АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/429/17 Доповідач - Щавурська Н.Б.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Щавурської Н.Б.

суддів - Фащевська Н. Є., Ходоровський М. В.,

з участю секретаря - Сович Н.А.

сторін - позивача ОСОБА_1, представника

відповідача Редакції газети "Свобода"

ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 березня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Редакції газети "Свобода" про захист честі, гідності, ділової репутації,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 10 березня 2017 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення суду й ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, а також вирішити питання про притягнення до кримінальної відповідальності за дачу завідомо неправдивого показання відповідно до ч.2 ст.284 КК України представника відповідача ОСОБА_3

В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилається на безпідставність висновків суду в частині, що надруковані відповідачем у статті «ІНФОРМАЦІЯ_1» відомості, такі як: "деякі історики", "новітні ревізіоністи", "не мають навіть елементарних знань за середню школу", "невігласи", "нововиявлені ура-патріоти", "подібні ревізіоністи", "автори вульгарних і наукових ідей" є оціночними судженнями. З врахуванням того, що перелічені терміни він сприймає, як брутальні образи в його адресу та в адресу його 260 побратимів, якими було підписано надруковану тією ж редакцією попередню публікацію "ІНФОРМАЦІЯ_2", вважає, що такі підлягають спростуванню відповідачем в обраний позивачем спосіб - шляхом зобов'язання редакції газети "Свобода" надрукувати представлений позивачем у судовому засіданні уточнений текст-відповідь.

Порушення норм процесуального права судом першої інстанції вбачає в упередженому до нього, як позивача, ставленні з боку суду, що полягало у безпідставній відмові ряду заявлених ним клопотань (допиті свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5; долученні письмових доказів; наданні копії письмових заперечень представника відповідача в об'ємі на 2 сторінки меншому, ніж було долучено до матеріалів справи; у невирішенні питання про притягнення представника відповідача ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.384 КК України за дачу завідомо неправдивого показання).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Представник відповідача Редакції газети "Свобода" ОСОБА_3 відносно доводів апеляційної скарги заперечила, вважаючи її безпідставною, необґрунтованою, а рішення суду - законним, ухваленим з дотриманням норм права й таким, що скасуванню не підлягає. В обгрунтування своїх заперечень пояснила, що відомості, викладені в статті ОСОБА_6, як такі, що є оціночними судженнями спростуванню не підлягають. Крім цього, вважає обгрунтованою відмову редакції газети "Свобода" у публікації статті-відповіді позивача "Чому ж так оскаженіло бризкає слиною т.зв. професор щодо ініціативи широкої громадськості Тернополя?!", оскільки всупереч вимог закону обсяг даної статті (в тому числі й уточнений в ході розгляду справи судом її варіант) значно перевищує обсяг спростовуваного матеріалу, й дана стаття за своїм змістом спрямована на розпалювання національної та релігійної ворожнечі.

Заслухавши пояснення сторін і їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення Тернопільського міськрайонного суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає.

Так, відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що інформація, спростування якої вимагав позивач, як така, що не містить фактичних даних і викладена у формі суджень автора, є оціночними судженнями, а тому в силу вимог закону не може бути підставою для притягнення до відповідальності й спростуванню не підлягає. Крім цього, враховуючи, що позивач є публічною особою (громадським діячем - співголовою ГО "Наша Україна - Тернопільщина"), межі допустимої його критики є ширшими, на думку суду, він повинен виявляти до цього більше терпимості.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, як такими, що відповідають вимогам закону й зроблені з врахуванням наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року у тернопільській газеті "Свобода" було надруковано звернення широкої патріотичної громадськості, щонайменше 260-ти тернополян, в тому числі 17 керівників авторитетних громадських організацій та партій м.Тернополя під назвою "ІНФОРМАЦІЯ_2" (а.с.9-11).

ІНФОРМАЦІЯ_5 року тим самим друкованим виданням опубліковано статтю-відгук ОСОБА_6 "ІНФОРМАЦІЯ_4" (а.с.22).

Сприймаючи висловлені у даній статті-відгуку словосполучення,а саме: "деякі історики", "новітні ревізіоністи", "не мають навіть елементарних знань за середню школу", "невігласи", "нововиявлені ура-патріоти", "подібні ревізіоністи", "автори вульгарних й наукових ідей", як брутальні образи в його адресу та в адресу його 260 побратимів, якими було підписано надруковану тією ж редакцією попередню публікацію "ІНФОРМАЦІЯ_2", позивач ОСОБА_1 надав редакції газети "Свобода" свою статтю-відповідь під назвою "Чому ж так ошаленіло бризкає слиною т.зв. професор щодо ініціативи широкої громадськості Тернополя?" (а.с.23-28), однак, в публікації такої відповідачем було відмовлено.

В ході розгляду справи судом першої інстанції позивачем уточнено позовні вимоги щодо змісту тексту статті-спростування, яку він вимагав, щоб була надрукована відповідачем, а саме, зменшено обсяг такого спростування (а.с.37-38).

Відповідно до вимог ч.ч.1 і 2 ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, кожен має право вільно збирати зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

За ст.1 Закону України «Про інформацію» інформацією є документовані або публічно оголошені відомості (певні факти, дані про кого-, що-небудь) про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі, а порядок використання інформації та захисту права на неї встановлюється законом.

Згідно з вимогами ст. 26 Закону України «Про інформацію», джерелами інформації є передбачені або встановлені законом носії інформації: документи та інші носії інформації, які являють собою матеріальні об'єкти, що зберігають інформацію, а також повідомлення засобів масової інформації, публічні виступи.

Право на свободу вираження поглядів закріплено у ст.10 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року і Першому протоколі та Протоколах № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» № 2782-ХІІ від 16.11.1992 року з наступними змінами і доповненнями свобода слова й вільне виявлення у друкованій формі своїх поглядів та переконань гарантуються Конституцією і відповідно до цього Закону означають право кожного громадянина вільно і незалежно шукати, одержувати, фіксувати, зберігати, використовувати та поширювати будь-яку інформацію за допомогою друкованих ЗМІ.

Цим же Законом встановлено заборону цензури масової інформації. Незаконне обмеження права на свободу слова, втручання у професійну організаційно-творчу діяльність ЗМІ та індивідуальну творчу діяльність журналістів, інші посягання на свободу інформаційної діяльності посадовими особами тягнуть кримінальну відповідальність.

Згідно вимог ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 68 Конституції України передбачено обов'язок кожного неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно ч.2 ст.9 Закону України "Про інформацію" реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Статтею 297 ЦК України зазначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі.

Гідність та честь фізичної особи є недоторканними.

Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

У відповідності до ст.299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації.

Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» у п.4 своєї постанови від 27 лютого 2009 року № 1, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

У п.15 тієї ж Постанови звернуто увагу судів, що при розгляді справ зазначеної категорії слід мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Поширення інформації - це опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірна інформація - це інформація, що не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або, які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з ч.2 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи та наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості і ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень.

Аналогічні роз'яснення містить і п.19 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», з якого вбачається, що відповідно до статті 277 ЦК, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Свободу думки й право журналіста поширювати ідеї, навіть критичні, а не тільки інформувати громадськість, підтвердив у своєму рішенні в справі "Лінгенс проти Австрії" (Lingens v. Austria), 08 липня 1986 року, Європейський Суд з прав Людини, зазначивши, що "свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" чи тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких "демократичне суспільство" неможливе. Ці принципи мають особливе значення, коли йдеться про пресу. Хоча преса не повинна переступати меж, встановлених для "захисту репутації інших осіб", на ній лежить обов'язок повідомляти інформацію та ідеї на політичні теми так само, як і в інших сферах, які становлять громадський інтерес. І не лише засоби масової інформації мають завдання повідомляти таку інформацію та ідеї, а й громадськість має право отримувати їх".

У цьому ж Рішенні Суд встановив розмежування між "висвітленням фактів, які мають переконливу силу, але потребують доказів їх правдивості" (фактичними даними) та "висловленням думки, яка пов'язана з суб'єктивним сприйняттям реальності, і тому її правдивість не може доводитись" (оціночними судженнями). Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції.

Встановивши, що стаття ОСОБА_6 "ІНФОРМАЦІЯ_4" є лише критичною оцінкою опублікованого в газеті "Свобода" звернення громадськості щодо внесення змін до зображення герба м.Тернополя, особистою думкою автора (ОСОБА_6), що її висловлює, з приводу необхідності внесення таких змін, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку, що вказана інформація, як така, що підпадає під поняття "оціночних суджень", спростуванню не підлягає.

