Номер провадження: 22-ц/785/2082/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Гірняк Л.А., Сєвєрової Є.С.,

при секретарі: Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 на заочне рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 20 січня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

14.09.2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2, по якому просив стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 5 737 971,50 грн., 36 % від простроченої суми в розмірі 415 020,40 грн., а також понесені судові витрати.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на те, що 28.04.2015 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач отримав грошові кошти у сумі 5 737 971,50 грн. й зобовязався повернути кошти в строк до 28.07.2015 року, але у вказаний час відповідач кошти не повернув.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20.01.2016 року позов задоволений, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 суму боргу в розмірі 5 737 971,50 грн., 415 020,40 грн. 36 % за прострочення виконання зобовязання; стягнуто понесені судові витрати в сумі 6 090 грн., а всього стягнуто 6 159 081,90 грн.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17.11.2016 року заява ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду залишена без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням районного суду, 28.11.2016 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 та представник ОСОБА_4 ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу на вказане заочне рішення суду першої інстанції, по якій просять рішення районного суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи скарги, матеріали справи, пояснення представника позивача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Як вбачається з матеріалів справи:

ОСОБА_2 має представників ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 Крім того представником ОСОБА_2 була також ОСОБА_5 за довіреністю строк дії якої сплив 02.06.2016 року;

ОСОБА_4 має представників ОСОБА_3, ОСОБА_5,

В засідання судової колегії на 02.03.2017 року на 14-00 г. Гринько Р.Я., ОСОБА_4 не з`явилися, повідомлялися, про причину не явки суду не повідомили.

При цьому від ОСОБА_2 через електронну пошту його представника ОСОБА_9 надійшло клопотання про призначення психофізіологічної експертизи із застосуванням поліграфу з питань застосування впливу та примусу на відповідача при укладенні договору позики та написання розписки.

Від представника ОСОБА_4 ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення апеляційного розгляду у звязку з хворобою представника і зобовязанням представити документальне підвердження хвороби у наступне судове засідання.

В засідання судової колегії на 06.04.2017 року на 14-00 г. Гринько Р.Я., ОСОБА_4 не з`явилися, повідомлялися, про причину не явки суду не повідомили.

Від представника ОСОБА_2Я . ОСОБА_9 через електронну пошту надійшла заява про відкладення апеляційного розгляду у звязку з хворобою представника.

При цьому про причини не явки інших представників ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, а також про причини не явки самого ОСОБА_2 апеляційному суду не повідомлено.

Від представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 (він же одночасно є представником ОСОБА_2Я.) до апеляційного суду не надано документальних підтверджень про хворобу під час судового засідання 02.03.2017 року, яке було відкладено за його відповідним клопотанням, до апеляційного суду не надійшло.

Судова колегія приймає до уваги, що цивільна справа слухається понад розумний строк з вересня 2015 року, коли поданий позов до суду та відкрито провадження у справі; апеляційне провадження відкрито 16.01.2017 року.

Судова колегія констатує зловживання апелянтами своїми процесуальними правами на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції які спрямовані на затягування апеляційного розгляду, строк якого станом на 06.04.2017 року вже перевищив 2 місяці з часу відкриття апеляційного провадження.

Судова колегія оцінюючи вказані обставини у сукупності та зважаючи на думку представника позивача, яка зауважувала на дотриманні строку розгляду справи в суді апеляційної інстанції, не знаходить підстав для відкладення судового засідання.

Задовольняючи вимоги про стягнення боргу та процентів за користування позикою, суд першої інстанції виходив з наявності договірних відносин позики між позивачем як позикодавцем та відповідачем як позичальником, відповідно до яких відповідач отримав від позивача 5 737 971,50 грн. та зобовязався повернути цю суму не пізніше ніж до 20.06.2013р., проте гроші не повернув. У позивача внаслідок невиконання обов'язку відповідачем повернути позичену грошову суму, виникло відповідне право вимоги про стягнення з відповідача суми боргу заявленої до стягнення в розмірі 5 737 971,50 грн. та процентів за користування позикою, передбачених п.7 договору позики у розмірі 36% річних, що становить 415 020,40 грн.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим у справі обставинам і засновані на законодавстві.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, якщо інше не встановлено судом.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди зясовують справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:

28.04.2015 року в простій письмовій формі укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2, що проживає за адресою АДРЕСА_1, отримав в борг від ОСОБА_6, що проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, гроші в сумі 5 737 971,50 грн., та зобовязався повернути позикодавцю готівкою в строк до 28.07.2015 року п.п. 1, 2 договору (а.с. 15).

