Справа№592/1348/17
Провадження №2/592/766/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2017 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м.Суми у складі: головуючого - судді Котенко О.А., за участю секретаря судового засідання Мазіної К.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» про визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом і свої вимоги обґрунтовує тим, що між нею та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» було укладено Договір фінансового лізингу №1802 від 26.10.2016 року. Предметом вищевказаного Договору є транспортний засіб марки: Zoomlion RF-354 В Cab, на умовах визначених Договором фінансового лізингу №1802 від 26.10.2016 року. На виконання вищевказаного Договору, нею через банківську установу було перераховано відповідачу грошові кошти в сумі 28500грн. Після уважного ознайомлення з умовами договору вона зрозуміла, що її умисно ввели в оману щодо істотних умов договору, чим порушено її права як споживача своєю нечесною підприємницькою діяльністю, і за таких обставин вона вважає, що Договір фінансового лізингу №1802 від 26.10.2016 року є недійсним виходячи із наступного. Частиною 2 ст.806 ЦК України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положения про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою Договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно ст.799 ЦК України, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Незважаючи на вищевказані вимоги Закону, Договір фінансового лізингу № 1802 від 26.10.2016 року укладений у простій письмовій формі. За умовами розділу І Договору лізингу, предметом лізингу є транспортний засіб, Zoomlion RF-354 В Cab, в якому визначаються детальні особливості предмету Лізингу. В додатку №2 до договору лізингу не зазначені рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики. Згідно п.5.8 вказаного договору, лізингоодержувач свідомо обирає предмет лізингу, який визначається у п.1.1 даного договору. Відповідно до умов п.8.2 Договору фінансового лізингу, вартість предмету лізингу на момент укладення договору становить 26555,56 доларів США з урахуванням ПДВ, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 693100грн. У пункті 8.3 договору зазначено, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату даного договору, може змінюватись у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця. Пунктом 8.5 вказаного договору передбачено, що всі платежі, які визначаються у додатку № 1 та Додатку № 3 до даного договору сплачуються лізингоодержувачем на умовах, передбачених договором. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізингодавця. У Додатку № 1 від 12 жовтня 2016 року до цього договору визначено вартість предмета лізингу, яка становить 26555,56 доларів США; авансовий платіж - 50 %; суму виплати авансового платежу - 13277,78 доларів США; щомісячний авансовий платіж - 1106,48 доларів США; комісію за організацію договору (10%) 2655,56 доларів США, комісію за передачу предмету лізингу (3%) 796,67 доларів США, а Додаток № 3 до договору взагалі відсутній. Із змісту договору випливає, що лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Крім того, оспорюваний договір фінансового лізингу не встановлює жодної відповідальності (компенсації) у випадку невиконання лізингодавцем його обов'язків (не поставка, несвоєчасна поставка предмета лізингу). Відносини, що виникли у позивача і відповідача у звязку з укладенням ним договору лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм, купівлю-продажу, Законом України «Про фінансовий лізинг». У відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб. Положення договору обмежують права позивачки, як споживача, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг», ЦК України. Позивач просить суду хвалити рішення, яким визнати недійсним Договір фінансового лізингу №1802 від 26.10.2016 pоку, що укладений між нею та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», та стягнути із ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» (,) на її користь 28500грн. 50коп., сплачених за договором фінансового лізингу №1802 від 26.10.2016 року.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав із зазначених в позові підстав та просив суд їх задовольнити.

