РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 травня 2017 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Шалагінової А.В.,

за участю секретаря судового засідання Войтович Г.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 51, цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину житлового будинку, за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи свої вимоги тим, що 07.08.2013 помер ОСОБА_5, батько позивача. Після його смерті залишилася спадщина у вигляді житлового будинку № 2 по вулиці Гастелло в місті Запоріжжі загальною площею 49,8 кв.м. Позивачем як спадкоємцем першої черги за законом у встановлений законом строк було подано заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Крім позивача спадкоємцями першої черги за законом після смерті батька є ОСОБА_6, мати померлого, яка відмовилась від своєї частки у спадщині на користь позивача, та ОСОБА_2, дружина померлого, відповідач у справі. 29.05.2014 державним нотаріусом Третьої Запорізької державної нотаріальної контори відмовлено позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на будинок, які знаходяться у відповідача. Оскільки позивач позбавлена можливості оформити свої спадкові права в позасудовому порядку, просила суд визнати за нею право власності на 2/3 частини житлового будинку № 2 по вулиці Гастелло у місті Запоріжжі.

Відповідачем ОСОБА_2 було заявлено зустрічний позов до ОСОБА_4 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину житлового будинку, який мотивовано тим, що вона 09.06.2006 уклала шлюб із ОСОБА_5 17.02.2009 шлюб між ними було розірвано, але фактично вони продовжили проживати однією сімєю. 08.04.2011 вона із ОСОБА_5 повторно зареєстрували шлюб. Проте, у фактичних шлюбних відносинах вони знаходились з січня 1999 р. 23.10.1999 ОСОБА_5 придбав будинок № 2 по вул. Гастелло у м. Запоріжжі, підтвердженням чого є відповідний договір купівлі-продажу. На час придбання будинку ОСОБА_5 формально перебував у іншому шлюбі. Колишня дружина ОСОБА_5 претендувала на ? частину вказаного будинку під час розподілу майна подружжя. Однак, мировою угодою, затвердженою Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області право власності на вказаний будинок було визнано за ОСОБА_5 Вважає, що за період після придбання будинку його вартість суттєво зросла за рахунок спільних та особисто її грошових затрат, вкладених у поліпшення будинку. Так, за період з 2006 р. та до часу смерті ОСОБА_5 було придбано будівельні матеріали, виконано монтажні та капітальні роботи вказаного будинку, а тому на підставі ч. 1 ст. 62 Сімейного кодексу України (далі СК України) будинок має бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя. Просила (з урахуванням уточнення зустрічних позовних вимог) визнати будинок № 2 по вулиці Гастелло у м. Запоріжжі спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5, визнати за нею право власності на ? частину вказаного будинку, визнати за нею право власності на 1/6 частину будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, первісний позов ОСОБА_4 задовольнити частково, визнавши за нею право власності на 2/6 частин цього будинку в порядку спадкування за законом.

Крім того, ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про встановлення факту проживання її та ОСОБА_5 однією сімєю без шлюбу у період з лютого 2009 р. по квітень 2011 р., посилаючись на те, що розірвання її шлюбу із ОСОБА_5 17.02.2009 носило формальний характер та фактично вони з цього часу до повторної реєстрації шлюбу 08.04.2011 мешкали однією сімєю, формували спільний бюджет, вели спільне господарство та мали ряд інших взаємних прав та обовязків, що підтверджується як письмовими доказами, так і показаннями свідків.

Ухвалами суду від 28.01.2016 та від 28.07.2016 вказані справи були обєднані в одне провадження.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 підтримав вимоги первісного позову та просив позов задовольнити. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та у задоволенні її заяви про встановлення факту, що має юридичне значення просив відмовити з тих підстав, що ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів своїх вимог. Крім того, посилався на існування процесуальних порушень в отриманні доказів судом.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримали зустрічний позов та заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, посилаючись на те, що за час спільного життя ОСОБА_2 та ОСОБА_5 суттєво збільшилась вартість спірного будинку через його поліпшення внаслідок сумісних вкладень подружжя та особистих вкладень ОСОБА_2, будинок зазнав капітального ремонту, був збільшений та перебудований, а тому наявні всі підстави для визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя. Первісний позов ОСОБА_4 просили задовольнити частково, визнавши за нею право власності на 2/6 частин будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5

Заслухавши пояснення сторін, свідків, заслухавши спеціалістів у сфері будівництва, дослідивши письмові докази, суд встановив наступне.

7 серпня 2013 р. помер ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції 9 серпня 2013 р., актовий запис № 4333 від 9 серпня 2013 р.

Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді будинку № 2 по вулиці Гастелло у м. Запоріжжі, що належав померлому на підставі договору купівлі-продажу від 23 жовтня 1999 р., укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, що був посвідчений Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою, № реєстру 2-2621 (том 1 арк. справи 14, 82). Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1184189 від 06.08.2003, виданого ОП ЗМБТІ, право власності на вказаний будинок було зареєстровано за ОСОБА_5 6 серпня 2003 р. (том 1 арк. справи 15).

ОСОБА_5 на час смерті мешкав та був зареєстрований у вказаному будинку, що підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС у Запорізькій області від 15 січня 2014 р. (том 1 арк. справи 72).

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

У встановлений законом строк до Третьої Запорізької державної нотаріальної контори звернулись: мати спадкодавця ОСОБА_6, яка подала 19 січня 2014 р. та 23 травня 2014 р. заяви про відмову від прийняття спадщини на користь доньки померлого ОСОБА_4 (том 1 арк. справи 40, 46); донька спадкодавця ОСОБА_4 із заявою від 19 січня 2014 р. про прийняття спадщини (том 1 арк. справи 42); дружина спадкодавця ОСОБА_2 із заявою від 8 лютого 2014 р. про прийняття спадщини (том 1 арк. справи 44).