Також, вжиті автором М.Остап'юком у множині фрази "деякі історики", "новітні ревізіоністи", "не мають навіть елементарних знань за середню школу", "невігласи", "нововиявлені ура-патріоти", "подібні ревізіоністи", "автори вульгарних і антинаукових ідей" не містять жодної вказівки на особу й не конкретизують, кого саме стосуються, а фрази "нововиявлені ура-патріоти", "подібні ревізіоністи", крім цього, ще й не мають стосунку до звернення, підписаного в тому числі позивачем, з приводу необхідності внесення змін до герба м.Тернополя, оскільки вживаються автором в описі іншої ситуації. Тому, на думку колегії суддів, вказана інформація, як така, що не стосується безпосередньо позивача, не може свідчити про порушення прав останнього. Також, позивачем не доведено наявності у нього правових підстав для захисту інтересів інших осіб (з числа тих 260, якими підписано звернення про зміну герба м.Тернополя).

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги в частині невідповідності висновків суду обставинам справи що стосується порушення особистих немайнових прав позивача, є безпідставними.

Додатково колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

У відповідності до ч.2 ст.30 ЗУ "Про інформацію", якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також, на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обгрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

У відповідності до ст.37 Закону України "Про друковані засоби масової інформації" громадяни мають право вимагати від редакції друкованого засобу масової інформації опублікування ним спростування поширених про них відомостей, що не відповідають дійсності або принижують їх честь та гідність.

Спростування може бути підготовлено у формі відповіді, обсяг якої не перевищує спростовуваного матеріалу.

Редакція відмовляє в публікації спростування, якщо воно порушує положення статті 3 цього Закону.

В свою чергу, стаття 3 передбачає неприпустимість зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації, зокрема, для розпалювання національної, релігійної ворожнечі.

Заявник має право оскаржити відмову в публікації спростування або порушення порядку його публікації до суду, який приймає скаргу до розгляду протягом року з дня публікації спростування відомостей.

Враховуючи перелічені положення законів, колегія суддів також приходить до висновку, що відмова відповідача в публікації статті-відповіді позивача є правомірною, оскільки обсяг статті "Чому ж так ошаленіло бризкає слиною т.зв. професор щодо ініціативи широкої громадськості Тернополя?! (а.с.23-29), яка першочергово надавалася редакції для публікації, так і аналогічної статті в скороченому варіанті, що надавалася суду (а.с.37-38) перевищує обсяг спростовуваного матеріалу (а.с.22 на звор.).

А, по-друге, на думку колегії суддів, з врахуванням того, що стаття ОСОБА_6 "ІНФОРМАЦІЯ_1" сама по собі є відповіддю (спростуванням) точки зору автора публікації "ІНФОРМАЦІЯ_8", надрукованої раніше (що вбачається зі змісту даної статті), а діючим законом не передбачено спростування відповіді на публікацію, то стаття "ІНФОРМАЦІЯ_7" не може у розумінні закону "Про інформацію" вважатися відповіддю (спростуванням) на статтю "ІНФОРМАЦІЯ_6" й в порядку, передбаченому законами "Про інформацію" та "Про друковані засоби масової інформації" публікації не підлягає.

Не заслуговують на увагу колегії суддів і доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині порушення судом норм процесуального права, як підстави для скасування рішення суду, оскільки відповідно до ч.3 ст.309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише у випадку, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Натомість, справа судом вирішена правильно, а тому підстав для скасування даного рішення з посиланням на порушення норм процесуального права колегія суддів не вбачає.

Таким, що не грунтується на вимогах закону є й клопотання апелянта про вирішення в ході апеляційного розгляду справи питання про притягнення до кримінальної відповідальності за дачу завідомо неправдивого показання представника відповідача ОСОБА_3, оскільки склад злочину, передбаченого ст.384 КК України, передбачає наявність спеціального суб'єкта - свідка, потерпілого, в той час як матеріали цивільної справи не містять даних, що представник сторони відповідача у справі допитувалась судом першої інстанції як свідок. Тому, передбачених законом підстав для постановлення відповідної окремої ухвали ні в суду першої інстанції, ні в апеляційного суду не було.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в даній справі, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, скасуванню з підстав, наведених у ній, не підлягає.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308 ч.1; 313 ч.1, 314 ч.1 п.1, 315 ч.ч.1,2; 317 ч.1, 319 ч.1, 324 ч.1 п.1, 325 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 10 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Н.Б. Щавурська