Справа №490/6036/13-ц 03.05.2017 03.05.2017 03.05.2017
Справа № 490/6036/13-ц Суддя першої інстанції: Гуденко О.В.
Провадження № 22-ц-784/996/17 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 травня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Крамаренко Т.В.,

суддів: Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання: Андрієнко Л.Д.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_2 відповідача - ОСОБА_3, його представника - ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 1 липня 2015 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 за участю третьої особи - виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання недійсним державного акта на землю, визнання права власності на земельну ділянку та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права власності на частину земельної ділянки, -

в с т а н о в и л а :

В червні 2013 року ОСОБА_5 звернуся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акта на землю, визнання права власності на земельну ділянку.

Позивач зазначав, що є власником 73/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 19 червня 1995 року. Інші 27/100 частин вказаного домоволодіння належать його брату ОСОБА_3 за договором дарування від 29 липня 1994 року. Домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 1237 кв.м. Фактично ще за життя дарувальника - матері сторін - ОСОБА_6 земельна ділянка була розподілена, встановлені її межі та склався певний порядок користування земельною ділянкою.

Згідно рішення Тернівської селищної ради на зазначену земельну ділянку, 15 грудня 1994 року виданий Державний акт на спільну часткову власність в рівних частках на відповідача та попереднього власника будинку мати - ОСОБА_6 по ? частці. Оскільки мати подарувала йому 73/100 часток домоволодіння, а тому за ст. 30 ЗК України в редакції 1991 року, до нього повинно перейти право власності відповідно і на 73/100 часток земельної ділянки, наданої для обслуговування цього домоволодіння, у зв'язку з чим на його думку і державний акт є недійсним з підстав невідповідності часткам сторін у спірному домоволодінні. ІНФОРМАЦІЯ_1 року мати сторін - ОСОБА_6 померла.

На теперішній час з відповідачем склалися вкрай неприязні стосунки, добровільно дійти згоди щодо порядку користування земельною ділянкою вони не мають змоги.

Посилаючись на викладене позивач просив суд, визнати частково недійсним Державний акт на право приватної власності на землю від 15 грудня 1994 року № 256, виданий на підставі рішення Тернівської селищної ради, визнати за ним право власності на 73/100 частин земельної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, визначити порядок користування земельною ділянкою з житловим будинком та господарськими, побутовими будівлями та спорудами за цією адресою.

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_5, в якій остаточно уточнивши вимоги, просив суд визнати за ним право власності на 1/4 частину вказаної земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року. ОСОБА_3 посилався на те, що земельна ділянка не знаходиться в загальному користуванні, а є спільною частковою власністю його та померлої матері в рівних частках по ? частці, а відтак він має право в порядку спадкування на ? частку земельної ділянки, що належала його матері.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2013 року первісний позов та зустрічний об'єднані в одне провадження.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 1 липня 2015 року первісний позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 1237 кв.м. по АДРЕСА_1, в задоволені інших вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його зустрічний позов в повному обсязі, в задоволенні первісного позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що домоволодіння, яке складалося з одного жилого будинку, розташоване по АДРЕСА_1 належало на підставі свідоцтва про право власності від 21 листопада 1967 року ОСОБА_6 (а.с. 282-283).

Відповідно до рішення виконкому райради №23 від 8 грудня 1967 року в АДРЕСА_1 розмір земельної ділянки складав 1237 кв.м. (910 кв.м. - зареєстровано за землекористувачем та 327 кв.м. - залишено в користуванні)(а.с .121).

Із заяв, ОСОБА_3 (відповідача) та ОСОБА_7 (середнього брата), поданих до виконкому Тернівського селищної ради від 24 серпня 1990 року вбачається, що ними була надана згода на відчуження матір'ю - ОСОБА_6 жилого будинку літер. А та земельної ділянки 50% від 1237 кв.м. позивачу - ОСОБА_5 (а.с. 201-203).

В подальшому рішенням виконавчого комітету Тернівської селищної ради народних депутатів від 28 травня 1993 року №44 присвоєно жилому будинку літ. «Б» АДРЕСА_1, дозволено ОСОБА_6 провести відчуження будинку №48 під літ. «А» (подарувати сину ОСОБА_5.). земельну ділянку площею 1237 кв.м. - розділити в рівних частках між будівлями під №48 та №48-а. Зобов'язати ОСОБА_6 та ОСОБА_5 оформити в БТІ технічні паспорти окремо на кожний будинок. Виконкому селищної ради видати державні акти на право приватної власності на землю на кожну земельну ділянку окремо (а.с.19).

24 грудня 1993 року виконкомом Тернівською селищною радою було затверджено Акт №55 про прийняття в експлуатацію, побудованого ОСОБА_6 жилого будинку літ. Б по АДРЕСА_1 (а.с. 279- 281, 286).

