УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі :

Кузнєцова В.О., Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу та повернення грошових коштів, відшкодування моральних збитків, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення апеляційного суду Херсонської області від 5 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Еталон»), у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог (а. с. 57), просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу, укладений між сторонами у справі 17 грудня 2015 року, стягнути з відповідача на його користь сплачені за договором грошові кошти в розмірі 25 тис. грн, а також стягнути 5 тис. грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 зазначив, що 17 грудня 2015 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу з додатками. Предметом лізингу за договором є міні-трактор DONFENG 354 вартістю 250 тис. грн.

ОСОБА_4 вважає, що умови оспорюваного договору лізингу є несправедливими відносно споживача. Договір містить нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмета лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надає лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості предмета лізингу. Крім того, відповідачем в договір включено несправедливі умови щодо призначення комісії за його організацію в розмірі 25 тис. грн під виглядом «платіж за договором», оскільки за умовами договору такі кошти не повертаються в жодному випадку. Крім того, ОСОБА_4, здійснюючи платіж за договором в розмірі 25 тис. грн, був упевнений що оплачує вартість предмета лізингу, що також пояснювали йому менеджери відповідача, оскільки винагорода в такому розмірі лише за підготовку документів для укладання договору є надто завищеною і не відповідає обсягу робіт, тобто є несправедливою умовою договору.

Оскільки оспорюваним договором фінансового лізингу забезпечено лише захист інтересів лізингодавця і його умови є несправедливими по відношенню до лізингоодержувача, позивач вважає, що такий договір підлягає визнанню недійсним в судовому порядку зі стягненням на його користь з відповідача переданих за договором грошових коштів, а також компенсації моральної шкоди.

Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 3 лютого 2016 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 5 квітня 2016 року рішення районного суду в частині відмови в позові про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення сплачених за договором сум скасовано і ухвалено у цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу, укладений 17 грудня 2015 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон».

Стягнуто з відповідача на користь позивача 25 тис. грн та на користь Держави 1 072 грн судового збору.

В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та ухвалити у справі нове судове рішення про відмову в позові, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального і матеріального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права.

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що 17 грудня 2015 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу з додатками.

Відповідно до п. 1.1 укладеного договору фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу, визначений у п. 3.1 Договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Згідно п. 1.4. договору лізингоодержувач має право самостійно обирати ТЗ та продавця (постачальника) ТЗ і несе пов'язані з цим ризики. Продавцем (постачальником) ТЗ є особа, що, як правило, зазначається у Специфікації. В такому випадку лізингоодержувач подає лізингодавцю письмову заяву із зазначенням назви продавця (постачальника).

Пунктами 5.1, 5,2, 5.4 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 50 (п'ятдесяти) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію, авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Лізингоодержувач має право сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного договору платежами, визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в додатку № 1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною та розрахований по формулі, визначеній в п. 8.2.2 даного договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію. Розмір комісії за організацію та комісії за передачу предмета лізингу встановлюється в додатку № 1.

Згідно додатку № 1 до договору фінансового лізингу від 17 грудня 2015 року, підписаного позивачем, вартість предмета лізингу становить 250 тис. грн, а комісія за організацію 10 % - 25 тис. (двадцять п'ять тисяч) грн.

Згідно квитанції від 17 грудня 2015 року в день укладення договору лізингу позивач сплатив на банківський рахунок відповідача 25 тис. грн як оплату за послуги по договору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при укладанні оспорюваного позивачем договору фінансового лізингу сторони досягли домовленості з приводу усіх його істотних умов, згідно яких комісія, що отримує відповідач, є штрафною санкцією за невиконання позивачем умов підписаного ним договору. Позивачем не надано доказів того, що умови договору завдають йому шкоду, а визнання несправедливими вказаних у позові окремих положень договору зумовить зміну інших умов цього договору і спричинить недійсність договору в цілому.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції дійшов протилежних висновків про наявність правових підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу від 17 грудня 2015 року на підставі положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Як наслідок, наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача переданих за договором грошових коштів.

Такі висновки апеляційного суду є правильними, відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які судом вірно застосовані, у зв'язку з наступним.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п. п. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону).

За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з результатів аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

До аналогічних правових позицій дійшов і Верховний Суд України у постановах від 16 грудня 2015 року, справа № 6-2766цс15, від 8 червня 2016 року, справа № 6-330цс16, від 11 травня 2016 року, справа № 6-65цс16, які відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

При частковому скасуванні рішення суду першої інстанції та ухваленні нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що оспорюваний договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» із стягненням з відповідача на користь позивача коштів у сумі 25 тис. грн, оскільки такий договір містить несправедливі умови щодо споживача послуг, умови договору містять очевидний дисбаланс між правами та обов'язками його сторін. Крім того, апеляційним судом вірно встановлено факт відсутності у відповідача відповідної ліцензії для надання фінансових послуг, а також недотримання при укладенні договору обов'язкової нотаріальної його форми. Одночасно, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 5 тис. грн моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено належним чином факту наявності підстав для відшкодування в судовому порядку моральної шкоди відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів».

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують та зводяться до необхідності переоцінки правових висновків Верховного Суду України, висловлених у судових рішеннях, а також переоцінки доказів у даній справі, що не відповідає положенням ст. 335 ЦПК України.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновків, що ухвалене у справі судове рішення суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, та вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 335, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відхилити.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 5 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.О. Кузнєцов

Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова