка має здійснюватися у порядку, передбаченому ЦПК України.

Стаття 119 ЦПК України передбачає перелік вимог, яким повинна відповідати позовна заява (заява), а саме: вона повинна містити найменування суду до якого подається заява; ім'я (найменування) позивача і відповідача, а також ім'я представника позивача, якщо позовна заява подається представником, їх місце проживання (перебування) або місцезнаходження, поштовий індекс, номери засобів зв'язку, якщо такі відомі; ціну позову щодо вимог майнового характеру; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування; перелік документів, що додаються до заяви, а також повинні додаватися документи, що підтверджують сплату судового збору.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суду першої інстанції» роз'яснено, що якщо заява не відповідає вимогам статей 119,120 ЦПК України або не сплачено судовий збір, суддя відповідно до вимог ст.121 ЦПК України постановляє ухвалу, в якій повинні бути зазначені конкретні підстави залишення заяви без руху, в тому числі й розмір несплачених судових витрат.

Зі змісту ст.ст.119-121 ЦПК України вбачається, що позовна заява може бути визнана неподаною і повернута, у разі, якщо вона подана без додержання вимог, передбачених ст.119 ЦПК України та не оплачена судовим збором, а позивач на вимогу судді і у встановлений законом строк, не усунув недоліків позовної заяви, або не сплатив необхідних судових витрат.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені ст.ст.119 і 120 ЦПК України, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Про повернення позовної заяви суддя постановляє ухвалу.

Так, залишаючи без руху позовну заяву ОСОБА_2, суддя вважав її такою, що не відповідає вимогам п.4 ч.2 ст.119 ЦПК України, оскільки до позовної заяви не було долучено доказів, які підтверджують ціну позову, що є недоліком позовної заяви. Для виправлення вказаних недоліків було надано строк п'ять днів з дня отримання позивачем копії ухвали (а.с.4).

На виконання вказаної ухвали представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 надіслав заяву, в якій обґрунтував з чого виходила позивач при визначенні ціни позову (а.с.5-6).

Разом з тим, ухвалою судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 22 лютого 2017 року позовну заяву ОСОБА_2 визнано неподаною та повернуто заявнику у зв'язку з невиконанням вимог ухвали про залишення позову без руху.

Однак, на думку колегії суддів, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не усунула недоліки позовної заяви, є передчасним та помилковим.

Відповідно до ст.120 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що до неї додаються, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

При цьому, кількісний та якісний склад документів, відповідно до принципу диспозитивності, позивач визначає самостійно.

Виключенням з цього правила є лише пряме зазначення закону, щодо обов'язковості надання певних документів. Іншого законодавець не встановив і вимоги суду, про надання додаткових документів, які, як на його думку, повинні бути у справі, не можна вважати законними.

Відсутність певних доказів, наявність яких суд вважав би за необхідне, або неналежна їх якість, можуть бути підставою для відмови у позові або їх не сприйнятті як доказу при їх правовій оцінці.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки. Попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав, у випадках, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, постановляючи ухвалу про залишення позовної заяви без руху, а в подальшому повертаючи її позивачу, районний суд не врахував зазначені вимоги цивільно-процесуального права.

Зокрема, постановляючи вищевказані ухвали, районний суд тлумачив положення ст.119 ЦПК України розширено, в наслідок чого висунув позивачеві безпідставні та необґрунтовані вимоги щодо необхідності усунення недоліків у позовній заяві, в той час як такі недоліки, навіть за умови їх наявності, не могли тягнути такого правового наслідку, у зв'язку з чим вчинив процесуальну дію, яку, за виписаних обставин, не повинен був вчиняти.

Так, відповідно до п.4 ч.2 ст.119 ЦПК України позовна заява повинна містити ціну позову щодо вимог майнового характеру, тоді як залишаючи позовну заяву ОСОБА_2 без руху, суд вказав на необхідність надати докази, що підтверджують визначену позивачем ціну позову.

При цьому, районним судом не враховано, що відповідно до ч.2 ст.80 ЦПК України, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити його точну ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Окрім того, позовна заява ОСОБА_2 містила усі необхідні відомості про права та обов'язки сторін й вимоги про здійснення судом певних дій із зазначенням способу судового захисту інтересів.

Зокрема, позивач сформулювала та зазначила підстави виникнення спірних правовідносин, а також обставини, якими обґрунтовує свої вимоги.

Інші, обставини, які були необхідні суду, повинні були встановлюватися і досліджуватися у судовому засіданні, в тому числі і дійсна вартість спірного майна, яке позивач бажає поділити між сторонами.

Втім, на вищезазначене та норми чинного законодавства, суд першої інстанції не звернув уваги та прийшов до помилкового висновку про повернення як неподаної позовної заяви позивачу.

За такого, визнати законною та обґрунтованою оскаржувану ухвалу судді не можна, тому вона підлягає скасуванню на підставі п.3 ч.1 ст.312 ЦПК України з направленням матеріалів справи до того ж суду для вирішення питання щодо відкриття провадження у справі у відповідності до вимог закону.

Керуючись ст.ст.303,312,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Ухвалу судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 22 лютого 2017 року - скасувати, а позовну заяву ОСОБА_2 разом з доданими до неї документами направити до того ж суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття провадження у цивільній справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

Н.В. Самчишина