Номер провадження: 22-ц/785/2769/17
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Станкевич В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Станкевича В.А.

суддів - Цюри Т.В.

- Сидоренко І.П.

при секретарі - Лопотан В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Приморського районного суду міста Одеси від 24 грудня 2015 року, -

встановила:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_4, та просив визнати за ним право власності на предмет іпотеки, а саме на квартиру № АДРЕСА_1, виселити мешканців з вищевказаної квартири, а також стягнути з відповідачки на його користь суму судового збору у розмірі 3 654, 00 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 10 000, 00 грн.

Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 10 березня 2011 року між ним та відповідачкою був укладений договір позики, згідно якого він передав ОСОБА_4 60 000, 00 дол. США зі строком повернення 10 вересня 2011 року. Однак у вказаний термін відповідачкою сума позики повернута не була.

Представник ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити, та подав заяву про розгляд справи в заочному порядку.

ОСОБА_4 у судове засідання не з'явилась.

До суду надійшла заява ОСОБА_4 про застосування строків позовної давності, в якій вона заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та просила відмовити у позові у зв'язку з пропуском строку для звернення до суду з дійсними позовними вимогами. Також ОСОБА_4 просила розглядати справу за її відсутності.

Заочним рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 24 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю

третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено за пропуском строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10 березня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, згідно якого позивач передав ОСОБА_4 60 000, 00 дол. США зі строком повернення 10 вересня 2011 року.

В забезпечення виконання вищевказаних зобов'язань за договором позики між сторонами був укладений іпотечний договір, згідно умов якого ОСОБА_4 передала в іпотеку позивачеві квартиру № АДРЕСА_1, що належить їй на праві приватної власності.

На час розгляду справи в суді, по вищевказаному договору позики, розрахунок з позивачем не був проведений.

За ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України, передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

На підставі ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до п. 3.1.4 договору іпотеки у випадку невиконання іпотекодавцем та позичальником зобов'язань за цим договором або договором позики, у тому числі, якщо кінцевий термін повернення грошової суми не настав, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до п. 6 цього договору, та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент

фактичного задоволення, включаючи відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язань, необхідних на утримання заставленого майна, а також витрат, пов'язаних з реалізацією предмета іпотеки, у тому числі з урахуванням податків.

Таким чином в суді доведено, що ОСОБА_3 має право звернути стягнення на предмет іпотеки у вигляді квартири № АДРЕСА_1, що належить відповідачці на праві приватної власності.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленого до винесення ним рішення. Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, а відповідачка ОСОБА_4 заявила клопотання про відмову у задоволенні позову в зв'язку із спливом строку позовної давності надавши суду відповідну заяву.(а.с. 73-74)

Більш того відповідно до ч. 31 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року враховуючи положення п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Оскільки договір позики між сторонами укладено 10 березня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зі строком повернення 10 вересня 2011 року, а позивачем подано до суду позов тільки 23 липня 2015 року, тобто позивачу було відомо про наявність заборгованості у ОСОБА_4 , однак до 23 липня 2015 року, ним не було вжито заходів щодо погашення заборгованості відповідачкою, а позивач не ставив питання про поновлення пропущеного строку позовної давності, поважних причин пропуску строку не зазначив, то суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що у задоволенні заявлених вимог слід відмовити у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Що стосується посилань зазначених в апеляційній скарзі стосовно того, що позивач вже звертався до суду до одного з боржників, а саме Суворовським районним судом міста Одеси 27 січня 2015 року стягнуто з відповідачки ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 560 808,80 грн., що на його думку переривало перебіг позовної давності, то даний факт не є доказом на підтвердження цих обставин.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги переконливими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Заочне рішення Приморського районного суду міста Одеси від 24 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 20 днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.А. Станкевич

Судді: Т.В. Цюра

І.П. Сидоренко