Справа № 381/2860/16-ц Головуючий у І інстанції Бутенко В. О.
Провадження № 22-ц/780/1289/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1.
Категорія 30 13.04.2017
УХВАЛА

Іменем України

13 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Мельника Я.С., Матвієнко Ю.О.,

за участю секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Транс» - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Транс», третя особа ОСОБА_5, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди особі, яка потерпіла від злочину, -

встановила:

Позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Транс», третя особа: ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди особі, яка потерпіла від злочину. Зокрема, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 23.11.2016 року позивач просить суд стягнути з відповідача матеріальну шкоду в сумі 5 057 грн. 29 коп. та 65 000 гривень моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 09 вересня 2013 року близько 17 год. 20 хв. ОСОБА_5, керуючи маршрутним автобусом «ПАЗ-32051» реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Транс», за нормальних дорожніх умов та дорожньої обстановки, під час повороту на регульованому перехресті автодоріг, зі швидкістю близько 3 км/год., допустив наїзд на пішохода, а саме на ОСОБА_4, яка в свою чергу переходила проїжджу частину на дозволяючий пішоходам сигнал світлофора в зоні дії підхідного переходу з права на ліво відносно руху автобуса. В позовній заяві позивач зазначила, що вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2014 року, що залишений без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 03 лютого 2015 року, було засуджено ОСОБА_5 за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортним засобом. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 (один) рік 6 (шість) місяців. За визначених у вироку обставин ОСОБА_5 вчинив вказаний злочин щодо позивача, заподіявши останній внаслідок порушення правил дорожнього руху тілесні ушкодження у вигляді перелому ребер зліва, лівобічного гемо пневмотораксу, лівобічного посттравматичного плевриту, перелому голівки лівої плечової кістки, множинних гематом та саден тулуба та кінцівок, які відносяться по критеріям до тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя. Від завданих позивачеві тяжких тілесних ушкоджень вона тривалий час знаходилася на стаціонарному лікуванні у Фастівській центральній районній лікарні, після чого була переведена на амбулаторне лікування під наглядом лікаря травматолога. За час лікування вона витратила на придбання ліків та дослідження в діагностичному центрі власні кошти. Крім того, під час дорожньо-транспортної пригоди їй також було завдано матеріальну шкоду у звязку із пошкодженням одягу. Таким чином вважає, що завдана їй матеріальна шкода становить 5057 грн. 29 коп. Щодо моральної шкоди, то позивач посилається на те, що події, які відбулися завдали їй тяжкі моральні страждання і переживання. Зазначає, що розмір моральної шкоди визначити важко, але він має хоча б компенсувати ті емоційні страждання, які довелося перенести їй та її родині, що складає 65 000 грн., а саме це усі страждання, які їй довелося перенести, а це зокрема: ушкодження її здоров'я, порушення звичайного способу життя, нервовий розлад, страх та постійні головні болі, непередбачені витрати на її лікування, які введи в скрутне становище її сімю, що в свою чергу стало підставою для сварок та скандалів. Таким чином, вважає, що дана ситуація виникла незалежно від її волевиявлення, продовжується тривалий період, в перебігу якого обумовлює необхідність нераціональних затрат на переборювання наслідків проблеми, що виникла та призвела до негативних змін упорядкованого життєвого ритму. Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2016 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь позивача матеріальну шкоду в сумі 2473 грн. 14 коп. та моральну шкоду в сумі 10 000 грн. Однак, ОСОБА_5 не погодився з таким рішенням і звернувся до Апеляційного суду. Враховуючи те, що суд частково задовольнив її позов до ОСОБА_5, позивач вважає, що відповідач ТОВ «ОСОБА_2 Транс», як власник транспортного засобу, повинен відшкодувати їй матеріальну та моральну шкоду в повному обсязі.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 листопада 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «ОСОБА_2 Транс» на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду в розмірі 649 грн. 40 коп. Також стягнуто з ТОВ «ОСОБА_2 Транс» на користь ОСОБА_4 відшкодування моральної шкоди в розмірі 40 000 грн. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, представник ТОВ «ОСОБА_2 Транс» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність фактичним обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

ОСОБА_4 також подала апеляційну скаргу на зазначене рішення, в якій, посилаючись на необґрунтованість судового рішення, ухвалене без зясування дійсних обставин справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила змінити рішення Фастівського міськрайонного суду від 24 листопада 2016 року в частині стягнення матеріальної шкоди та 552 грн. судового збору.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону з наступних підстав.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особі, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до приписів вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, на інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що 09 вересня 2013 року близько 17 год. 20 хв. ОСОБА_5, керуючи маршрутним автобусом «ПАЗ-32051» реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить Товариство з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Транс», за нормальних дорожніх умов та дорожньої обстановки, під час повороту на регульованому дозволяю чому рух транспортним засобам сигналом світлофора перехресті автодоріг, зі швидкістю близько 3 км/год., допустив наїзд на пішохода, а саме на ОСОБА_4, яка в свою чергу переходила проїжджу частину дороги на дозволяючи пішоходам сигнал світлофора в зоні дії підхідного переходу з права на ліво відносно руху автобуса.

Вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2014 року, що залишений без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 03 лютого 2015 року, було засуджено ОСОБА_5 за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортним засобом (а.с.5-7).

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок з питань, що мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, позивач отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому ребер зліва, лівобічного гемопневмотораксу, лівобічного посттравматичного плевриту, перелому голівки лівої плечової кістки, множинних гематом та саден тулуба та кінцівок, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію, які небезпечні для життя, дана обставина досліджувалася та знайшла своє підтвердження у вироку Фастівського міськрайонного суду від 25 листопада 2014 року.

Через завдання позивачу тяжких тілесних ушкоджень, остання перебувала на стаціонарному лікуванні у Фастівській Центральній районній лікарні з діагнозом полі травма, закрита травма грудної клітки, множинні переломи ребер зліва, перелом голівки лівої плечової кістки, лівосторонній після травматичний плеврит, множинні гематоми та спадини тулуба та кінцівок. Після стаціонарного лікування позивач була переведена на амбулаторне лікування під наглядом лікаря травматолога.

У звязку із такими діагнозами позивач вважає, що вона зазнала та продовжує зазнавати значних фінансових витрат на лікування, придбання ліків та проведення медичних оглядів.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю на особистим немайновим правам фізичної чи юридичної особи, а також шкода, завдана ману фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної чи юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2016 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь позивача матеріальну шкоду в сумі 2473 грн. 14 коп. та моральну шкоду в сумі 10 000 грн. (а.с. 9-10).

Однак, ОСОБА_5 не погодився з таким рішенням і звернувся до Апеляційного суду. Враховуючи те, що суд частково задовольнив її позов до ОСОБА_5, позивач вважає, що відповідач ТОВ «ОСОБА_2 Транс», як власник транспортного засобу, повинен відшкодувати їй матеріальну та моральну шкоду в повному обсязі, а саме: 5057 грн. 29 коп. матеріальної шкоди та моральну шкоду в сумі 65 000 грн.

За таких обставин, з підрахунку судом сум коштів, витрачених на придбання ліків внаслідок лікування після отриманих ДТП травм, суд знаходить за можливе стягнути на користь позивача кошти матеріальної шкоди в розмірі 649, 40 грн.

Інші витрати позивача на придбання ліків стягненню з відповідача не підлягають, оскільки доказів тому, що їх придбання необхідно саме для лікування отриманих внаслідок ДТП травм суду надано не було.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, позивач не надала суду належних доказів, а саме призначення лікарем відповідних ліків, які потрібні були на лікування позивача після ДТП, а ті копії фіскальних чеків, що надала їх позивач, то з них не вбачається, що дані ліки були придбані позивачем на її лікування, саме після наслідків дорожньо-транспортної пригоди. Визначаючи суму заподіяної майнової шкоди, суд виходить з того, що позивач суду надала, а тому стягнення матеріальної шкоди у визначеному позивачем розмірі в сумі 5057 грн. 29 коп. задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Стосовно вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 65 000 грн. 00 коп., суд вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення їх прав. Частина 2 вказаної статті передбачає, що моральна шкода, крім іншого полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди, визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставною для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Положеннями ст. 1167 ЦК України передбачено що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. (ч.1).

У ч. 2 статті, зокрема, визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (ч.2).

Згідно ч. 1 ст. 1168 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана каліцтвом, або іншим ушкодженням здоровя, може бути відшкодована одноразово, або шляхом здійснення щомісячних платежів.

В Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, а саме в п.3 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушені права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку із незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушені нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

З огляду на п. 9 даної постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом встановлено, що у звязку з отриманням тілесних ушкоджень позивач тривалий час знаходилася на стаціонарному та амбулаторному лікуванні. На даний час вона продовжує своє лікування.

За таких обставин, враховуючи обставини справи, характер отриманих позивачем тілесних ушкоджень, що завдало їй не тільки фізичних, а й моральних страждань, тривалість лікування у звязку з чим, що в результаті отриманих травм, у позивачки фактично були порушені нормальні життєві звязки через неможливість продовження активного громадського життя, виходячи із засад розумності та виваженості, а також враховуючи обєм моральних та фізичних зусиль необхідних позивачу для відновлення порушених прав, суд вважає обґрунтованим визначити розмір моральної шкоди завданої позивачу у звязку з ушкодженням її здоровя у розмірі 40 000 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги, то вони не містять жодних доказів які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції судового рішення.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно зясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційні скарги представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Транс» - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 листопада 2016 року залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Волохов Л.А.

Судді: Мельник Я.С.

ОСОБА_6