Справа №: 398/3503/13-ц
провадження №: 6/398/35/17
УХВАЛА

"03" травня 2017 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі судді Орловського В.В., з участю секретаря Сніжко І.М., розглянувши у відкритому судовому засідання у м. Олександрії цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про відстрочку виконання рішення суду,

встановив:

17 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про відстрочку виконання рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12 листопада 2013 року, яким частково задоволено позов ПАТ Банк Фінанси та кредит до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів. Також заявник ОСОБА_1 просить зупинити виконавчі дії за цим рішенням суду. Заявник вважає, що виконання рішення суду має бути відстрочене до моменту закінчення дії мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. Також ОСОБА_1 стверджує, що дія мараторію поширюється на зазначену квартиру, оскільки вона з дітьми постійно проживають у ній, а площа квартири не перевищує вказану у законі Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті від 03.06.2014.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала заяву із зазначених у ній підстав. Уточнила заяву у частині зазначення номеру виконавчого провадження, а саме просила вважати правильним номер ВП №51827048, а також надала додаткові докази на підтвердження своєї заяви.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 просив відмовити у задоволенні заяви у звязку з тим, що заявник ОСОБА_1 не надала докази, які підтверджують площу квартири, на яку звернуто стягнення, факт проживання заявниці та її сімї у цій квартирі, факт відсутності у неї іншого нерухомого майна та інших обставин, які є підставами для застосування мараторію. Також ОСОБА_5 вказав на те, що у заяві зазначено неправильний номер виконавчого провадження. Також вважає, що закон про мараторій не розповсюджується на вимоги про виселення, а лише на вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки. Окрім цього ОСОБА_5 стверджує. що ОСОБА_1 не проживає у зазначеній вище квартирі, що на його думку підтверджується складеним представником банку 10 лютого 2016 року актом, у якому зазначено, що огляд проведено без участі заставодавця, за відомими номерами звязку відсутні.

Заслухавши сторін у справі та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12 листопада 2013 року частково задоволено позов ПАТ Банк Фінанси та кредит до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів. Вирішено:

в рахунок погашення кредитної заборгованості перед ПАТ Банк Фінанси та кредит по кредитному договору №22/PVN6-11-06 від 01.10.2016 в розмірі 320280,87 грн. звернути стягнення предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1, загальна площа якої складає 60,1 кв.м., житлова - 36,2 кв.м.

визначити спосіб звернення стягнення у порядку ст.38 ЗУ Про іпотеку шляхом надання ПАТ Банк Фінанси та кредит в особі філії Придніпровське РУ АТ Банк Фінанси та кредит права продажу предмета іпотека від імені її власника ОСОБА_1 будь-якій особі, визначивши початкову ціну продажу предмета іпотеки у розмірі 123500 грн.

виселити з квартири АДРЕСА_1 та зобовязати знятись з реєстраційного обліку ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 1 березня 2010 року у справі за позовом ПАТ Банк Фінанси та кредит до ОСОБА_1 і ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 і ОСОБА_6 вставнолено, що 1 листопада 2006 року між ВАТ Банк Фінанси та Кредит і ОСОБА_1 укладено кредитний договір №22/PVN6-11-06, за умовами якого відповідачу надано кредит у розмірі 12000 доларів США. Цього ж дня між цими ж сторонами на забезпечення основного зобовязання по зазначеному кредитному договору укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

Згідно зазначених рішень судів підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 стало встановлене судом порушення ними зобовязання перед банком за споживчим кредитом в іноземній валюті.

9 лютого 2017 року державний виконавець виніс постанову про відновлення виконавчого провадження №51827048.

Зазначене вище рішення суду на час розгляду заяви ОСОБА_7 не виконане.

Загальна площа квартири, на яку звернуто стягнення, складає 60,1 кв.м., житлова - 36,2 кв.м. Ця квартира використовується відповідачами як місце постійного проживання. У позичальника ОСОБА_1 у власності немає іншого житла. Зазначені обставини підтверджуються технічним паспортом квартири, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, довідкою про склад сімї, згідно якої до складу сімї, яка проживає у зазначеній вище квартирі входить ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_2 і ОСОБА_3

Наданий представником АТ Банк Фінанси і Кредит ОСОБА_5 акт перевірки наявності та стану предмету застави від 10 лютого 2016 року, який був складений в односторонньому порядку представниками банку, не спростовує висновок суду про те, що відповідач із своєю сімєю проживає у квартирі, на яку накладено стягнення, та не має у власності іншого житла. Цей акт може підтверджувати фактичну відсутність заявника за місцем мешкання під час візиту представника банку. Разом з тим цей факт відсутності заявника у цей момент не підтверджує факту втрати ним права користування житлом. Натомість надана заявником довідка про склад сімї підтверджує право ОСОБА_1 та членів її сімї на користування квартирою, яка є предметом іпотеки, і у якій вони зареєстровані. Згідно Житлового кодексу і ст.6 ЗУ Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання реєстрація є підтвердженням права фізичної особи на користування житловим приміщенням. Жодні доводи і документи, надані представником позивача, не спростовують цього факту.

За вказаних обставин, виконання рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12 листопада 2013 про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення відповідачів із вказаної вище квартири під час дії мораторію, встановленого Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 03 червня 2014 року, є неможливим.

Таке тлумачення зазначеного закону підтверджується правовими позиціями, яка висловлені у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15 і від 25 листопада травня 2015 року у справі № 6-1249цс15. Вважаю необхідним нижче повністю викласти зміст висновків Верховного суду України.

7 червня 2014 року набув чинності Закон України від 3 червня 2014 року №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі Закон № 1304-VII), згідно з підпунктом 1 пункту 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України від 2 жовтня 1992 року № 2654-XII «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-ІV «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа його не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

Мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обовязків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Відтак установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню.

Отже, враховуючи встановлені у справі обставини, суд дійшов висновку про те, що виконання рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12 листопада 2013 року має здійснюватися з урахуванням вимог Закону № 1304-VII. Це означає, що це рішення суду не підлягає виконанню протягом усього строку дії зазначеного закону як у частині звернення стягнення на предмет іпотеки, так і у частині виселення. Заява ОСОБА_1 у цій частині підлягає задоволенню.

Доводи представника ПАТ Банк Фінанси та кредит про те, що мараторій не розповсюджується на рішення суду про виселення, є необґрунтованими. Задоволення позовної вимоги про виселення відповідачів згідно мотивувальної частини рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12 листопада 2013 року безпосередньо повязане і є одним із правових наслідків задоволення позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки. Обидва пункти резолютивної частини рішення суду - про звернення стягнення на квартиру і про виселення відповідачів - стосуються одних і тих же правовідносин, які, зокрема, врегульовано законом Про іпотеку і статтею 109 Житлового кодексу, якими керувався суд, постановляючи рішення.

Разом з тим, необґрунтованим є прохання заявника ОСОБА_1 про зупинення виконавчих дійна на час мараторію, оскільки згідно ч.1 ст.34 ЗУ Про виконавче провадження лише виконавцю, а не суду, надано повноваження зупинити вчинення виконавчих дій у разі надання судом, який видав виконавчий документ, відстрочки виконання рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 373 ЦПК, суд,

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Відстрочити на період дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" виконання рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12 листопада 2013 року у справі №398/3503/13-ц, яким частково задоволено позов ПАТ Банк Фінанси та кредит до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У решті вимог заяви відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Кіровоградської області області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в пятиденний строк з дня отримання її копії.

Суддя Орловський В.В.