Справа № 464/9987/14 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/783/147/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Брикайло М.В.,

з участю: представника ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 професійного ліцею дизайну та будівництва ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 8 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 професійного ліцею дизайну та будівництва, ОСОБА_6 про скасування розпорядження та визнання недійсним свідоцтва про право власності,

встановила:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом (а.с.2-4), в якому просила: скасувати розпорядження органу приватизації ОСОБА_4 професійного ліцею дизайну та будівництва №65 від 24.07.2006 року про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну спільну часткову власність ОСОБА_6-М.Й., ОСОБА_2 та ОСОБА_6; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ №573969 від 10.11.2006 року, видане ОСОБА_4 професійним ліцеєм дизайну та будівництва, про право приватної спільної часткової власності ОСОБА_6-М.Й., ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх вимог позивач ОСОБА_2 посилалась на те, що на підставі її, ОСОБА_6-М.Й. та ОСОБА_6 заяви про приватизацію квартири АДРЕСА_1, в якій всі вони на той час були зареєстровані та спільно проживали, поданої до органу приватизації ОСОБА_4 професійного ліцею дизайну та будівництва, останнім було видане оспорюване нею розпорядження №65 від 24.07.2006 року про передачу цієї квартири у їхню спільну часткову власність кожному по 1/3 частині квартири, згідно з яким було видане оспорюване нею свідоцтво про право власності на цю квартиру. Згодом їй стало відомо, що відповідач ОСОБА_6 у 1994 році вже використала своє право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду під час приватизації квартири АДРЕСА_2, а тому відповідно до вимог ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не мала права на приватизацію тієї частки, яка належить їй на праві власності на підставі оспорюваного свідоцтва. З цих підстав вважає незаконною приватизацію квартири АДРЕСА_1

03.12.2015 року представником відповідача ОСОБА_4 професійного ліцею дизайну та будівництва була подана заява про застосування судом наслідків спливу позовної давності для відмови в задоволенні вказаного позову (а.с.25).

У березні 2015 року позивач в особі свого представника подав до суду клопотання, в якому просив визнати поважними причини пропущення строку позовної давності та поновити цей строк, посилаючись на те, що інформація про приватизацію ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_2 отримана позивачем 01.08.2014 року через адвоката ОСОБА_7, який на підставі свого запиту ознайомився з матеріалами реєстраційної справи в КП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» та зробив копії відповідних документів (а.с.47, 48).

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 08.05.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено за безпідставністю позовних вимог (а.с.72-75).

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2, просила його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

ОСОБА_7 доводи апелянт обґрунтовувала тим, що вона надала достатньо доказів на підтвердження того факту, що відповідач ОСОБА_2 (на той час - ОСОБА_8) О.М. у 1994 році використала своє право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду під час приватизації квартири АДРЕСА_3, загальною площею 38.8 м.кв., разом із своїм сином ОСОБА_8, а тому суд безпідставно не взяв до уваги цього факту, визнавши не порушеним її право оспорюваною приватизацією. Апелянт зазначає, що оскільки ОСОБА_6 в силу закону не мала права на приватизацію спірної квартири, то внаслідок приватизації ця квартира повинна була перейти у власність її (ОСОБА_2Б.) та ОСОБА_6-М.Й. в рівних частках (по 1/2 кожній). Апелянт вважає, що при вирішенні даної справи суд не застосував норми матеріального закону, які підлягали застосуванню, та не врахував рішення Конституційного Суду України №15-рп/2010 від 10.06.2010 року.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26.10.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 08.05.2015 року залишено без змін (а.с.101-105).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.03.2016 року (а.с.130-132) ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26.10.2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

На новому розгляді справи апеляційним судом явку позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_6 було визнано обовязковою для дачі особистих пояснень, однак, вони вимогу суду не виконали і в судове засідання жодного разу не зявились, а тому розгляд справи завершено у їхній відсутності.

Крім того, апеляційним судом витребовувались матеріали приватизації спірної квартири, однак, такі не були надані суду у звязку з їх відсутністю у Державному навчальному закладі «Львівське вище професійне училище дизайну та будівництва», у ОСОБА_4 міській раді та в ЛКП «Дністер», на баланс якого у 2013 році було передано спірну квартиру разом зі всією документацією (а.с.157, 163-167, 177-178, 186, 199, 232, 236, 238, 247, 261, 262).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення представника відповідача ОСОБА_4 професійного ліцею дизайну та будівництва, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем ОСОБА_6 при приватизації у 1994 році квартири АДРЕСА_3 не в повному обсязі реалізовано право на приватизацію державного житлового фонду, оскільки їй у власність передано лише 14,4 кв. м державного житлового фонду, що менше встановленої санітарної норми, і, крім того, суд вважав не порушеним право позивача ОСОБА_2, оскільки належна їй на праві власності частка у приватизованій спірній квартирі була подарована нею відповідачеві ОСОБА_6

Проте повністю погодитись із такими висновками районного суду не можна з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що на підставі розпорядження виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради народних депутатів від 25.03.1994 року №329 квартира АДРЕСА_4 (Коломийській) у м. Львові площею 38,8 кв. м передана у спільну сумісну власність ОСОБА_9 (у звязку з укладенням 11.12.1993 року шлюбу з ОСОБА_10 змінила прізвище на «Футорська») та її сину ОСОБА_8 в порядку приватизації державного житлового фонду (а.с.6).

У 2006 році відповідач ОСОБА_6 повторно взяла участь у безоплатній приватизації квартири АДРЕСА_5, спільно з позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_6-М.Й., яка померла 05.02.2009 року (а.с.27).

Відповідно до оспорюваного свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ №573969 від 10.11.2006 року, виданого ОСОБА_4 професійним ліцеєм дизайну та будівництва на підставі оспорюваного розпорядження органу приватизації №65 від 24.07.2006 року, позивач ОСОБА_2, ОСОБА_6-М.Й. та відповідач ОСОБА_6 в порядку безоплатної приватизації набули право спільної часткової власності на квартиру №56 загальною площею 57,5 кв.м в будинку №15а по вул.Пимоненка в м.Львові по 1/3 частині квартири кожна (а.с.5, 7).

05.12.2007 року на підставі договору дарування (а.с.25) ОСОБА_6-М.Й. та позивач ОСОБА_2 належні їм частки у спірній квартирі АДРЕСА_6 подарували відповідачеві ОСОБА_6, яка 10.12.2007 року зареєструвала своє право і на підставі договору купівлі-продажу від 02.07.2008 року продала квартиру своєму синові ОСОБА_8, який на підставі договору іпотеки від 02.07.2008 року передав квартиру в іпотеку ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк», і на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, виданого 19.03.2014 року, новим власником квартири став ОСОБА_11 (а.с.52-53).

Станом на 26.10.2016 року власником квартири була ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу від 18.12.2015 року (а.с.200).

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сімї та додатково 10 квадратних метрів на сімю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає вищезазначеній площі зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сімї безоплатно.

Якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сімя наймача безоплатно, наймачу та членам його сімї видаються житлові чеки, сума яких визначається, виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра.

Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

У рішенні Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року №15-рп/2010 дано тлумачення розуміння ч. 5 ст. 5 зазначеного Закону та визначено, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо: громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сімї та додатково 10 квадратних метрів на сімю; у власність наймача і кожного члена його сімї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановлену санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла; у власність наймача і кожного члена його сімї передано загальну площу житла, меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду; весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду.

Приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною.

Враховуючи наведені вище норми закону та встановлені обставини справи, відповідач ОСОБА_6, приватизувавши разом із своїм сином квартиру АДРЕСА_2 площею 38,8 кв. м, мала право на безоплатну приватизацію ще 6,6 кв.м площі державного житлового фонду (26,0 кв.м (21,0 кв.м.+ (10 кв.м/2 чол.)) 19,4 кв.м (38,8 кв.м/2 чол.), проте, внаслідок участі у повторній приватизації, яка оспорюється позивачем, відповідач набула безоплатно в порядку приватизації право на 19,17 кв.м., що відповідає 1/3 частині спірної квартири №56 загальною площею 57,5 кв.м. в будинку №15а по вул.Пимоненка в м.Львові, що на 12,57 кв.м більше від невикористаної нею площі під час первинної приватизації.

Отже, відповідач ОСОБА_6 набула право власності на 12,57 кв.м. у спірній квартирі за рахунок часток інших двох співвласників, в тому числі й позивача, чим порушила право останньої.

Відповідно до затвердженої на той час форми заяви на приватизацію квартири (додаток №2 до Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року №56 із змінами), при оформленні в порядку приватизації квартири у спільну часткову власність наймач у заяві вказує розмір частки, яка припадає на нього та членів його сімї.

Враховуючи те, що внаслідок приватизації позивач ОСОБА_2, ОСОБА_6-М.Й. та відповідач ОСОБА_6 набули спірну квартиру у спільну часткову власність, то в заяві на приватизацію квартири було вказано рівні частки наймача та двох членів його сімї по 1/3 частці.

Таким чином, позивач, ще при оформленні заяви знала або могла дізнатись про порушення свого права, а саме: про зменшення своєї частки за рахунок збільшення частки відповідача в приватизованій квартирі.

Безпідставними є доводи представника позивача про те, що про участь відповідача ОСОБА_6 в приватизації квартири АДРЕСА_2, позивач дізналась від нього у серпні 2014 року після ознайомлення з наданими на його запит матеріалами реєстраційної справи, оскільки відповідно до наведеного вище Положення (п.20, 21) до заяви на приватизацію квартири обовязково долучається довідка підприємства, що обслуговує жилий будинок, про склад сімї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, в якій зазначається дата реєстрації особи в займаному жилому приміщенні, а також перевіряються паспорти повнолітніх осіб, які подають заяву.

З копії паспорту відповідача ОСОБА_6 (а.с.249-250), виданого у травні 1999 року (тобто після зміни прізвища «Вавричук» на «Футорську» та після первинної приватизації у 1994 році квартири АДРЕСА_2), встановлено, що відповідач знялась з реєстрації у приватизованій нею із сином квартирі АДРЕСА_2 06.09.2005 року і зареєструвалась у спірній квартирі АДРЕСА_1 01.06.2006 року, як невістка ОСОБА_6-М.Й., оскільки шлюб з ОСОБА_10 було розірвано 27.07.2007 року, вже після приватизації спірної квартири.

Отже, про порушення свого права позивач довідалась або могла довідатись саме при написанні спільної заяви на приватизацію у 2006 році спірної квартири АДРЕСА_1, оскільки мала достатньо інформації для того, щоб довідатись, чи брала відповідач ОСОБА_6 участь у приватизації квартири АДРЕСА_2.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки представником ОСОБА_4 професійного ліцею дизайну та будівництва було заявлено про застосування судом наслідків спливу строку позовної давності відповідно до вимог ст. 267 ЦК України, а поважних причин для поновлення цього строку судом не встановлено, колегія суддів доходить висновку про те, що в задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити у звязку із спливом строку позовної давності.

Таким чином, суд першої інстанції в повній мірі не зясував усіх обставин, які мають значення для справи, допустив порушення норм матеріального права, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні вказаного позову ОСОБА_2 у звязку із спливом строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п. 1-4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 8 травня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 про скасування розпорядження та визнання недійсним свідоцтва про право власності відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

ОСОБА_13