Справа № 630/767/16-ц
Провадження № 2/630/38/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2017 року м. Люботин

Люботинський міський суд Харківської області у складі:

головуючого судді Дем'яненко І.В.,

за участю секретаря Тимошенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Люботин Харківської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, інтереси якої представляє ОСОБА_2, до ОСОБА_3, інтереси якого представляє ОСОБА_4, про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Люботинського міського суду Харківської області з позовною заявою до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя

Позивач посилається на те,що з липня 2016 року її шлюбні відносини з чоловіком припинені. Відповідач вигнав ОСОБА_1 з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, в яку вони в'їхали в 2016 році. Як зазначає позивач, вона оплачувала комунальні послуги, займалася оздобленням та оснащенням квартири.

ОСОБА_1 просить поділити майно подружжя між нею та відповідачем та визнати за нею право власності на ідеальні 2/3 частини житлового будинку, незакінченого будівництва, який розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Позивач посилається на те, що відповідач не надає добровільно допомоги на утримання сина, а аліментів замало для утримання дитини, забезпечення її розвитку, тому й просить відійти від рівності часток подружжя.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити, з підстав зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, посилаючись на письмові заперечення.

Суд дослідивши письмові докази та заслухавши сторони, дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Судом встановлені такі факти, що не оспорюються сторонами по справі, та підтверджуються наявними у справі доказами, та відповідні їм правовідносини

Сторони зареєстрували шлюб 11 серпня 2007 року у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 1 Харківського міського управління юстиції, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.3)

В період шлюбу 09 грудня 2010 року сторонами придбано житловий будинок, незакінченим будівництвом готовністю 40 %, розташований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.5). Відповідно до Договору покупцем вказаного будинку є відповідач ОСОБА_3 Вартість будинку на момент продажу становить 49420 грн.

Оскільки, зазначені обставини сторонами визнані та не оспорюються, суд відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України вважає їх встановленими та такими, що не підлягають доказуванню.

Крім того, в судовому засіданні встановлені наступні обставини.

Представник позивача пояснила, що сторони у в 2010 році придбали для потреб родини житловий будинок, незакінченим будівництвом,я кий розташований за адресою АДРЕСА_2, готовністю 40 %. З часу придбання будинку і до теперішнього часу нічого не змінилося, будівництво не продовжувалося. Зі слів позивача, начебто придбавалися піно блоки для продовження будівництва, але належного підтвердження цих обставин немає.

Представники позивача посилалися на те,що відповідач не пускає позивачку до квартири, всі документи знаходяться у нього. ОСОБА_1 не має ніяких документів на будинок, будівництво, у неї лише є копія договору купівлі- продажу.

Крім того, позивач зазначає, що на її утриманні знаходиться малолітній син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, вихованням та утриманням якого вона займається самостійно, відповідач позбавив її родини, квартири, аліментів не достатньо для належного забезпечення дитини.На підтвердження понесених затрат позивач надає розрахунки, копії чеків (а.с.71-114).

Враховуючи вищевикладене ОСОБА_1 вважає, що необхідно відійти від рівності часток подружжя та визнати за нею право власності на ідеальні 1/3 частини житлового будинку, незавершеного будівництва, готовністю 40 %, розташованого за адресою: АДРЕСА_2.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, з наступних підстав.

Відповідач не заперечує, що був придбаний житловий будинок незавершеного будівництва, готовністю 40 %, розташованого за адресою: АДРЕСА_2.

В письмових запереченнях ОСОБА_3 зазначає, що за позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Представник відповідача в судовому засіданні наголосив, що суду не надано беззаперечних доказів того, що ступінь готовності будинку дозволяє визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво. На даний час відомо з договору, що готовність будинку складає 40%, але в якому стані він знаходиться не відомо.

Також відповідач та його представник не погоджуються з тим, що ОСОБА_6 не приймає участі в утриманні та вихованні дитини. З урахуванням викладеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову через його необґрунтованість та безпідставність.

Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об'єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2013 року справа №6-49845св12 зазначено, що будівельні матеріали та роботи, які проведено при будівництві об'єкту нерухомості є об'єктами цивільних прав, а тому не зважаючи на те, що забудова житлового будинку є самочинною або незавершеною, це не виключає визнання за подружжям права власності на будівельні матеріали та результати робіт.

В даному випадку неможливо визначити ступінь готовності будинку та не можна визначити окремі частини, що підлягають виділу.

Поряд з тим, сторонами не порушувалося питання про призначення судово- будівельної експертизи для визначення будівельних матеріалів, використаних при будівництві та з метою визначення компенсації. Клопотань про витребування чи забезпечення доказів також не надходило.

Таким чином, позивач обрала не той спосіб захисту своїх прав, звернувшись з позовом про визнання права власності на 2/ 3 частини житлового будинку незавершеного будівництва, а не про визнання права власності на будівельні матеріали.

Керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст.317,319,321, 331 ЦК України, ст. ст. 60,69, 70 Сімейного кодексу України, ст.ст.3, 4,11,60, 61, 209, 212-215,224-226 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - залишити без задоволення

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Люботинський міський суд Харківської області в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано

Суддя(підпис)І. В. Дем'яненко