Справа №2-1927/11
Провадження №2/442/69/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2017 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі: головуючого судді Коваль Р. Г.

з участю секретаря Бучок М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Новокропивницької сільської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю третьої особи Управління Держкомзему у Дрогобицькому районі, державного нотаріуса Дрогобицької нотаріальної контори про визнання недійсними Державних актів на право власності на земельні ділянки, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач уточнивши позовні вимоги звернувся до суду з позовом в якому просить суд постановити рішення, яким ухвалити рішення та визнати недійсним державний акт ЛВ № 094551 від 29.09.2003 року на право власності на земельну ділянку пл. 0,2416 га., по вул. Довбуша в с. Новий Кропивник, виданий ОСОБА_5, та визнати недійсним державний акт ЛВ № 094645 на право власності на земельну ділянку пл. 0,1804 га. по вул. Довбуша в с. Новий Кропивник, виданий ОСОБА_6.

В первинній позовній заяві в обґрунтування позову позивач посилається на те, що у лютому 2011 року він звернувся в Новокропивницьку сільську раду Дрогобицького району із клопотанням про оформлення права власності на земельну ділянку що надана йому для забудови житлового будинку рішенням Дрогобицької районної ради народних депутатів Львівської області від 05.07.1979 року. Однак, в сільській раді він дізнався про те, що дана земельна ділянка передана у власність іншій особі, про що головою Новокропивницької сільської ради 18.02.2011 року видано довідку № 142. Із згаданої довідки вбачається, що земельна ділянка, надана йому для забудови рішенням № 220 Дрогобицької районної ради народних депутатів Львівської області від 05.07.1979 року, передана у приватну власність ОСОБА_5 згідно рішення Новокропивницької сільської ради від 04.04.1994 року та видано державний акт серії ЛВ № 094652, зареєстрований за № 23 від 29.09.2003 року. Отримавши таку інформацію він звернувся у правоохоронні органи та зясував, що у протоколах сесії Новокропивницької сільської ради за період з 1994-1999 р.р. рішення про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянці ОСОБА_5 немає. На підтвердження викладеного, він отримав копію протоколу 12 сесії Новокропивницької сільської ради народних депутатів Дрогобицького району Львівської області 1-го демократичного скликання від 14.04.1994 року. Із змісту протоколу та долученого до нього рішення вбачається, що будь-яких рішень сесією ради щодо передачі ОСОБА_5 земельної ділянки не приймалось. Отже, державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий №:01:002:0017 серії ЛВ № 094651 видано ОСОБА_5 29.09.2003 року на підставі рішення ради, яке не приймалось. Оскільки рішення про надання ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,2416 га. для обслуговування житлового будинку та господарських будівель сільською радою не приймалось, - остання не набула права власності на цю земельну ділянку. За таких обставин, підстави для реєстрації права власності на земельну ділянку кадастровий №:01:002:0017 площею 0,2416 га. для обслуговування житлового будинку та господарських будівель - відсутні. Видача державного акту на земельну ділянку, що перебуває в його користуванні, при відсутності рішень про вилучення такої у нього, та надання її ОСОБА_5, - порушує його права, які гарантовані Конституцією України та Земельними Кодексами України, чинними, як на момент набуття ним права постійного користування земельною ділянкою, на протязі всього часу користування такою, так і на момент видачі спірного державного акту. Враховуючи те, що про порушене право він дізнався лише 18 лютого 2011 року, він звернувся в Новокропивницьку сільську раду Дрогобицького району Львівської області, і за таких обставин він не міг звернутися в суд у строки визначені процесуальним законодавством. Окрім цього, за захистом своїх прав він звертався у правоохоронні органи.

В подальшому позивач уточнивши позовні вимоги в обґрунтування яких посилається на те, що Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області розглядається цивільна справа за його позовом до Новокропивницької сільської ради, ОСОБА_5, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Управління Держкомзему у Дрогобицькому районі Львівської області, про визнання недійсним та скасування державного акту та звільнення земельної ділянки. Під час розгляду справи в суді, зясовано, що земельна ділянка, надана йому для забудови рішенням № 220 Дрогобицької районної ради народних депутатів Львівської області від 05.07.1979 року, розділена між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та передана їм у приватну власність шляхом видачі державних актів: ОСОБА_5 - серії ЛВ № 094652; ОСОБА_6 - серії ЛВ № 094645. Дана обставина підтверджується також довідкою Новокропивницької сільської ради Дрогобицького району Львівської області № 14 від 06.01.2012 року. Із протоколу 12 сесії Новокропивницької сільської ради народних депутатів Дрогобицького району Львівської області 1-го демократичного скликання від 14.04.1994 року, на рішення якої містяться покликання у довідці Новокропивницької сільської ради Дрогобицького району Львівської області № 14 від 06.01.2012 року та у державних актах на право власності на земельну ділянку, виданих ОСОБА_7 та ОСОБА_6, вбачається: що будь-яких рішень сесією ради щодо передачі ОСОБА_5 чи ОСОБА_6 земельної ділянки не приймалось. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЛВ № 094651 видано ОСОБА_5 та серії ЛВ № 094645 - ОСОБА_6 на підставі рішення ради, яке не приймалось. Оскільки рішення про надання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 земельних ділянок відповідно площею 0,2416 га. та площею 0,1804 га. для обслуговування житлового будинку та господарських будівель сільською радою не приймалось, - останні не набули права власності на цю земельну ділянку. За таких обставин, підстави для реєстрації права власності на згадану земельну ділянку - відсутні. Зважаючи на те, що його право на спірну земельну ділянку виникло на підставі рішення № 220 Дрогобицької районної ради народних депутатів Львівської області від 05.07.1979 року, яким йому і надано дозвіл на забудову земельної ділянки площею 0,12 га., він набув права безстрокового користування цією земельною ділянкою. Від прав на дану земельну ділянку він не відмовлявся, у встановленому законом порядку земельна ділянка не вилучалась, що свідчить про те, що право користування такою за ним зберігається і на даний час. Видача державних актів на земельну ділянку, що перебуває в його користуванні, при відсутності рішень про вилучення такої у нього, та надання її ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - порушує його права, які гарантовані Конституцією України та Земельними Кодексами України, чинними, як на момент набуття ним права постійного користування земельною ділянкою, на протязі всього часу користування такою, так і на момент видачі спірних державних актів. Враховуючи те, що про порушене право він дізнався лише 18 лютого 2011 року щодо передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_5 та 06.01.2012 року щодо передачі у власність частини земельної ділянки ОСОБА_6, за таких обставин він не міг звернутися в суд у строки визначені законом.

17.03.2017 року уточнивши позовні вимоги позивач в їх обґрунтування посилається на те, що із земель радгоспу «Новокропивницький» йому біло надано присадибну земельну ділянку площею 0,12 га. по вул. Довбуша в с. Новий Кропивник. Рішенням виконкому Дрогобицької районної ради народних депутатів № 220 від 05.07.1979 року йому дозволено будівництво житлового будинку в с. Новий Кропивник на вищезгаданій земельній ділянці площею 0,12 га. Рішенням (протокол № 5) виконкому Новокропивницької сільської ради від 07.03.1979 року йому надано погодження на право будівництва житлового будинку та господарських споруд на наданій земельній ділянці. Цими рішеннями було надано такі ж ідентичні земельні ділянки площею 0,12 га ОСОБА_6 (його сусіду зліва) і ОСОБА_8 (його сусіду справа). 27.09.1979 року в районного архітектора він отримав затверджений будівельний паспорт на будівництво власного житлового будинку з надвірними спорудами та приступив до будівництва споруд на даній земельній ділянці площею 0,12 га. Після того як він звів фундамент під будинок він захворів і будівництво було призупинено. З настанням незалежності України він хотів відновити будівництво будинку, але сусіди зліва і справа (ОСОБА_6 та ОСОБА_8 відповідно) захопили його земельну ділянку і розділили її між собою по 0,06 га. кожному. В результаті цього їхні земельні ділянки збільшились до 0,1804 га. і 0,2416 га. відповідно. Від своїх прав на земельну ділянку площею 0,12 га він не відмовлявся і у встановленому законом порядку його земельна ділянка ніким не вилучалась Незавершене будівництво (фундамент під житловий будинок) він нікому не відчужував. Державні акти на землю відповідачів видані на підставі рішення Новокропивницької сільської ради від 14.04.1994 року, яке ніякого відношення до надання вищевказаних земельних ділянок площею 0,1804 га. та 0,2416 га. у власність відповідно ОСОБА_6 та ОСОБА_9 не має. Рішенням Новокропивницької сільської ради від 14.04.1994 року вирішено затвердити норми землі при проведенні приватизації в межах села для обслуговування будинків, які залишились по заповіту або купівлі і ним не передбачено надання нових земельних ділянок у власність нікому. В цьому рішенні, яке немає ніякого відношення до виділення земельних ділянок будь-кому, взагалі не вказано прізвища ОСОБА_8 чи ОСОБА_5, і отже, вищевказані державні акти на право власності на земельні ділянки видані безпідставно, є нікчемними та повинні бути скасовані.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_10 повністю підтримали позовні вимоги, з підстав, які викладенні в первинній позовній заяві та заявах про уточнення позовних вимог. Додатково пояснили суду, що позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення в повному обсязі. Одночасно позивач в судовому засіданні вказав, що документів, які б підтвердили факт будівництва ним фундаменту у нього не має.