Відповідно до п. 2.1. договору позика має повертатися рівними частинами 1 912 657,10 грн. щомісяця, але у сумі що є не меншою ніж еквівалент 81 390,00 грн. кожного місяця з 10 по 20 число поточного місяця.

В п. 7 договору зазначено, якщо позичальник вчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 36% річних від простроченої суми.

На підтвердження отримання від ОСОБА_6, позики у сумі 5 737 971,50 грн. 28.04.2015 року ОСОБА_2 було складено та підписано письмову заяву про одержання коштів, а 29.04.2015 року ще й нотаріально посвідчену заяву про одержання зазначених коштів (а. с. 16, 17, 18).

Отже, всі встановлені судом обставини підтверджені документальними доказами договором позики, розпискою, заявою про отримання грошових коштів у повному обсязі і відсутності у позичальника у зв'язку з цим претензій до кредитора.

Дані докази є належними і допустимими в розумінні ст. 218 ЦК України, ст. 58, 59 ЦПК України.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Позивач двічі направляв письмові претензії до відповідача з вимогою про повернення боргу, з яких первинна вимога від 06.07.2015 року стосувалася дострокового повернення, друга вимога надсилася після спливу остаточного строку погашення зобовязання за договором позики від 28.04.2015року (а. с. 18-22).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання ст. 625 ЦК України.

Встановивши зазначені обставини, дослідивши представлені письмові докази та надавши їм вірну оцінку, зважаючи на відсутність будь-яких документальних доказів про повне або часткове виконання відповідачем зобов`язання за договором позики і не представлення їх відповідачем, суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення вимог про стягнення боргу за договором позики.

При цьому судом враховано, що умовами договору передбачено, що позика є безпроцентною. Проте у разі порушення строків повернення позики умовами договору позики передбачена сплата на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 36% річних від простроченої суми. Дана вимога заявлена позивачем разом з вимогою про стягнення основного боргу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Розрахунок заборгованості за договором позики відповідає його умовам і узгоджується з доказами, які підтверджують отримання відповідачем в межах вказаного договору грошових коштів від позивача.

Будь-яких доказів про повернення грошових коштів за договором позики або судових рішень щодо недійсності вказаного договору відповідачем ОСОБА_2 суду першої інстанції на стадії подання заяви про перегляд заочного рішення, не надано.

Не було додано апелянтами таких доказів і до апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача і не надання йому можливості надати заперечення проти заявлених вимог, не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки самі по собі ці доводи не є самостійною підставою для скасування рішення суду, а лише тоді, коли це призвело до неправильного вирішенн справи. Апеляційним судом відкрито апеляційне провадження і апелянтів не було обежено для надання відповідних доказів, що спростовують висновки суду і правильність оскаржуваного рішення на час його ухвалення.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 є підприємцем і керівником юридичної особи, яка займається наданням посередницьких послуг і протягом тривалого періоду отримував від ОСОБА_6 для розвитку бізнесу грошові кошти, точний облік яких не вів, є неспроможними, оскільки не надано жодних документальних доказів про оприбуткування відповідачем саме, як СПД або підприємством, яким він керував (керує) грошових коштів, отриманих від позивача протягом кокретного періоду та у визначеній загальній сумі, яку можна було ототожнити з сумою грошових коштів, яка отримана за договором позики (в тому числі за ознакою новації зобов`язання).

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 фактично грошових коштів не отримував, а підписав договір позики з ОСОБА_6 28.04.2015 року та розписку і інші документи під примусом і внаслідок погроз від позивача та без отримання письмової згоди дружини ОСОБА_11 ОСОБА_4, не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки ніяких доказів, що обєктивно підтверджують такі доводи апелянтами не надано.

Відповідного позову до суду першої інстанції про визнання договору позики недійсним ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у встановленому порядку не подано і рішення районним судом з цього приводу не ухвалено.

Водночас само по собі подання апелянтами зустрічного позову безпосередньо до апеляційного суду без розгляду його у встановленому порядку та ухвалення відповідного рішення районним судом, не надають суду апеляційної інстанції процесуальних підстав для прийняття доводів, викладених у зустрічному позові та врахування їх, як таких, що спростовують висновки суду першої інстанції про стягнення боргу за договором позики, набутих при ухваленні рішення, яке переглядається в апеляційному порядку.

Будь-яких доказів про звернення до правоохоронних органів щодо протиправних дій ОСОБА_12 (погрози та примушування до взяття на себе грошових зобов`язань за договором позики без реального позичення коштів), апелянтами до апеляційної скарги не додано.