В судове засідання представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали до суду заперечення на позов, зазначивши, що позивач не сплатив 50% вартості транспортного засобу, як це передбачено умовами договору, а тому транспортний засіб позивачу поставлено ще не було. Відповідач підтверджує намір і спроможність поставки ТЗ позивачу, після виконання останнім своєї частини зобов'язань. Нотаріальна форма для непрямого лізингу не обовязкова. В момент підписання договору сторонами досягнуто всіх істотних умов, визначених Законом України «Про фінансовий лізинг». Умови договору є чесними і пропорційними з урахуванням особливостей непрямого лізингу. Жодного належного та допустимого доказу щодо факту введення позивача в оману, наявності в діях відповідача умислу позивачем не надано. Цей договір укладено відповідно до положень цивільного законодавства та законодавства, що регулює діяльність у сфері фінансового лізингу. До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду). Відповідно до позиції ВСУ у справі № 6-2606ц15, нотаріальне посвідчення Договору лізингу є необов'язковим. Підписавши примірник Договору позивач погодився з усіма визначеними умовами та змістом угоди й додатків до неї. Відповідно до ч.1 ст.2 ЗУ «Про ліцензування видів господарської діяльності» цей закон регулює суспільні відносини у сфері ліцензування видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, визначає виключний перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, встановлює уніфікований порядок їх ліцензування, нагляд і контроль у сфері ліцензування, відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування видів господарської діяльності. Згідно із п.2 ч.1 ст.7 ЗУ «Про ліцензування видів господарської діяльності» надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) є видом господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню. Таким чином, здійснення господарської діяльності, яка підлягає ліцензуванню, законодавець ставить в пряму залежність від прийнятих ліцензійних умов на здійснення такого виду діяльності. На офіційному сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у розділі «Законодавство, що регулює діяльність фінансових компаній, ломбардів та лізингодавців» відсутні ліцензійні умови на провадження такого виду діяльності як фінансовий лізинг. Отже, ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу без набуття спеціального статусу фінансової установи. На час укладення спірного договору фінансового лізингу, був відсутній правовий механізм для отримання відповідачем ліцензії (ліцензійні умови для надання послуги з фінансового лізингу не були затверджені). Щодо неповернення комісії за організацію Договору та штраф, то представник відповідача зазначає, що в разі односторонньої відмови від своїх зобов'язань, відповідно до п. 12.1. Договору застосовується штраф у вигляді 20-40% від авансового платежу та 100% від комісії за організацію угоди. Відповідно правових висновків ВСУ у справах: № 6-2766цв15; № 6-330цс16; № 6-3020цс15; № 6-65цс16 визначено перелік несправедливих умов договору. Пункт, що застосовує штраф за односторонню відмову позивача від договору несправедливим визнано не було. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», Верховний Суд України у своїй постанові від 11 вересня 2013 року (справа № 6-40цс13) дійшов висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: Умови договору завдають шкоди споживачеві. Як видно з вищенаведеного розбору пунктів договору лізингу, які на думку Позивача є несправедливими, він жодним чином не доводить, що умови договору лізингу порушують принцип добросовісності у розумінні п.6 ч.1 ст.3 та ч.3 ст.509 ЦК України та того, що умови договору завдають хоч якоїсь шкоди позивачу та не наводиться жодного прикладу нанесення такої шкоди. Крім того, позивачем не враховано, що відносини фінансового лізингу врегульовані між ним та відповідачем не лише договором лізингу, а і положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг» та Цивільного кодексу України. Саме через це позивачем у позовній заяві так і не було наведено прикладу «несправедливих умов договору», які б порушували норми цього спеціального законодавства, якими вони є по відношенню до загальних норм Закону України «Про захист прав споживачів». Аналіз умов договору лізингу дає підстави зробити висновок про відсутність істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивачу. Відповідач здійснює свою господарську діяльність та несе за договором лізингу великі ризики, зокрема, в частині можливого знищення або пошкодження предмету лізингу. Враховуючи специфіку діяльності лізингової компанії, якою є відповідач, умови договору лізингу передбачають захист прав та інтересів не лише відповідача, а і інших клієнтів відповідача, що здійснено у чіткій відповідності до вимог ст.10 та ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг». Просять суд у задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню з таких підстав:

Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» було укладено Договір фінансового лізингу №1802 від 26.10.2016 року, що підтверджується Договором фінансового лізингу №1802 від 26.10.2016 року (а.с.6-13).

Предметом вищевказаного Договору є транспортний засіб марки: Zoomlion RF-354 В Cab, на умовах визначених Договором фінансового лізингу №1802 від 26.10.2016 року.

Згідно ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, та правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг").

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Отже, відповідно до вказаного Закону, фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою.

Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" визначено поняття фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями.

Тобто, чинним законодавством чітко передбачено, що послуги з фінансового лізингу можуть надаватися тільки юридичною особою, що має статус фінансової установи.

