АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2017 року м. Дніпро

13 квітня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.

при секретарі Григорєвій В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи Фонд державного майна України, Орган самоорганізації населення «Будинковий комітет «Лідер» будинку № 46 по вул. Набережній Перемоги» про визнання недійсним договору купівлі-продажу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

18 жовтня 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, зазначивши третіми особами Фонд державного майна України, Орган самоорганізації населення «Будинковий комітет «Лідер» будинку № 46 по вул. Набережній Перемоги». В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що на підставі ордеру, виданого адміністрацією взуттєвої фабрики «Оріль», на якій ОСОБА_2 працював з 1983 по 2003 роки, разом із членами своєї родини заселився до гуртожитку, розташованого по вул. Набережна Перемоги, 46 в м. Дніпропетровську. На підставі рішення Органу самоорганізації населення «Будинковий комітет «Лідер» будинку № 46 по вул. Набережній Перемоги» від 16 жовтня 2015 року родина ОСОБА_2 заселилась до блоку 808 зазначеного гуртожитку та проживає в приміщеннях кімнат № № 808,809. Проте, під час дії мораторію на відчуження гуртожитків, а саме, 03 березня 2016 року між ТОВ «КП-Комфорт» та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу щодо відчуження кімнати № 808 гуртожитку, розташованого по вул. Набережна Перемоги, 46 в м. Дніпропетровську, на користь ОСОБА_3 Судове рішення, на підставі якого ТОВ «КП-Комфорт» набуло право власності на вказану кімнату гуртожитку, в подальшому було скасовано рішенням суду вищої інстанції. Оскільки договір купівлі-продажу від 03 березня 2016 року був укладений між ТОВ «КП-Комфорт» та ОСОБА_3 з порушенням ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України та в період дії мораторію на продаж гуртожитків, крім того судове рішення про визнання за ТОВ «КП-Комфорт» права власності на кімнату гуртожитку було скасовано, ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним зазначений договір купівлі-продажу (том 1 а.с.3-5).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи Фонд державного майна України, Орган самоорганізації населення «Будинковий комітет «Лідер» будинку №46 по вул. Набережній Перемоги» про визнання недійсним договору купівлі-продажу - відмовлено (том 1 а.с.249-252).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (том 2 а.с. 2-9).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - відхилити.

Судом 1 інстанції встановлено, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року у справі №904/10561/15 були задоволені позовні вимоги ТОВ «КП-Комфорт» до ТОВ «ДП Комфорт» про визнання права власності на передане йому як внесок до статутного фонду нерухоме майно будівлі гуртожитку літ.А-12 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 46 (том 1 а.с. 110-111).

03 березня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 був посвідчений договір купівлі-продажу, який зареєстрований в реєстрі за №279, за умовами якого ТОВ «КП-Комфорт» передало у власність ОСОБА_3 належне йому на праві приватної власності на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року у справі № 904/10561/15 житлове приміщення № 808 гуртожитку літ.А-12, яке розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 46 (том 1 а. с. 50, 51-52).

Рішенням Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12 травня 2016 року було скасоване рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року у справі №904/10561/15 та в задоволенні відповідних вимог було відмолено (том 1 а. с. 203-211).

Рішенням домового комітету «Лідер» будинку № 46 по вул. Набережна Перемоги від 16 жовтня 2015 року мешканцям блоку № 810 (ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7Ш.) дозволено переселитись в блок № 808, до якого прилегла кімната № 809 та у якій родина ОСОБА_2 також проживає, а також дозволено переселення ОСОБА_8 в блок № 810 (том1 а. с. 16).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем був обраний неналежний спосіб захисту прав, та не доведено що оспорюваним договором порушені його права, оскільки ОСОБА_2 не є власником майна, що було відчужено за оспорюваним правочином, він не довів своє житлове право на спірне приміщення, а отже договір укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «КП-Комфорт» 03 березня 2016 року не може бути визнаний недійсним за вимогою ОСОБА_2

Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Так, згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 1 п. 1 розділу ІІ Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №84 від 27 квітня 2015 року, вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера, форма якого наведена в додатку до цього Положення, виданого відповідно до статті 129 Житлового кодексу Української РСР, з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку.

Згідно зі ст. 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Положеннями ст. 58 ЖК УРСР передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Статтею 18 ЖК УРСР визначено, що управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 86 ЖК УРСР обмін жилими приміщеннями не допускається якщо жиле приміщення є службовим або знаходиться в гуртожитку.

Згідно з ч. 2 ст. 107 ЖК УРСР у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Відповідно до ч. ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 ст. 203 цього кодексу.

Частинами 1-3, 5 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснено, що право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві. При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.

З матеріалів справи вбачається, що станом на день укладання спірного договору купівлі-продажу в приміщенні № 808 будинку № 46, гуртожиток, по вулиці Набережна перемоги в місті Дніпропетровську дійсно фактично проживали громадяни ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5, які не набули на законних підставах право на користування цим приміщенням, а зареєстровані в приміщенні 810, що вбачається з довідки ТОВ «КП-Комфорт» № 0316 від 03 березня 2016 року (том 1 а. с. 55).

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження свої позовних вимог, а ст. 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета. Позивач не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Так, позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо зайняття спірного житлового приміщення № 808 у гуртожитку, розташованого по вул. Набережна Перемоги, 46 в м. Дніпропетровську, а саме, ордеру на зайняття зазначеного приміщення, який є єдиною підставою для вселення до житлового приміщення, в тому числі й гуртожитку (ст. 129 ЖК УРСР).

Отже, доводи апелянта щодо законного зайняття спірного житлового приміщення № 808 у гуртожитку, розташованого по вул. Набережна Перемоги, 46 в м. Дніпропетровську, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Крім того, враховуючи, що апелянт з членами родини займає спірне житлове приміщення без достатніх на те законних підстава, колегія суддів вважає, що суд 1 інстанції обґрунтовано виходив із того, що укладанням оспорюваного правочину не було порушено прав, свобод чи інтересів позивача, а доводи апеляції в цій частині також є безпідставними.

З урахуванням вимог ст. 3 ЦПК України, з відповідним позовом щодо спірного приміщення має право звернутися, зокрема, його власник.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2017 року - залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: