Справа №487/6927/16-ц 05.05.2017 050517 05.05.2017
Провадження №22-ц/784/775/17 Головуючий першої інстанції Кузьменко В.В.
Категорія 43 Доповідач апеляційного суду Яворська Ж.М.
У Х В А Л А

Іменем України

05 травня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Шагай О.А.,

за участі: представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційні скарги

представника ОСОБА_4 -ОСОБА_2 та представника ОСОБА_5 - ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6, до ОСОБА_5 про стягнення сум та відшкодування витрат, понесених на утримання нерухомого майна,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_4, в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_6, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення сум та відшкодування витрат, понесених на утримання нерухомого майна.

В обґрунтування позову зазначала, що ОСОБА_5 належить 2/3 частки квартири АДРЕСА_1, а відтак вона як співвласник повинна приймати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна та нести відповідальність по зобов'язанням, пов'язаних зі спільним майном.

Між тим, всі витрати по утриманню та збереженню спільного майна несе вона ( позивач) сама.

З врахуванням викладеного та уточнивши свої позовні вимоги, позивач остаточно просила стягнути з ОСОБА_5 сплачені нею грошові кошти за опалення квартири з жовтня по грудень 2016 року включно у розмірі 1900,05 гривень; за утримання ЖКП «Бриз» ЖЕК №3 прибудинкової території та будинку № 8-А з вересня по грудень 2016 року включно у розмірі 171,36 гривень; успадкований борг за прибирання під'їзду у розмірі 255 гривень; за прибирання під'їзду 225 грн. з липня 2014 року по грудень 2016 року; за обладнання приміщення для вузла обліку тепла будинку № 8-А у розмірі 20 гривень, за утримання та обслуговування теплового лічильника будинку № 8-А у розмірі 30 гривень; за ремонт під'їзду 180 гривень; збитки, понесені нею на відправку відповідачці претензії у розмірі 5 гривень; та моральну шкоду у розмірі 1000 гривень.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2017 року, ухвалами цього ж суду від 17 та 29 березня 2017 року про виправлення описки, позов задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 969 грн.82 коп. оплати за опалення та 87 грн. 46 коп. оплати за утримання прибудинкової території та будинку. В задоволенні решті позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 17 березня 2017 року вирішено питання про розподіл судових витрат, які віднесено за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2, посилаючись на незаконність рішення суду, неповне та неправильне встановлення обставин, що мають значення для справи, неправильне визначення правовідносин, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги у повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_3, вважаючи рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог щодо відшкодування витрат за опалення та утримання прибудинкової території незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову.

У запереченнях на апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_3 вважала, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, які не підтверджено документально, а тому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги представника позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача та предстанвика відповідача, перевіривши правильність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_5- ОСОБА_3 підлягає відхиленню, а апеляційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 частковому задоволенню із таких підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Правовідносини з приводу користування та утримання будинком (квартирою), у тому числі тих, що належать громадянам на праві власності, регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Відповідно до ч.2 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року (з наступними змінами та доповненнями), учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник.

За положеннями вищевказаного Закону, власником приміщення є фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпорядження приміщенням. У разі спільної власності кількох співвласників рішення щодо управління майном приймається відповідно до закону. Споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачений обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом та одержувати від виконавця вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги.

Як вбачається із матеріалів цивільної справи №2/487/1183/16, оглянутої у суді апеляційної інстанції, витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, співвласниками спірної квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 березня 2001 року були ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, кожному із них належало по 1/3 частці.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_7 Після його смерті відкрилася спадщина на 1/3 частку належного йому майна, яку у відповідності ст.1269 ЦК України прийняли: дружина ОСОБА_10, діти ОСОБА_11, ОСОБА_12 та мати ОСОБА_8 29 лютого 2008 року кожен із них отримав свідоцтво про право на спадщину за законом по 1/4 частці спадкового майна кожному, тобто по 1/12 частці.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_8 Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, яку прийняли діти: сини - ОСОБА_9, ОСОБА_5.( який відмовився від своєї частки на користь брата ОСОБА_9.), ОСОБА_13 та діти померлого сина ОСОБА_7- дочка ОСОБА_12 та син ОСОБА_11( який відмовився від спадщини на користь сестри). Проте свідоцтво про право на спадщину жоден із спадкоємців не отримав.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер ОСОБА_9, спадщину після смерті якого прийняв ОСОБА_13, як спадкоємець за заповітом та малолітня дочка спадкодавця ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України має право на обов'язкову частку.

ОСОБА_4 є матір'ю малолітньої ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про народження останньої.

Враховуючи вимоги ч.2 ст.6 СК України, ч.1 ст.39 ЦПК України ОСОБА_4 є законним представником своєї малолітньої доньки, отже має право на захист у суді прав, свобод та інтересів дитини. Вищенаведене спростовує доводи представника ОСОБА_5 в апеляційній скарзі про не надання ОСОБА_4 доказів того, що вона є законним представником позивача.

24 червня 2014 року помер ОСОБА_13, спадщину після смерті останнього прийняли дружина ОСОБА_5 та діти ОСОБА_14, ОСОБА_15, які відмовилися від своїх часток на користь матері. 18 жовтня 2016 року ОСОБА_5 видано свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до якого їй в порядку спадкування належить 49/96 часток квартири АДРЕСА_1

Таким чином, з врахуванням вищевикладеного та даних внесених до державного реєстру речових прав, на теперішній час співвласниками спірної квартири є ОСОБА_10.( 1/12 частки), ОСОБА_11.(1/12 частки), ОСОБА_12.(1/12 частки + (5/48 частки свідоцтво про право на спадщину не отримано), ОСОБА_5 ( 49/96 частки) та ОСОБА_6.( свідоцтво про право на спадщину до цього часу не отримано).

Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч.ч.1,2 ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

При цьому, маються на увазі витрати, об'єктивно необхідні для належного функціонування спільного майна, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості.

Виходячи зі змісту цих норм, у разі ухилення співвласника від участі у витратах на утримання спільної власності, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення зі співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна. У свою чергу, такий співвласник може висунути відповідні заперечення, вважаючи здійснені співвласниками витрати надмірними або зайвими.

Утримання будинків і прибудинкових територій полягає у забезпеченні експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством (ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року).

Особливості регулювання правовідносин у сфері теплопостачання (Закон України «Про теплопостачання від 02 червня 2005 року) також свідчить про те, що послуги з постачання теплової енергії спрямовані не тільки на створення необхідних умов для осіб, які проживають у жилих приміщеннях, а і на збереження санітарно-гігієнічних та ергономічних характеристик житла, які визначають його експлуатаційні якості (підтримання теплового режиму, оптимального рівня вологості тощо).

Відповідно до ч.2 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» примірний перелік житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики в сфері житлово-комунального господарства.

За приписами ч.2 ст.14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги та послуги на утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Таким чином, витрати на утримання будинку та прибудинкової території та витрати на опалення житла є об'єктивно необхідними для належного функціонування спільного майна та збереження його експлуатаційних якостей, які відповідно до ст.360 ЦК України визначаються як витрати на управління, утримання і збереження спільного майна та покладаються на співвласника відповідно до його частки у праві спільної часткової власності.

За такого, оскільки перераховані комунальні послуги сприяють утриманню в належному стані та збереженню квартири, співвласниками якої є сторони у даній справі, то на відповідачку, як співвласницю нерухомого майна, слід покласти обов'язок по оплаті цих послуг відповідно до її частки у праві спільної часткової власності.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивачка та відповідачка (та інші співвласники квартири), мали будь-які домовленості або дійшли згоди щодо оплати за вказані комунальні послуги по утриманню будинку та за теплопостачання.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_4, яка є законним представником неповнолітньої ОСОБА_6 віднесена до 2 категорії громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи ( евакуйована у 1986 році із зони відчуження)( а.с.5).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.21 з врахуванням положень п. 11ст.20 Закону України « Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, громадянам 2 категорії надаються гарантовані державою компенсації та пільги, в тому числі 50-процентна знижка плати за користування житлом (квартирної плати, плати за утримання будинків), комунальними послугами (газ, електрична і теплова енергія, водопостачання, водовідведення та інші послуги) у межах середніх норм споживання, передбачених законом, телефоном (абонентна плата, оплата послуг електрозв'язку за місцеві телефонні розмови з квартирних телефонів при посекундному обліку їх тривалості). Зазначені у цьому пункті пільги надаються також членам сімей громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, які проживають у жилих будинках (квартирах) усіх форм власності в межах норм, передбачених законом. До членів сімей громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, належать: дружина (чоловік), неповнолітні діти, непрацездатні батьки, особа, яка проживає разом з постраждалою внаслідок Чорнобильської катастрофи особою - інвалідом I групи та доглядає за нею, за умови, що ця особа не перебуває у шлюбі; особа, яка знаходиться під опікою або піклуванням громадянина, що має право на пільги, та проживає разом з ним.

Фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією зазначеного Закону, як гарантія соціального захисту громадян здійснюється за рахунок державного бюджету (ст. 63 цього Закону) у відповідності до Порядку використання засобів державного бюджету для виконання програми, пов'язаної з соціальним захистом громадян, які постраждали в результаті Чорнобильської катастрофи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №936 від 20 вересня 2005 року.

Як вбачається із листа Управління соціальних виплат і компенсацій Заводського району Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради від 13 січня 2017 року, ОСОБА_4 разом з дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_16 надано пільги по оплаті житлово-комунальних послуг, послуг зв'язку за адресою фактичного місця проживання: АДРЕСА_1 з 09 вересня 2013 року.

Відповідно до повідомлень - рахунків за жовтень - грудень 2016 року за надані послуги з опалення (особовий рахунок 23/4224) нараховано:

за жовтень 2016 року - 586 грн.72 коп., з яких пільга - 293 грн.36 коп.; сплачено позивачем за квитанцією 0.0.667978301.1 від 12 грудня 2016 року - 293 грн.36 коп.( а.с.4);

за листопад 2016 року - 1385 грн.; пільга - 658 грн.38 коп., сплачено позивачем за 0.0.668020039.1 від 12 грудня 2016 року - 658 грн.38 коп.( а.с.4)

за грудень 2016 року - 1818 грн.19 коп., пільга - 870 грн.60 коп., сплачено позивачем за квитанцією 0.0.685891539.1 від 14 січня 2016 року - 948 грн.31 коп.( а.с.14).

Отже, всього сплачено позивачем за період з жовтня по грудень 2016 року за надані послуги з теплопостачання - 1900 грн.05 коп.

Відповідно до цих же повідомлень-рахінків за вересень - грудень 2016 року за особовим рахунком 3704224 ( утримання будинку та прибудинкової території ) за вересень 2016 року сплачено позивачем за квитанцією № 0.0.627332861.1 від 03.10.2016 року -42 грн.56 коп.( а.с.3 зворот) та нараховано;

за жовтень 2016 року - 85 грн.12 коп., з яких пільга - 42 грн.56 коп.; сплачено позивачем за квитанцією № 0.0.644616996.1 від 02 листопада 2016 року - 42 грн.56 коп. ( а.с.4 зворот);

за листопад 2016 року - 86 грн.31 коп.;з яких пільга - 43 грн.16 коп.,сплачено позивачем за квитанцією № 0.0.667975471.1 від 12 грудня 2016 року - 42 грн.56 коп. ( а.с.4 зворот);

за грудень 2016 року - 87 грн.36 коп., пільга - 43 грн.68 коп. сплачено позивачем за квитанціями № 0.0.680816385.1 від 03 січня 2017 року та № 0.0..1 від 14.01.2017 - 43 грн.68 коп.(42.56 + 1.12) ( а.с.14 зворот).

Отже, всього сплачено позивачем за період з вересня по грудень 2016 року за послуги з утримання будинку та прибудинкової території - 171 грн.36 коп.

Оскільки ОСОБА_4, як законний представник малолітньої ОСОБА_6, яка є співвласником спірної квартири, сплачувала кошти за надані послуги з теплопостачання та послуги з утримання квартири та прибудинкової території, а відповідач своїх обов'язків по утриманню житла не виконувала, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач має право на отримання від іншого співвласника відшкодування понесених витрат на утримання нерухомого майна.

Враховуючи, що співвласниками спірної квартири є п'ять осіб, апозов було пред'явлено лише до одного із співвласників - ОСОБА_5, суд першої інстанції, розглядаючи справу в межах позовних вимог, дійшов вірного висновку про стягнення з відповідачки коштів у розмір 49/96 частин від сплачених позивачем коштів за надані послуги з теплопостачання - 969,82 гривень та витрат на утримання будинку та прибудинкової території - 87,46 гривень.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 щодо стягнення з відповідачки сплаченої позивачем суми у повному обсязі, з врахуванням викладенного, не заслуговують на увагу.

Твердження представника ОСОБА_5- ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про безпідставність відшкодування понесених позивачем витрат на утримання житла не можуть бути прийнятті до уваги, оскільки відповідач як співвласник спірної квартири повинна виконувати свої обов'язки по утриманню квартири.

Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Надані на підтвердження заявлених позивачем вимог щодо відшкодування понесених позивачем витрат за прибирання у під'їзді з вересня по грудень 2016 року у сумі 30 грн., на обладнання приміщення для вузла обліку тепла будинку № 8-А, утримання та обслуговування теплового лічильника будинку № 8-А, заяви та довідки, складених та підписаних мешканцями будинку АДРЕСА_1 від 26 січня 2017 року ( а.с.15.16) не є належними та допустимими доказами в розумінні вимог цивільно - процесуального законодавства.

А відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності заявлених вимог в цій частині та не вбачає підстав для скасування рішення в цій частині.

Згідно із вимогами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров"я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім"ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При розгляді справи позивачем не було надано жодних належних доказів на підтвердження того, що діями відповідачки їй було завдано моральну шкоду.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження завдання відповідачем їй моральної шкоди. А відтак, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні цих позовних вимог, з яким погоджується колегія суддів.

Отже, за наслідками розгляду справи суд першої інстанції в частині вимог щодо стягнення коштів сплачених позивачем на утримання нерухомого майна та відмови у стягненні витрат, відшкодуванні моральної шкоди, витрат для примусу відповідача виконувати свої обов'язки ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213 - 214 ЦПК України, підстави для його скасування в силу ст.308 ЦПК України відсутні, а наведені в апеляційній скарзі доводи не впливають на правильність цього рішення.

В той же час колегія суддів не може погодитися з висновком суду щодо відмови у стягнення понесених позивачем витрат на ремонт під'їзду у 2014 році та витрат за прибирання під'їзду з жовтня 2010 року по серпень 2016 року виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Для застосування вказаної підстави закриття провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги, з тих же підстав, або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Як вбачається із матеріалів цивільної справи №487/3498/14-ц у березні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_11 про стягнення сум на відшкодування витрат, понесених на утримання нерухомого майна. Серед інших вимог просила стягнути з кожного із співвласників відповідно до їх часток, і кошти сплачені за прибирання під'їзду з жовтня 2010 року по серпень 2016 року ( включно) та кошти сплачені за ремонт під'їзду у 2014 році у розмірі 360 грн.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2016 року у задоволенні цих вимог було відмовлено.

Звертаючись до суду з даним позовом у грудні 2016 року позивач просила стягнути з відповідача на її користь сплачені нею кошти за прибирання під'їзду: за період з жовтня 2010 року по червень 2014 року, проте вважала цю суму як успадкований борг у розмірі 255 грн., з липня 2014 року по грудень 2016 року у розмірі 225 грн. та кошти сплачених за ремонт під'їзду у 2014 році у розмірі 180 грн.

Зміст позовних вимог в обох випадках є ідентичним.

Отже, в даних справах, які розглядалися судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду, а отже є тотожними.

За такого, колегія суддів приходить до висновку, що заявлені позивачами вимоги вже були предметом розгляду в суді в результаті чого прийнято судове рішення, яке набрало законної сили, а тому є підстави для закриття провадження у справі в силу п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України. Суд першої інстанції на такі обставини уваги не звернув та безпідставно ухвалив рішення по суті спору між тими сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Приймаючи до уваги вищевикладене та в силу ч.1 ст.310 ЦПК України рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6, до ОСОБА_5 про стягнення сум за ремонт під'їзду у 2014 році у розмірі 180 грн., за прибирання під'їзду з жовтня 2010 року по серпень 2016 року, з яких: 255 грн. - успадкований борг за прибирання під'їзду за період з жовтня 2010 року по липень 2014 року, 195 грн. за період з липня 2014 року по серпень 2016 року включно, підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі в цій частині.

Частиною другою статті 7 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" ( далі - Закону) передбачено, що кожний співвласник несе зобов'язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника.

Згідно статті 12 Закону до витрат на управління багатоквартирним будинком включаються витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку; витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку; витрати на сплату винагороди управителю в разі його залучення; інші витрати, передбачені рішенням співвласників або законом.

Витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат. Невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком.

Управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками ( ст.9 Закону), а рішення зборів співвласників оформляється протоколом ( ст.10 Закону).

Проте, позивачем не надано до суду ні належних доказів того, що управління багатоквартним будинком здійснюється його співвласниками відповідно до вимог вищевказаного Закону, ні доказів того, що зборами співвласників приймалися рішення щодо управління та утримання цього будинку ( прибирання у під'їзду,обладнання приміщення для вузла обліку тепла, утримання та обслуговування теплового лічильника будинку № 8-А) на виконання яких позивачем було сплачено кошти. Також відсутні докази проте, що відповідача як співвласника спірної квартири було запрошено на такі збори, а у разі її відсутності на них - було повідомлено про необхідність проведення таких витрат.

А тому доводи представника ОСОБА_4- ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про незастосування та неврахування судом першої інстанції вимог вищевказаного Закону не заслуговують на увагу.

Керуючись ст.ст. 205, 303, 308, 310, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_3 - відхилити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2017 року щодо відмови у задоволенні вимог про стягнення витрат за ремонт під'їзду та прибирання під'їзду за період з жовтня 2010 року по серпень 2016 року скасувати та в цій частині закрити провадження у справі.

В решті це ж рішення,ухвали цього ж суду від 17 березня та 29 березня 2017 року про виправлення описки, додаткове рішення від 17 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, і з цього часу протягом 20 днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М.Базовкіна

Т.Б. Кушнірова