Частиною 1, 2 ст. 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі, якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності", відповідно до спеціальних законів господарська діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Господарською діяльністю в розумінні вказаного Закону є будь-яка діяльність, у тому числі підприємницька, юридичних осіб, а також фізичних осіб - підприємців, пов'язана з виробництвом (виготовленням) продукції, торгівлею, наданням послуг, виконанням робіт.

Враховуючи положення зазначених вимог чинного законодавства України суд приходить до висновку, що послуги з фінансового лізингу ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи, та отримання відповідних ліцензій, а, як встановлено судом, станом на дату укладання між сторонами договору фінансового лізингу, відповідач не мав статусу фінансової установи, не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, у звязку з чим не мав права на здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відсутність у відповідача статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу унеможливлювало виконання умов договору фінансового лізингу з боку ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ».

Відповідно до вимог ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно достатті 628 ЦК України.

Згідно вимог ч. ч. 1, 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно вимог ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

З викладеного вбачається, що договір фінансового лізингу № 1802 від 26 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» підлягав обовязковому нотаріальному посвідченню, що здійснено при його укладенні не було.

Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спірний договір не був нотаріально посвідчений у відповідності до вимог ст. 799 ЦК України.

Судом також встановлено, щоумови спірного договору фінансового лізингу є несправедливими, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, або договорів у цілому, що обмежують права споживача.

Відповідно до вимог п. 8.2 договору фінансового лізингу сторони погодили, що вартість предмета лізингу, на момент укладання договору, за цим договором становить 10925,10 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні, на фактичну дату укладання даного договору. На дату укладання цього договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 282 960 грн. з ПДВ.

Згідно п. 9.1 договору, комісія за організацію угоди являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу у розмірі 10 %, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору за його організацією та супроводження протягом терміну дії договору, незалежно від назви призначення платежу в квитанції на сплату. Розмір комісії визначено у Додатку № 1 до даного договору. Комісія за організацію угоди входить до складу обов'язкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов'язаний сплатити з моменту отримання предмету лізингу.

На виконання вищевказаного Договору, позивачем через банківську установу було перераховано відповідачу грошові кошти в сумі 28500грн. як комісія за організацію по договору фінансового лізингу, що підтверджується квитанцією (а.с.15).

Відповідно до п. 8.3 договору гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу в продавця.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до пункту 10.3 договору в разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору сторони домовились та беруть на себе зобов'язання до купівлі транспортного засобу підписати додаток 3 до цього договору (графік сплати лізингових платежів).

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком 3 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак який до договору не додається.

Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача.

Дослідивши умови договору, суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Відповідно правових позицій Верховного Суду України, викладених у справі № 6-330цс16 від 08.06.2016 р. та у справі № 6-3020цс15 від 11.05.2016 р., аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Зі змісту спірного договору фінансовго лізингу № 1802 вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, специфікацій та умов, графіку сплати лізингових платежів.

В пункті 12.1 договору передбачено, що внаслідок розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу в розмірі 40% від сплаченого авансового платежу та неповернення йому усієї суми комісії за організацію угоди.

Також, в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Тобто, договором фактично забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін.

Оскільки суд дійшов висновку, що умови договору фінансового лізингу№ 1802 від 26 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», є несправедливими, а договір недійсним, тому з лізингодавця на користь лізингоодержувача ОСОБА_1 необхідно стягнути грошові кошти в розмірі 28500 грн., які були сплачені нею згідно квитанції №QS01 від 26.10.2016 року.

Суд, зясувавши дійсні обставини справи, давши оцінку зібраним доказам в їх сукупності, дійшов висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

Керуючись ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 1, 2, 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. ст.11, 16, 203, 207, 215, 216, 627, 799, 806-808 ЦК України, ст.ст. 10,11, 57-60, 88, 209, 213-215, 224-226 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір фінінсового лізингу №1802 від 26.10.2016 року, укладений між ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» та ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» на користь ОСОБА_1 28500грн. сплачених за договором фінансового лізингу.

Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» на користь держави 1280грн. судового збору.

На рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Сумської області через Ковпаківський районний суд м.Суми. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під чає проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.А. Котенко