В судове засідання Новокропивницька сільська рада Дрогобицького району не забезпечила явку свого компетентного представника та не повідомила про причини його неявки, хоча неодноразово повідомлялись про час та місце розгляду справи. Заслухавши думку осіб, які беруть участь у справі судом було прийнято рішення про розгляд справи у відсутності представника Новокропивницька сільська рада Дрогобицького району.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог позивача посилаючись на їх безпідставність та вказала, що такі задоволені не можуть бути оскільки не ґрунтуються доказах на які посилається позивач.

ОСОБА_3 в судове засідання не зявилась, однак її представник ОСОБА_11 в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог позивача з підстав, які викладені в письмовому відзиві на позов та вказала, що позов безпідставний та до задоволення не підлягає.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник в судове засідання не з?явились та не повідомили про причини неявки, хоча повідомлялись про час та місце розгляду справи. До матеріалів даної цивільної справи долучено письмове заперечення відповідача, з якого вбачається, що ОСОБА_4 просить відмовити в задоволенні позову позивача.

Заслухавши думку осіб, які беруть участь у справі судом було прийнято рішення про розгляд справи у відсутності відповідача та її представника.

Треті особи Управління Держкомзему у Дрогобицькому районі та державний нотаріус Дрогобицької нотаріальної контори в судове засідання не з?явились.

Представник Управління Держкомзему у Дрогобицькому районі не повідомив суд про причини своєї неявки хоча неодноразово повідомлявся про час та місце розгляду справи, а державний нотаріус Дрогобицької нотаріальної контори подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши думку осіб, які беруть участь у справі судом було прийнято рішення про розгляд справи у відсутності представників Управління Держкомзему у Дрогобицькому районі та державного нотаріуса Дрогобицької нотаріальної контори.

В судовому засіданні допитаний в якості експерта ОСОБА_12 пояснив, що він працює судовим експертом Львівського НДІСЕ і висновок № 4989 від 29.11.2016 року, який ним підписаний він повністю підтримує. Вказав, що основними документами для прийняття вказаного висновку були плани забудови земельних ділянок сторін. Встановити місце розташування земельної ділянки площею 0,12 га. На місцевості, яку надано позивачу ОСОБА_1 в с. Новий кропивник Дрогобицького району Львівської області згідно рішення № 220 від 17.07.1979 року без відповідних для цього документів, не надається можливим. Встановити частку земельної ділянки позивача ОСОБА_1, яка зайнята ОСОБА_6 та ОСОБА_13, які є його сусідами з права та ліва, без відповідних документів, що містять інформацію для ідентифікації розташування земельної ділянки не надається можливим. Додатково повідомив, що експерти не могли встановити де знаходиться спірна земельна ділянка, оскільки там тяжкий рельєф, зміщена дорога, і розташування земельних ділянок не відповідають плану забудови.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Тому власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а лише конкретно визначеним законом способом захисту свого права. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений гл. 3 зокрема ст. 16 ЦК України, а інші способи визначаються спеціальними законами, які регулюють конкретні цивільні правовідносини.

Матеріалами цивільної справи встановлено, що рішенням №220 Виконавчого комітету Дрогобицької районної Ради народних депутатів від 05.07.1979 року (а.с.188-190) про виділення громадянам району земельних ділянок для будівництва житлових будинків, зокрема - у селі Новий Кропивник виділено земельні ділянки ОСОБА_13 0,12 га., ОСОБА_14 0,12 га. та ОСОБА_6 0,12 га.