У зв'язку з чим, 20 червня 1994 року ОСОБА_6 було видано нове свідоцтво на право приватної власності на домоволодіння АДРЕСА_1 яке складається з двох жилих будинків. Вказане свідоцтво зареєстровано в БТІ 20 червня 1994 року за №269 (а.с.20).

Згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 29 липня 1994 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_3 27/100 частин домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 на даній земельній ділянці розташований жилий кам'яний будинок жилою площею 65,8 кв.м., зазначений на плані за літерою А, жилий кам'яний будинок жилою площею 13,7 кв.м., зазначений на плані за літерою Б, а також надвірних споруд. В реальне користування обдарованого відходить жилий кам'яний будинок зазначений на плані за літерою Б, жилою площею 13,7 кв.м., гараж літ. В, літня кухня літ. С, вбиральня літ. Я, огорожі №6, ? замощення, ? воріт №3. Вказаний договір дарування зареєстрований в БТІ (а.с.17).

За положеннями статті 23 ЗК Української РСР (в редакції 1991 року) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара (ст. 67 ЗК Української РСР).

На підставі рішення виконавчого комітету Тернівської селищної ради від 28 жовтня 1994 року №107 «Про видачу державного акту на право особистої власності на землю» на земельну ділянку площею 1237 кв.м., що розташована по АДРЕСА_1 15 грудня 1994 року було видано Державний акт на право приватної власності на землю за реєстровим номером 256 ОСОБА_6 та ОСОБА_8 в рівних частках - по ? частці кожному (а.с.16, 268).

Вказана земельна ділянка передана для індивідуального будівництва та присадибної ділянки. Зазначене рішення було прийнято на підставі заяви, поданої 26 жовтня 1994 року ОСОБА_6 з 73/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 та ОСОБА_3 - 23/100 часток вказаного будинку (а.с. 270).

Встановлене свідчить про те, що за вказаними частинами житлового будинку було закріплено по ? частці земельної ділянки.

Відповідно до ст.30 ЗК Української РСР (в редакції 1991 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, і якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Отже, стаття 30 ЗК Українській РСР передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду.

На підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 19 червня 1995 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_5 73/100 частин домоволодіння, яке в цілому складається з двох жилих кам'яних будинків, зазначених на плані літ. А, жилою площею 65,8 кв.м., літер Б-13,7 кв.м., надвірних споруд, розташованого за адресою по АДРЕСА_1 (а.с.11-12).

Згідно ч.1 ст. 42 Земельного кодексу Української РСР громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду.

Якщо до вирішення спору між співвласниками житлового будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право користування якою має позивач, слід виходити з розміру його частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Після смерті - ОСОБА_5 та ОСОБА_3 отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частину спадкового майна (грошові вклади, земельну частку пай).

Заяви щодо спадкування земельної ділянки для індивідуального будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1, спадкоємцями не подавалися (а.с.101-115).

Як встановлено, на час перетворення спільної сумісної власності на жилий будинок АДРЕСА_1 на спільну часткову, тобто на час дарування ОСОБА_6 73/100 частин житлового будинку, фактично земельна ділянка була розподілена, розмір було визначено по ? частині від загальної площі 1237 кв.м. та встановлений порядок користування, який існує по теперішній час.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання за позивачем ОСОБА_5 право власності на ? частину земельної ділянки, у зв'язку з чим обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову.

Посилання в апеляційній скарзі на пропущення позивачем строку позовної давності з 19 липня 1995 року - моменту отримання права на жилий будинок на увагу не заслуговують, оскільки про порушення свого права він дізнався у 2013 році, а відтак з цього часу починається перебіг позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що в договорі дарування від 19 липня 1995 року відсутній запис про дарування земельної ділянки не мають значення, оскільки в силу ст. 30 ЗК Української РСР в редакції 1991 року передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду.

Посилання на те, що житловий будинок та земельна ділянка це самостійні об'єкти у зв'язку з чим не могли перейти до ОСОБА_5 у розмірі 73/100 частин не заслуговують на увагу, оскільки земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності, а саме ? частина.

Доводи про те, що лише 24 червня 2011 року було прийняте рішення Миколаївської міської ради №675 про надання 27/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1, що належать ОСОБА_3 нової адреси - АДРЕСА_1 не заслуговують на увагу, оскільки розмір земельної ділянки було визначено раніше (а.с.284-285).

Посилання на невідповідність дійсності заяви ОСОБА_3 від 1990 року про згоду на відчуження його матір'ю ? частини земельної ділянки спростовуються його заявою від 24 серпня 1994 року про виділення йому саме ? частини земельної ділянки.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а відтак апеляційна скарга в силу ст. 308 ЦПК України підлягає відхиленню.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 1 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова