АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 682/2651/16-ц
Провадження № 22-ц/792/435/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області у складі:

головуючого судді Купельського А.В.,

суддів: Спірідонової Т.В., Янчук Т.О.,

за участю секретаря: Кошельника В.М.

сторін: представника апелянта Піцул Л.П., позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами публічного акціонерного товариства „Крюківський вагонобудівний завод" на рішення та на додаткове рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 3 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства „Крюківський вагонобудівний завод" про поновлення строку звернення до суду, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

3 листопада 2016 року ОСОБА_2, звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначав, що він працював в ПАТ „Крюківський вагонобудівний завод" електрозварником. У квітні 2015 року його призвано на військову службу, а 23 квітня 2015 року товариством видано наказ про його звільнення.

За законом за працівниками, призваними на строкову військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці тощо, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від форми власності.

Крім того, з відповідача підлягає до стягнення також середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме з моменту звільнення до моменту звернення до суду.

Як вказував позивач, строк звернення до суду він пропустив з поважних причин, оскільки перебував на військовій службі в період з 5 травня 2015 року по 1 листопада 2016 року.

У зв'язку з цим позивач, уточнивши в подальшому позовні вимоги, просив суд поновити йому строк, встановлений для звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору; визнати незаконним та скасувати наказ від 23 квітня 2015 року про його звільнення та поновити його на роботі в ПАТ „Крюківський вагонобудівний завод" на посаді електрозварника IV розряду з 23 квітня 2015 року; стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 квітня 2015 року по 3 листопада 2016 року.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 3 січня 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Поновлено ОСОБА_2 строк звернення до суду із заявою про поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу. Поновлено ОСОБА_2 на роботі в ПАТ „Крюківський вагонобудівний завод" на посаді електрозварника IV розряду з 23 квітня 2015 року. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 квітня 2015 року по 3 листопада 2016 року в сумі 47 917,56 грн. Звернено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць в сумі 2 615,22 грн.

Додатковим рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 3 січня 2017 року визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ „Крюківський вагонобудівний завод" №468 від 23 квітня 2015 року про припинення трудового договору з ОСОБА_2 з 23 квітня 2015 року у зв'язку з призовом на строкову військову службу за п. 3 ст. 36 КЗпП України. Стягнуто з ПАТ „Крюківський вагонобудівний завод" в користь держави 1102,40 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 3 січня 2017 року, ПАТ „Крюківський вагонобудівний завод" в апеляційних скаргах просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

Вважає, що це рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що наказ про звільнення позивача було видано відповідно до поданої ним особисто заяви. У вказаній заяві від 22 квітня 2015 року позивач прохав його звільнити саме у зв'язку з призовом на строкову військову службу за п. 3 ст. 36 КЗпП України. На підтвердження свого прохання ОСОБА_2 надав товариству повістку про призив на строкову військову службу, а відтак, звільнення позивача було здійснено відповідно до зазначеної у його особистій заяві підстави. Після повернення з строкової військової служби, позивач на роботу не повернувся, будь-якої заяви з проханням поновити його на роботі не подавав. Товариство не мало на меті порушення прав та законних інтересів позивача.

Також апелянт зазначає, що при ухваленні рішення суд посилається на лист Міністерства оборони від 1 жовтня 2015 року № 322/2/8417, у якому зазначається, що з моменту оголошення Указу Президента України „Про часткову мобілізацію" від 17 березня 2014 року № 303/2014, в Україні настав особливий період. Однак, ст. 1 ЗУ „Про оборону України" визначає особливий період як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин в Україні було оголошено не мобілізацію, а часткову мобілізацію, і тому особливий стан у державі не встановлювався.

Як зазначає апелянт, на момент звільнення позивача норма, яка б встановлювала пільги для осіб, призваних на строкову службу, кодексом законів про працю встановлена не була.

Також апелянт відмічає, що судом взагалі не було розглянуто заяву позивача про уточнення позовних вимог, яка подана ним до суду 12.12.2016 року.

Крім того, в порушення вимог ЗУ „Про виконавче провадження" суд видав по цій справі виконавчий лист, хоча рішення суду в частині стягнення зарплати законної сили не набрало та підлягало апеляційному оскарженню.

Апелянт зазначає, що з 1 січня 2016 року компенсація середнього заробітку із бюджету законодавством не передбачена.

При ухваленні додаткового рішення представник відповідача не був викликаний для участі у розгляді справи, хоча питання, відносно яких винесено додаткове рішення, вирішуються з повідомленням сторін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів, відповідно до ст. 65 Конституції України, є обов'язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Частиною 1 ст.119 КЗпП України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що на час виконання державних або громадських обов'язків, якщо за чинним законодавством України ці обов'язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Відповідно до ч. 2 вищезазначеної статті, працівникам, які залучаються до виконання обов'язків, передбачених законами України «Про військовий обов'язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Гарантії по збереженню місця роботи, посади, середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності за громадянами України, які призвані на строкову військову службу передбачені у статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» і почали діяти з 08 лютого 2015 року, відповідно до Закону України від 15.01.2015 року №116-VIII «Про порядок внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду.

Згідно з ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» (в редакції чинній на день звільнення позивача), за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону в Україні» з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014, в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 з 23 квітня 2013 року працював у ПАТ «Крюківський вагонобудівний завод» на посаді електрозварника ручного зварювання; з 21 серпня 2013 року переведений електрозварником ручного зварювання 4 розряду до ремонтно-будівельного цеху на постійне місце роботи; 15 квітня 2014 року встановлено другу професію - газорізальника 2 розряду, що стверджується записом у трудовій книжці (а. с. 4).

В квітні 2015 року ОСОБА_2 отримав повістку про призов на військову службу і необхідність прибуття 4 травня 2015 року до Славутського ОМВК (а. с. 56).

22 квітня 2015 року ОСОБА_2 подав заяву ПАТ «Крюківський вагонобудівний завод» про звільнення з роботи в зв'язку з призовом на строкову службу з 23 квітня 2015 року (а. с. 58).

23 квітня 2015 року наказом №468 позивач був звільнений з роботи з 23 квітня 2015 року у зв'язку з призовом на строкову військову службу (п.3 ст.36 КЗпП) України (а.с.59).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 був призваний на військову строкову службу на час дії особливого періоду в Україні і має пільги відповідно до чинного законодавства, правомірно поновив позивача на роботі та стягнув на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 квітня 2015 року по 3 листопада 2016 року в розмірі 47917 грн.56 коп., розрахунок якого колегія вважає вірним.

Щодо доводів апеляційної скарги, про пропущення позивачем строку звернення до суду, то вони не впливають на висновки суду першої інстанції, оскільки у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 КЗпП України, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (ст. 234 КЗпП України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виконав вимоги процесуального права щодо повного і всебічного з'ясування та встановлення обставин справи, перевірив дотримання позивачем визначеного ст. 233 КЗпП України місячного строку на звернення до суду з позовом та вирішив його вимоги про поновлення цього строку, оскільки дійшов до висновку, що такий строк пропущено позивачем з поважної причини.

Такий висновок суду є правильним та відповідає встановленим обставинам справи, строк позивачем пропущено з поважних причин, зважаючи на перебування позивача на дійсній строковій військовій службі.

Посилання апелянта, що наказ про звільнення позивача було видано відповідно до поданої ним особисто заяви, не може бути підставою для скасування рішення суду. У вказаній заяві від 22 квітня 2015 року позивач прохав його звільнити саме у зв'язку з призовом на строкову військову службу за п. 3 ст. 36 КЗпП України. На підтвердження свого прохання ОСОБА_2 надав товариству повістку про призив на строкову військову службу. Між тим, посадові особи відповідача не врахували особливостей законодавства і не роз'яснили позивачу його права.

Необґрунтованим є посилання апелянта, що суд в рішенні неправильно послався на лист Міністерства оборони від 1 жовтня 2015 року № 322/2/8417, у якому зазначається, що з моменту оголошення Указу Президента України „Про часткову мобілізацію" від 17 березня 2014 року № 303/2014, в Україні настав особливий період. Апелянт стверджує, що ст. 1 ЗУ „Про оборону України" визначає особливий період як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин в Україні було оголошено не мобілізацію, а часткову мобілізацію, і тому особливий стан у державі не встановлювався. Зазначені посилання позивача, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм закону.

Посилання апелянта, що на момент звільнення позивача у Кодексі Законів про Працю України норма, яка б встановлювала пільги для осіб, призваних на строкову службу, встановлена не була, є необґрунтованим, оскільки така норма існувала в Законі України «Про військовий обов'язок і військову службу».

Заперечення апелянта, що судом взагалі не було розглянуто заяву позивача про уточнення позовних вимог, яка подана ним до суду 12.12.2016 року (а.с. 41), суперечить рішенню суду. Судом зазначена заява розглянута і прийнято з цього питання рішення.

Посилання апелянта про те, що в порушення вимог ЗУ „Про виконавче провадження" суд видав по цій справі виконавчий лист, хоча рішення суду в частині стягнення зарплати законної сили не набрало та підлягало апеляційному оскарженню, не може бути підставою для скасування рішення суду.

Твердження апелянта, що з 1 січня 2016 року компенсація середнього заробітку із бюджету законодавством не передбачена, є необґрунтованою і не тягне за собою підстав для скасування рішення суду.

Не може, відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України, бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Сторони були в судовому засідання, приймали участь в досліджені доказів. Тому, твердження апелянта про незаконність рішення прийнятого без участі повідомлених сторін, є необґрунтованим.

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування вказаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Інші доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки рішення суду правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги публічного акціонерного товариства „Крюківський вагонобудівний завод" на рішення та на додаткове рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 3 січня 2017 року відхилити.

Рішення та додаткове рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 3 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: /підпис/ А.В. Купельський

Суддя: /підпис/ Т.В. Спірідонова

Суддя: /підпис/ Т.О. Янчук

суддя Апеляційного суду

Хмельницької області А.В. Купельський

________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції: Зеленська В.І. Категорія: 53,54,55

Доповідач: Купельський А.В.