Згідно п. 3 рішення №220 Виконавчого комітету Дрогобицької районної Ради народних депутатів від 05.07.1979 року про виділення громадянам району земельних ділянок (а.с.190), забудовники зобовязані розпочати будівництво тільки після отримання техдокументації в районного архітектора.

В матеріалах справи наявна світлокопія плану земельної ділянки площею 0,12 га. у селі Новий Кропивник, виділена для будівництва житлового будинку ОСОБА_1 на підставі рішення виконкому Дрогобицької районної Ради народних депутатів №220 від 05.07.1979 року (а.с. 191).

Даний документ виданий 27 вересня 1979 року за підписом районного архітектора Дрогобицького району ОСОБА_15. У відповідності із вищенаведеним планом, земельна ділянка ОСОБА_1 межує з правого боку зі сторони дороги із земельною ділянкою ОСОБА_13

Оскільки світлокопія не містить даних, щодо суміжних земельних ділянок, ідентифікувати їх, згідно даного документу, неможливо.

З висновку судової земельно-технічної експертизи № 4989 від 29.11.2016 року складеного судовими експертами Львівського НДІСЕ ОСОБА_12, ОСОБА_16 вбачається, що встановити місце розташування земельної ділянки площею 0,12 га. на місцевості, яку надано позивачу Ґутвірту ОСОБА_17 в с. Новий Кропивник Дрогобицького району Львівської області згідно рішення №220 від 17.07.1979 року, без відповідних для цього документів, не надається можливим. Встановити частку земельної ділянки Ґутвірта ОСОБА_17 площею 0,12 га, що в с. Новий Кропивник Дрогобицького району Львівської області, яка зайнята ОСОБА_6 та ОСОБА_13 (сусіди з права та ліва), без відповідних документів, що містять інформацію для ідентифікації розташування земельної ділянки не надається можливим.

Важливим напрямом забезпечення економічних, соціальних і культурних прав людини є визначення основних засад реалізації права власності людини. Конституція України проголошує, що "держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання" (ст.13), "ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним "(ст.41). Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно ж до Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі Право власності на землю і право постійного користування землею посвідчується державним актом: - на право власності на земельну ділянку; - на право постійного користування земельною ділянкою.

Судом встановлено, що у ОСОБА_3 єдиним встановленим законом юридичним документом, що підтверджує право на приватну власність на спірну земельну ділянку є Державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЛВ № 094651 кадастровий № :01:002:0017 від 29.09.2003 року виданий її покійній матері.

Згодом ОСОБА_3 на праві свідоцтва про право на спадщину оформленого відповідно до вимог законодавства стала власником спірної земельної ділянки.

Рішенням 12 сесії першого демократичного скликання Новокропивницької сільської ради народних депутатів від 14 квітня 1994 року про встановлення норми землі по проведенню приватизації земельних ділянок затверджено норми землі при проведенні приватизації в межах села в нормі 0,50 га, сінокосу 0,50 га, для обслуговування будинків, які залишились по заповіту або купівлі встановлено землі до 0,25 га.

Крім того, вказаним рішення затверджено список громадян по приватизації земельних ділянок, до якого увійшов ОСОБА_6

Таким чином, волевиявлення сільської ради по приватизації земельної ділянки ОСОБА_6 відбулось, мало місце і воно відображене в рішенні 12 сесії першого демократичного скликання Новокропивницької сільської ради народних депутатів від 14 квітня 1994 року.

З огляду на це, висновки позивача про те, що рішення про надання ОСОБА_6 частини спірної земельної ділянки уповноваженими органами не приймалось не заслуговує на увагу.

Згідно приписів ст.ст. 22, 23 ЗК України (який діяв на момент передання землі позивачу), право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами.

Виключно державні акти є правовстановлюючими документами що посвідчують право постійного користування земельною ділянкою.

Таким чином, оскільки позивач у встановленому законом порядку не оформив відведену йому земельну ділянку, то він не набув статусу землекористувача.

Відповідно до положень Цивільного Кодексу одним з базових механізмів захисту права власності є поняття позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові - ч.4 ст.267 ЦК України. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Загальний строк позовної давності відповідно до ст.257 ЦК України становить 3 роки.

В матеріалах справи наявна заява ОСОБА_4 (а.с. 59) та в клопотанні ОСОБА_5, яке підписане її представником (а.с. 24-26) ставиться питання про застосування судом позовної давності при вирішенні судом спору по суті.

Відповідно до вимог ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно вимог ч.1 ст.8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2,4,7 та 11 до Конвенції» N475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011р. у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації, п.570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 р. у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства, п.51).

Таким чином, вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов'язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються у часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а відтак - ефективному поновленню порушеного права. Крім того, встановлення строку позовної давності сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач не довів той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач, навпаки, повинен був довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Спірна земельна ділянка, яка належить ОСОБА_3 відкрито використовувалась її батьками. Весь цей час вона оброблялась та використовувалась за своїм призначенням, була загороджена. За неї оплачувалися передбачені законом податки.

Відповідно до ст. 96. Земельного кодексу землекористувач має не лише права, а і обов'язки. А саме землекористувачі зобов'язані:

а) забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки;

б) додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля;

в) своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату;

г) не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів;

г) підвищувати родючість грунтів та зберігати інші корисні властивості землі; д) своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; е) дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон;

є) зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем.

Згідно з нормами ст. ст. 22, 23 ЗК України (що діяв на момент передачі земельної ділянки батькові ОСОБА_3 та іншому відповідачу) вбачається, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами. Виключно державні акти є правовстановлюючими документами що посвідчують право постійного користування земельною ділянкою.

З наданих позивачем документів зрозуміло, що він не оформив можливо відведену йому десь земельну ділянку і жодним чином не цікавився нею.

При наданні земельної ділянки у постійне користування до технічної документації зі складання державного акта обов'язково додається копія матеріалів щодо перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки з проекту відведення цієї земельної ділянки, затвердженого в установленому порядку.

Формальна описка (помилка) в одному рішенні про виділення земельної ділянки не може служити підставою для анулювання акту про право власності на землю.

Позивачем не представлено до суду належного документу, що свідчив би про право користування земельною ділянкою. В матеріалах справи знаходяться лиши копії рішень про погодження на право будівництва житлового будинку і господарських споруд.

В матеріалах справи є лише копії рішень про дозвіл на будівництво, але не має оригіналів рішень на виділення землі в користування позивачу.

Ст. 20 Земельного Кодексу Української РСР від 08.07.70 р., ВВР, 1970, чітко зазначає «Право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів».

Проте в матеріалах справи наявна довідка Новокропивницької сільської ради від 05.06.2012 року про те, що в господарських та земельно-облікових книгах Новокропивницької сільської ради з 1979 року жодних земельних ділянок на ОСОБА_14 не зареєстровано.

Більше того в ст. 22 вказаного Кодексу передбачено, що приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка в натурі виділена позивачу не була і будинок збудований не був.

Суд вважає, що позивач не представив суду належних та допустимих доказів що він являвся добросовісним землекористувачем.

Ст. 36 Земельного Кодексу УРСР діючої на той час вказувала, що право громадян на користування наданою земельною ділянкою підлягає припиненню відповідно повністю або частково у випадках: переселення в інше постійне місце проживання всіх членів двору або сім'ї; припинення трудових відносин, у зв'язку з якими було надано службовий наділ.

Щодо тверджень про те, що ділянка не виділялась ОСОБА_5, то вони цілком законні та логічні, так як вона насправді виділялась (покійному ОСОБА_13), що підтверджується самим рішенням, та копіями із земельних кадастрових книг, де чітко вказано, що спочатку ділянка належала ОСОБА_13 і лише після його смерті була переоформлена відповідно до чинного законодавства.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Стаття 59 ЦПК України чітко зазначає що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не будучи власником земельної ділянки не мав підстав для звернення до суду за захистом своїх прав на підставі ст. 152 ЗК України, так як дане право в нього ніколи не виникало.

Ст. 60 ЦПК України вказує що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Результати експертизи, яка заявлялася позивачем чітко відповіли, що є неможливо встановити місцезнаходження земельної ділянки позивача, а також не можна встановити, які частини земельної ділянки відповідачів могли належати позивачу.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснював особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджував про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 57-60, 88, 208, 209, 212- 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення або десяти днів з дня отримання копії цього рішення особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення.

Суддя Р.Г.Коваль