Справа № 361/8884/15-ц Головуючий у І інстанції Петришин Н. М.
Провадження № 22-ц/780/3726/17 Доповідач у 2 інстанції Березовенко Р. В.
Категорія 38 25.09.2017
УХВАЛА

Іменем України

25 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді:Березовенко Р.В.,
суддів:Олійника В.І., Лівінського С.В.,
за участю секретаряТопольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 травня 2017 року за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання недійсним заповіту, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року позивач ОСОБА_6 звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер її батько ОСОБА_9 Після його смерті позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Також із заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_5 - брат, посилаючись на заповіт, згідно якого батько заповів йому все майно, в тому числі й будинок.

Позивач вказував, що відповідач батьку не допомагав й у нього не було підстав складати заповіт на користь брата. Також зазначає, що батько переніс два інсульти в 2004 та 2006 роках, тому до кінця життя у нього спостерігалось порушення мислення, сприйняття, емоцій, інтелекту, пам'яті та ін. У нього були також інші захворювання, які впливали на усвідомлення значення своїх дій та здатність керувати ними, батько був інвалідом першої групи.

Отже, посилаючись на те, що ОСОБА_9 не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними під час складання заповіту, позивач просив визнати недійсним заповіт складений ОСОБА_9 26 червня 2007 року, посвідчений виконавчим комітетом Літочківської сільради №183.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. Визнано недійсним заповіт, посвідчений секретарем виконкому Літочківської сільської ради Броварського району Київської області Трубенок Г.В. 26 червня 2007 року за реєстром №183, складений від імені ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 понесені витрати на судовий збір у розмірі 487, 20 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, через порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_9 у момент складання оспорюваного заповіту від 26 червня 2007 року усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, оскільки при огляді хворого в медичній документації 2007 року не зафіксовано жодного психічного розладу або направлення на обстеження ОСОБА_9 та спостереження лікарями-психіатрами, що свідчить про неправдивість висновку судово-психіатричної експертизи №757, складеного 28.10.2016 року, та невідповідність його вимогам ч.1 ст. 66 ЦПК України. Також рішення суду не може ґрунтуватися на завідомо неправдивих поясненнях свідків, які не підтверджені письмовими, належними та допустимими доказами, відповідно до вимог ст.ст. 57, 60 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживав за адресою: АДРЕСА_1. ( а.с. 5,6 ).

Після його смерті відкрилась спадщина, в тому числі й на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2

Відповідно до договору дарування, укладеного 19 липня 1995 року, ОСОБА_9 подарував ОСОБА_5 3/5 частини житлового будинку з відповідними надвірними будівлями, розташований в АДРЕСА_3

Також, судом встановлено, що 26 червня 2007 року ОСОБА_9 склав заповіт, посвідчений секретарем виконкому Літочківської сільської ради Броварського району Київської області Трубенок Г.В. за реєстром №183, за яким все своє майно заповідав ОСОБА_5

Із спадкової справи №442/2015 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_9 видно, що із заявами про прийняття спадщини згідно закону звернулись ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_6 - доньки померлого. Також із заявою про прийняття спадщини згідно заповіту звернувся ОСОБА_5 - син.

Згідно Висновку судово-психіатричної експертизи №757, складеного 28.10.2016 року, станом на 26 червня 2007 року ОСОБА_9 виявляв ознаки органічного ураження головного мозку поєднаного (судинно-атрофічного) ґенезу з вираженим іентелектуально-мнестичним зниженням. Під час складання заповіту 26 червня 2007 року ОСОБА_9 за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

У своїх запереченнях відповідач зазначав, що допомагав батькові будувати будинок, тому батько й заповів йому частину даного будинку. Крім того, навіть після інсультів батько був у нормальному стані, спілкувався, розумів значення своїх дій та міг керувати ними, тому вважає, що покази свідків є неправдивими, а висновок експертизи є необґрунтованим та суперечить медичній документації щодо ОСОБА_9, оскільки за життя батько жодного разу не обстежувався у лікаря-психіатра.

Разом з тим, вищевказані доводи та заперечення не спростовують висновків судово-психіатричної посмертної експертизи, а посилання щодо неправдивості свідчень свідків жодними належними та допустимими доказами не підтверджені.

Колегія суддів, також, вважає безпідставними посилання відповідача на пропуск строку позовної давності, оскільки спадкодавець помер у червні 2015 року, тому лише після його смерті позивачу стало відомо про наявність заповіту. Із позовом до суду позивач звернулась 23 грудня 2015 року, тобто в межах встановленого законом трирічного строку позовної давності. Жодних доказів про те, що позивачу могло бути відомо про наявність оспорюваного заповіту раніше, до суду не надано.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово - психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст.212 ЦПК України.

Відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи.

Отже, на думку колегії суддів, повно та всебічно розглянувши спір по суті, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про задоволення позовних вимог, оскільки, матеріали справи містять достатньо належних та допустимих доказів, які підтверджують, що ОСОБА_9 у момент складання оспорюваного заповіту від 26 червня 2007 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними.

Натомість, на спростування цих висновків суду та на підтвердження своїх заперечень щодо стану здоров»я спадкодавця станом на 26 червня 2007 року відповідачем не було надано суду жодного належного та допустимого доказу.

Тому, оцінивши висновок судово-психіатричного експерта в сукупності з іншими дослідженими в суді доказами по справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених ч.1 ст.225 ЦК України для визнання недійсним оспорюваного заповіту, оскільки позивач довела, що ОСОБА_9 у момент складання заповіту від 26 червня 2007 року міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно з'ясував обставини справи, надані сторонами докази, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про задоволення позову і ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: В.І. Олійник

С.В. Лівінський