Справа № 266/1449/17
Провадження № 2-о/266/162/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі:

головуючого судді Дзюба М.В.,

за участі секретаря Петрухіної Т.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України, заінтересована особа: Приморський районний у місті Маріуполі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області,

ВСТАНОВИВ:

Заявниця звернулася до суду із заявою, в якій зазначила, що її донька ОСОБА_2, яка не перебуває у зареєстрованому шлюбі, 25 жовтня 2016 року народила дитину жіночої статі в м. Донецьк Донецької області Україна. Однак заявниця не може зареєструвати народження дитини в органах ДРАЦС України, оскільки дитина народилася на тимчасово окупованій території України, а тому вона, як родич народженої дитини змушена, звернутися до суду із заявою про встановлення факту народження дитини жіночої статі, 25 жовтня 2016 року, у матері ОСОБА_2 в м. Донецьк Донецької області.

Заявниця ОСОБА_1 в судове засідання надала заяву, в якій просила провести розгляд справи без її участі, просила встановити факт народження своєї онуки, яка народилась 25 жовтня 2016 року.

Представник заінтересованої особи Приморського районного у місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи без представника відділу, на розсуд суду.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку про задоволення заяви з огляду на наступне.

Відповідно до п.5 ч.2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно п.7 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника.

Судом встановлено, що заявниця ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є матір'ю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження IV-НО № 433422, виданого Куйбишевським районом м. Донецька 25.11. 1980 року. (а.с. 21)

З паспорту ОСОБА_2 вбачається, що остання не перебуває у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується відсутністю вказаної відмітки у відповідному розділі. (а.с.5)

На підтвердження викладених у заяві доводів заявниця надала дублікат медичного свідоцтва про народження від 12.04. 2017 року, з якого слід, що ОСОБА_2 народила 25 жовтня 2016 року в м. Донецьк Донецької області дитину жіночої статі. Також суду надані копія обмінної карти породіллі заведеної на імя ОСОБА_2, та епікриз після операції кесаревого розтину, які підтверджують факт народження дитини ОСОБА_2 25 жовтня 2016 року в місті Донецьку. (а.с.8,10-19)

Місто Донецьк Донецької області відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1085 від 07.11.2014 року входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження.

Даючи оцінку допустимості довідки про народження, як документу, що виданий органом на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Оцінюючи медичне свідоцтво про народження, суд виходить з того, що народження особи є юридичним фактом, що має наслідком зміни та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвивав цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

З листа про відмову у проведення державної реєстрації народження № 15.5-17-125 від 18.04. 2017 року слід, що заявниці ОСОБА_1, відмовлено у державній реєстрації народження, оскільки на підтвердження факту народження надано документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ від 08.08.2006 року. (а.с.9)

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів народження особи на окупованій території може бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини.

За таких обставин у інший спосіб, крім як за рішенням суду, заявник не може реалізувати свої права, а тому суд приходить до висновку про задоволення заяви у повному обсязі та встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України, що надає можливість отримати свідоцтво про народження дитини, виданого державним органом України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 10,11, 60,212,214,215,234, 256-259 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України, заінтересована особа: Приморський районний у місті Маріуполі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області задовольнити.

Встановити факт народження 25 жовтня 2016 року в м. Донецьк Донецької області Україна дитини жіночої статі у матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянки України, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішення про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі через Приморський районний суд м. Маріуполя протягом 10 днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя Дзюба М. В.