Судовою колегією залишено без задовлення клопотання відповідача про призначення судової психофізіологічної експертизи із застосуванням поліграфу з питань застосування впливу та примусу на відповідача при укладенні договору позики та написання розписки, оскільки окрім позики та розписки датованих 28.04.2015 року, ОСОБА_2 наступного дня 29.04.2015 року кредиторові було видано ще два окремих документи про реальне отримання грошових коштів за договором позики дві письмові заяви, одна з яких посвідчена нотаріально. При цьому нотаріусом засвідчена добровільність такої заяви та дієздатність особи, яка її підписувала ОСОБА_2

Крім того, питання про призначення судової психофізіологічної експертизи із застосуванням поліграфу з питань застосування впливу та примусу на відповідача при укладенні договору позики та написання розписки не відносяться безпосередньо до предмету розгляду справи, рішення по якій переглядається в апеляційному порядку про стягнення заборгованості за договором позики.

Дана експертиза є доцільною при заяві відповідних вимог у позові, який має подаватися до суду першої інстанції.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що укладення даного договору без згоди дружини позичальника,то судова колегія звертає увагу на таке.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, закону.

Позивач заявив вимоги про стягнення боргу безпосередньо до ОСОБА_2 Будь-яких майнових претензій щодо боргу за договором позики укладеного з ОСОБА_2, позивач до ОСОБА_4, як до дружини боржника, не заявляв.

З матеріалів справи вбачається, що на час виникнення між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 спірних правовідносин, 28.04.2015 року ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 (а. с. 74-75).

Договором позики не передбачено цільового призначення запозичених коштів. При таких обставинах для набуття висновку про те, чи були отримані та витрачені кошти в інтересах сім`ї необхідні документальні підтвердження щодо цільового витрачання коштів/

Таких підтверджень відповідачем надано не було.

Разом з тим, у силу статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Отже, обєктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обовязки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обовязки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сімї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сімї.

В липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та просила поділити квартиру АДРЕСА_2; житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,0735 га. за адресою: Одеська область, Комінтернівський район, с. Вапнярка, вул. Степова 24-а.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 19.08.2015 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, відповідно до якої за ОСОБА_4 визнається право власності на квартиру АДРЕСА_3, житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,0735 га, які розташовані по вул. Степова № 24а в с. Вапнярка Комінтернівського району Одеської області, а ОСОБА_4 відшкодовує ОСОБА_2 вартість 1/2 частини спільного майна подружжя у розмірі 50000 доларів США, загальна вартість якого за домовленістю сторін складає 100000 доларів США.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21.03.2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 задоволено, ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 19.08.2015 року - скасовано, справу направлено до того ж суду на новий розгляд іншим складом суду.

На даний час справа перебуває у провадженні суду першої інстанції.

При вирішенні вимог про поділ спільного майна набутого за час шлюбу, подружжям не ставилося питання про врахування боргових зобовязань у вигляді коштів, отриманих ОСОБА_2 за договором позики від 28.04.2015 року, як таких, що використані в інтересах сім`ї.

Як вже зазначалося, позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення боргу саме до ОСОБА_2, вимог до дружини боржника позивачем не заявлялося.

Аналізуючи всі обставини справи,судова колегія не знаходить підстав для прийняття до уваги доводів апеляційної скарги про неправильність висновків районного суду щодо стягнення на користь ОСОБА_6 заборгованості за договором позики з ОСОБА_2 без врахування,що договір укладений без згоди дружини та що грошові кошти використані в інтересах сім`ї.

Водночас, судова колегія звертає увагу, що спір про поділ майна подружжя перебуває у провадженні районного суду і спір не є вирішеним по суті.

Отже на даний час немає підстав для закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4, поданою нею спільно з ОСОБА_2, внаслідок чого їх спільна апеляційна скарга має бути розглянута по суті.

Судова колегія звертає увагу, що доводи апеляційноїскарги про безгрошовість договору позики суперечать доводам про інвестування позивачем господарської діяльності СПД відповідача протягом тривалого часу і підписання договору позики за ознаками новації зобов`язання.

Доводи про використання грошових коштів в інтересах сім`ї також не узгоджуються з доводами як про безгрошовість договору позики, так і з доводами про інвестування позивачем господарської діяльності СПД, яким керував (керує) відповідач.

Інших доводів в апеляційній скарзі не наведено.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_13 ОСОБА_14 та представника ОСОБА_2 ОСОБА_15 ОСОБА_16 - відхилити.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили ухвалою суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.А. Гірняк

ОСОБА_17