Провадження №2/521/1939/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2017 року Малиновський районний суд міста Одеси у складі головуючого судді Граніна В.Л., при секретарі Янкул Г.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просить усунути свого брата - ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті їхнього батька ОСОБА_2, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько ОСОБА_3 Після його смерті відкрилася спадщина та позивач разом з відповідачем, як спадкоємці першої черги до майна померлого, звернулися з заявами до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Однак, позивач вважає, що відповідач може бути усунений від права на спадкування, оскільки за життя батька, який через похилий вік та тяжку хворобу був у безпорадному стані ухилявся від надання батькові допомоги.

Також, позивач вказує, що він замовив та оплатив облаштування памятника на могилі спадкодавця.

На думку позивач, все це у своїй сукупності є підставою для усунення відповідача від права на спадкування за законом після смерті їх батька, відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України.

У судовому засіданні позивач разом з своїм представником позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні участі не приймав, про причини своєї неявки до суду не повідомив, заперечень на позов не надходило.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для встановлення фактичних правовідносин сторін, суд, зі згоди позивача, відповідно до ст. 224 ЦПК України, вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволені позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після його смерті відкрилася спадщина. Позивач та відповідач, як рідні сини померлого та спадкоємці першої черги в установлений строк звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, що підтверджується копією спадкової справи, яка знаходиться у матеріалах справи та була досліджена у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця.

Так, позивач просить усунути відповідача від права на спадкування за законом майна померлого, посилаючись на те, що відповідач ухилявся від надання допомоги спадкодавцю та не надавав грошей для придбання ліків та продуктів харчування для батька. Не приймав участі в оплаті комунальних послуг за квартиру.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує ч. 5 ст. 1224 ЦК України, яка передбачає усунення спадкоємця за рішенням суду від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Згідно із п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обовязку щодо надання допомоги та свідомого невиконання цього обовязку. Ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, якої він потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обовязку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення повязане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обовязок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Ці обставини позивачем не доведені та не надано жодного доказу на підтвердження того, що позивач або ОСОБА_3 зверталися до відповідача за допомогою, а їм було відмовлено. Також не доведено того факту, що померлий потребував допомоги саме від відповідача, а той, в свою чергу, мав можливість надати допомогу, однак не вчиняв необхідних дій.

Крім цього, медичні довідки та медична картка амбулаторного хворого ОСОБА_3, які знаходяться у матеріалах справи, не встановлюють той факт, що померлий за життя перебував у безпорадному стані та потребував допомоги. Цей факт також не було доведено позивачем, хоча відповідно до ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Такі докази не були представлені позивачем. Надані позивачем медичні документи та посилання на те, що померлий був онкохворим не підтверджує його знаходження в безпорадному стані, тому що безпорадний стан, в даному випадку, це оціночне правове, а не медичне поняття.

Крім того, відповідно до наданих позивачем пояснень, його батько не був лежачим хворим, міг самостійно пересуватися та приймати їжу. Про це свідчить й той факт, що позивач ходив з ним на прогулянки. А отже, позивачем не надано жодних істотних даних, які мають правове значення для вирішення спору та встановлення того факту, що померлий перебував у безпорадному стані, який зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли він не міг самостійно забезпечити умови свого життя, потребував стороннього догляду, допомоги та піклування, відповідно до розяснень даних у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування».

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Виходячи зі змісту зазначеної норми, суд при вирішенні такої справи повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто, ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

З аналізу положень ч. 5 ст. 1224 ЦК України вбачається, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. А позивачем не надано доказів, що відповідач усвідомлював свій обов'язок, мав можливість його виконувати, але не вчиняв необхідних дій для догляду за спадкодавцем. При тому, що у судовому засіданні встановлено і не оспрювалось позивачем, що померлий сам не просив у відповідача будь якої допомоги.

Посилання позивача на той факт, що відповідач не проживав разом з ОСОБА_3 з 2009 року та по день його смерті, достеменно суду не доведено. Крім цього, відповідно до судової практики, яка узагальнюється в листі ВССУ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відмічається, що та обставина, що сторони не спілкувалися протягом тривалого часу, не свідчить про факт умисного ухилення від надання допомоги. Важливе значення має обґрунтованість позовних вимог та наявність належних доказів на їх підтвердження, оскільки практика розгляду справ про усунення від права на спадкування свідчить про те, що позови, як правило, є необґрунтованими, тому в їх задоволені суди відмовляють.

Крім того, як зазначено в вищевказаному листі ВССУ, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування, відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України, має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Також, як роз'яснив Пленум ВСУ у п.27 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2, виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК України.

Позивачем, в порушення вищенаведених приписів, будь-яких доказів того, що відповідач мав можливість, але умисно ухилявся від виконання обовязку утримання спадкодавця не надано.

З огляду на викладені вище фактичні обставини справи та норми законодавства, суд вважає, що доводи позивача про те, що відповідач умисно ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, маючи при цьому усі можливості надавати таку допомогу, зовсім не доведені.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що наданих позивачем доказів на підтвердження тих вимог, які ним були заявлені, не достатньо, а тому у задоволені позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212, 213 ЦПК України, гл.6 ЦПК України, ст.ст. 1224, 1241 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», Пленумом ВСУ Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2, -

В И Р І Ш И В :

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в десяти денний строк з дня проголошення рішення.

Головуючий