Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/2174/16-ц

Номер провадження: 2/511/61/17

04 травня 2017 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Бобровська І. В.,

при секретарі Півоварові В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Роздільна Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна чоловіка та жінки, -

ВСТАНОВИВ:

20.09.2016 року ОСОБА_1 звернулася до Роздільнянського районного суду Одеської області з зазначеним позовом до ОСОБА_2, посилаючись на те, що з 1997 року по 2015 рік проживала з відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу, за спільні кошти вони придбали у 2002 році житловий будинок, розташований за адресою: м.Роздільна Одеської області, вул.Ленінградська, 25; земельну ділянку для обслуговування цього будинку площею 0,1 га; у 2009 році автомобіль НОМЕР_1. Мають спільну дитину ІНФОРМАЦІЯ_1 Позивач на півдставі ст.ст.69-72,74 СК України просила суд ухвалити рішення, яким виділити їй у власність ? частину будинку №25 по вул.Ленінградська у м.Роздільна Одеської області, вартістю 3039,50 грн.; ? частину вартості автомобіля НОМЕР_1, а саме 50000 грн.; ? частину земельної ділянки, розташованої по вул.Ленінградська, 25 у м.Роздільна Одеської області; виділити у власність відповідачу ? частину будинку №25 по вул.Ленінградська у м.Роздільна Одеської області, вартістю 3039,50 грн.; ? частину земельної ділянки, розташованої по вул.Ленінградська, 25 у м.Роздільна Одеської області; автомобіль НОМЕР_1 залишити у власності відповідача.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1, її представники ОСОБА_3 та адвокат ОСОБА_4 позов підтримали у повному обсязі. Позивачка пояснила, що познайомилась з відповідачем у 1997 році, вони зустрічались, потім стали проживати у нього на дачі в с.Бурдівка Роздільнянського району Одеської області. Вона працювала на дачах, копала городи. Приблизно через рік вони переїхали до м.Одеси, а згодом до м.Роздільна Одеської області, де орендували житло. В 2002 році за спільні кошти вони придбали будинок, який був оформлений на відповідача, в якому прожили разом до 2015 року, там же у 2006 році в них народився син. У відповідача був автомобіль ВАЗ 2104, який він продав за 1000 доларів США і вони разом за спільні кошти за 6000 доларів США придбали автомобіль «Daewoo Sens». Таким чином, вважає, що майно є їх спільною сумісною власністю і належить позивачу та відповідачу в рівних частках по1/2 кожному.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат ОСОБА_5 позов не визнали. Відповідач пояснив, що ніколи не проживав однією сімєю з позивачкою, вона завжди були приходящою жінкою. Вона мала родичів в с.Бурдівка Роздільнянського району, у яких і проживала, а до нього приходила разом з братом за продуктами харчування. Він працював моряком, мав великий заробіток, а позивачка ніколи ніде не працювала. Вона почала працювати у 2011 році, коли він вийшов на пенсію. Він продав свою дачу в с.Бурдівка, купив собі у 2002 році житловий будинок, земельну ділянку під будинком він приватизував. Також у 2008 році він продав свій автомобіль ВАЗ-2104 за 1500 доларів США та придбав автомобіль «Daewoo Sens» за 5600 доларів США. Позивачку він зареєстрував в своєму будинку у 2006 році тільки із-за дитини, щоб вона могла оформити державну допомогу та дитина також мала місце реєстрації. До придбаного ним майна позивачка не має ніякого відношення, а тому просив в задоволенні позову відмовити. Представник ОСОБА_5 невизнання позову обґрунтував тим, що будинок був придбаний відповідачем у 2002 році, а тому норми СК України, по яким заявлено позов, до даних правовідносин не застосовуються, земельна ділянка під будинком відповідачем була приватизована, а тому є його особистою приватною власністю. Автомобіль придбаний відповідачем у 2009 році, але відповідач з позивачкою на той час однією сімєю не проживав, спільного господарства не вів. Позивачка залишила дитину відповідачу, а сама проживала в іншому місці. Крім того, на думку представника, позивачкою не заявлено вимогу про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання майна спільною сумісною власністю, а тому всі інші вимоги, які випливають з цієї, задоволенню не підлягають. Також, вони не погоджуються з вартістю майна, яку вказала позивачка, так як вона не відповідає дійсності та не доведена належними та допустимими доказами, а тому без оцінки майна вважають його поділ і сплату компенсації також неможливим.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони в зареєстрованому шлюбі не перебували, були знайомі з 1997-1998 років, періодично проживали разом, мають спільну дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2

Вказане підтверджується поясненнями сторін, копією свідоцтва про народження дитини (а.с. 6), показами свідків з боку позивачки.

Так, свідок ОСОБА_7О, суду пояснила, що є подругою позивачки. Позивачка та відповідач з 1997 року проживали разом на дачі в с.Бурдівка, потім переїхали до м.Одеса, а потім в м.Роздільна Одеської області. Позивачка підробляла на дачному масиві, копала городи. В м.Роздільна вони купили будинок по вул.Ленінградській і проживали в ньому як сімя, вели спільне господарство, позивачка готувала, вбирала, робила ремонт в будинку, а відповідач працював, в них були спільні гроші, вони разом ростили дитину, робили хрестини? купили машину. А потім в сімї виникли розлади і зараз сторони спільного господарства не ведуть.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що знає позивачку та відповідача як сусідів, які поселилися в будинку по вул..Ленінградська в 2002-2003 роках. Зі слів свідка, вони проживали в будинку разом, позивачка доглядала за домом та городом, потім у них народилась дитина. Вони вели спільне господарство, тримали птицю, позивачка зробила в будинку ремонт. Вони разом возили дітей до школи на автомобілі відповідача. Останні два роки господарства не має, територія занедбана.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що позивачка та відповідач орендували в неї квартиру в м.Роздільна Одеської області по вул..Котовського, 66 та проживали там біля одного року. Потім вони придбали будинок по вул..Ленінградська в м.Роздільна Одеської області. Сторони і на квартирі, і в будинку жили як одна сімя, запрошували її з чоловіком в гості. Дитини на той час у них не було.

28.05.2002 року на підстав договору купівлі-продажу відповідач ОСОБА_2 придбав житловий будинок по вул.Ленінградська, 25 в м.Роздільна Одеської області, розташований на земельній ділянці площею 1343 кв.м (а.с.13). 21.04.2015р. ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на земельну ділянку, розташовану в м.Роздільна Одеської області, вул..Ленінградська, 25 площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:002:0125 в порядку безоплатної приватизації (а.с.14,15,72). У 2009 році відповідач ОСОБА_2 придбав автомобіль НОМЕР_2, 2007 р.в., який зареєстрований за ним з 17.04.2009р., що підтверджується довідкою 331/15-5146/1636 від 27.12.2016р., виданої Територіальним сервісним центром №5146 РСЦ МВС України в Одеській області. (а.с.49).

Згідно з судовою практикою, викладеною неодноразово в постановах ВСУ, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку в спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона повинна надати суду належні та допустимі докази про власну участь у придбанні цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу без визначення ступеня її участі працею й коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна. Відповідно до ст.ст. 16,17 Закону України «Про власність», ст.22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сімї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Відповідно до ст.128, ч.3 ст.240 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним до 01.01.2014р., визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Договір купівлі-продажу спірного будинку укладено та нотаріально посвідчено 28.05.2002 року, тобто з цієї дати у відповідача виникло право власності на будинок.

Виходячи з наведеного не можна застосовувати до спірних правовідносин норми статей ЦК України 2003 року та ст.ст. 60,74 СК України для визнання за позивачкою права власності на половину будинку, набутого до 01.01.2004р., без встановлення факту створення сторонами спільної часткової власності на будинок та визначення ступеня участі в цьому позивачки працею й коштами.

Таких вимог позивачкою не заявлялося.

Згідно з частинами першою та другою ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Законом України від 11.01.2011р. №2913-УІ «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо обєктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08.02.2011р., ст.61 СК України доповнено ч.5, якою визначено, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом України №4766-УІ від 17.05.2012р., який набрав чинності з 13.06.2012р., частину пяту статті 61 СК України виключено.

Відповідно до ст.57 ч.5 СК України земельна ділянка, набута чоловіком, дружиною за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у його, її користуванні, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України є особистою приватною власністю дружини та чоловіка.

Земельна ділянка набута ОСОБА_2 у 2015 році у порядку безоплатної приватизації, є його особистою приватною власністю, а тому без поділу, який розташований на цій земельній ділянці, розподілу в будь-якому випадку не підлягає.

Що стосується позовної вимоги про виділення позивачці ? частини вартості автомобіля НОМЕР_2, 2007 р.в., який зареєстрований за відповідачем з 17.04.2009р., то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У разі наявності в майні, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, неподільних речей, то в силу частини другої статті 71 СК України такі речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, з присудженням одному з подружжя грошової компенсації, замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, і за змістом частин четвертої, пятої статті 71 СК України присудження такої грошової компенсації можливе лише за згодою того з подружжя, якому вона присуджується, а також за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі невчинення таких дій, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно в їхній спільній частковій власності.

Позивачка згодна на отримання компенсації, але відповідач не вніс грошову суму на депозитний рахунок суду.

Вирішуючи вказаний спір у частині поділу неподільної речі, судом встановлено, що позивачкою не підтверджено належними доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування, обґрунтування вимог про поділ неподільної речі, а значить має місце недоведення стороною своїх вимог, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Спірне майно - автомобіль є рухомим та неподільним, але позивачка не заявила позовну вимогу про встановлення факту проживання з відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбі на час придбання цього майна, хоча саме виходячи із встановлення цього факту визначається правовий режим набутого за час спільного проживання сторонами майна. Також не заявлена позивачкою і вимога про визнання спірних речей спільною сумісною власністю для визначення правової підстави визнання за нею права власності на їх половину.

Крім того, позивачка не надала належних, допустимих та достатніх доказів як проживання однією сімєю з відповідачем на час придбання спірного автомобіля, так і вартості вказаного автомобіля на час розгляду справи, що унеможливлює його поділ.

Таким чином, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.70,71,74 СК України, ст.ст.10,11,60,209,212-215,218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна чоловіка та жінки, - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Роздільнянський районний суд Одеської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І. В. Бобровська