Вказані особи є спадкоємцями першої черги за законом, що підтверджується наданими суду документами про родинний зв'язок, а саме: свідоцтвом про народження ОСОБА_4, в якому батьком зазначений ОСОБА_5 (свідоцтво видано повторно 12 листопада 2013 р. Центрально-Міським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1588 від 4 грудня 1979 р. том 1 арк. справи 62); свідоцтвом про шлюб, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (свідоцтво видане 8 квітня 2011 р. Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 75 від 8 квітня 2011 р. том 1 арк. справи 59); свідоцтвом про народження ОСОБА_5, в якому його матірю вказана ОСОБА_6 (свідоцтво видане 30 жовтня 1959 р. Жовтневим р/б ЗАГС м. Кривий Ріг, актовий запис № 2517 від 30 жовтня 1959 р. том 1 арк. справи 65).

29 травня 2014 р. ОСОБА_4 звернулась до Третьої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом щодо спадкового майна житлового будинку № 2 по вулиці Гастелло у місті Запоріжжі (том 1 арк. справи 49).

Постановою державного нотаріуса Третьої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_8 від 29 травня 2014 р. за № 29.05.2014/1062/02-31 ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку із тим, що нотаріусу не було надано правовстановлюючий документ, який підтверджує право власності на обєкт нерухомого майна, потрібний для вчинення нотаріальної дії (том 1 арк. справи 50).

Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Враховуючи, що у даному випадку щодо спадкового майна наявні три спадкоємці першої черги за законом ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_6, а також, що ОСОБА_6 відмовилась від прийняття своєї частки у спадщині на користь ОСОБА_4, тому ОСОБА_4 претендує на 2/3 частини спадкового майна.

В судовому засіданні відповідачем ОСОБА_2 не заперечувалося право позивача на частку у спадщині, що залишилася після смерті ОСОБА_5 Заперечення відповідача та її представника зводилися до того, що будинок слід визнати спільною сумісною власністю подружжя, та, як наслідок, ОСОБА_2 просить визнати за нею право власності на ? частину будинку. Тому, на думку відповідача, спадщина має складатися з ? частини будинку, що належала ОСОБА_5, яка має ділитися між спадкоємцями першої черги, а тому їй як спадкоємцю першої черги має належати 1/6 частина будинку, а ОСОБА_4 може претендувати на 2/6 частини спірного будинку.

При цьому, як встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_2 уперше зареєструвала шлюб із ОСОБА_5 9 червня 2006 р., підтвердженням чого є копія свідоцтва про шлюб, виданого Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 109 від 9 червня 2006 р. (том 1 арк. справи 83).

17 лютого 2009 р. шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було розірвано, що випливає зі змісту свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 36 від 17 лютого 2009 р. (том 1 арк. справи 84).

8 квітня 2011 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_5 знов зареєстрували шлюб, підтвердженням чого є свідоцтво про шлюб, видане 8 квітня 2011 р. Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 75 від 8 квітня 2011 р. том 1 арк. справи 59, 85).

Вказані обставини також підтверджуються актовими записами про шлюб та розірвання шлюбу (том 1 арк. справи 150152).

ОСОБА_2 у судовому засіданні вказує, що у період між розірванням першого шлюбу та до укладання другого шлюбу із ОСОБА_5 вони проживали однією сімєю, вели спільне господарство, мали взаємні права та обовязки, а тому просить суд встановити вказаний юридичний факт.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 256 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Враховуючи розяснення, надані у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 р. (зі змінами та доповненнями), вказаний заявником факт суд вважав за можливе встановити в межах розгляду даної справи позовного провадження, оскільки вимоги про встановлення факту, про який просить заявник, повязуються із наступним вирішенням спору про право, зокрема, про право власності та спадкове право.

Оскільки ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про встановлення факту вже у той час, коли в провадженні суду перебувала цивільна справа про визнання права власності на спадкове майно, суд в порядку статті 126 ЦПК України ухвалою від 28 липня 2016 р. обєднав ці справи в одне провадження, т.я. вимоги про встановлення факту повязані із зустрічними позовними вимогами ОСОБА_2, заявленими у даній справі. Отже, фактично зустрічними позовними вимогами ОСОБА_2 є вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя, про визнання права власності на ? частину цього будинку, про визнання права власності на 1/6 частину будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5

З урахуванням положень статті 126 ЦПК України та вищевказаних розяснень Пленуму Верховного Суду України суд вважає необґрунтованими посилання представника позивача ОСОБА_1 на безпідставність обєднання справ в одне провадження та, як наслідок, недопустимість доказів показань свідків, допитаних судом під час розгляду справи.

Так, як пояснили у судовому засіданні свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, будучі попереджені судом про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 Кримінального кодексу України, дійсно ОСОБА_2 та ОСОБА_5 проживали однією сімєю у період з лютого 2009 р. по квітень 2011 р. При цьому, вказані свідки зазначили, що вони не знали про те, що подружжя розривало шлюб, оскільки вони постійно мешкали разом у будинку № 2 по вулиці Гастелло в м. Запоріжжі у вказаний період, вели спільне господарство, мали взаємні права та обовязки.

При цьому, судом було дотримано право представника позивача ОСОБА_1 поставити запитання вказаним свідкам, з метою чого свідків було повторно допитано у судовому засіданні 3 лютого 2017 р. після обєднання справ в одне провадження. Тому законних підстав вважати показання названих свідків неналежними та недопустимими доказами у справі немає.

Крім того, судом у судовому засіданні 3 лютого 2017 р. були допитані інші свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, будучі попередженими про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України, які також підтвердили вищезазначений факт. Їх показання суд знаходить послідовними та такими, що узгоджуються між собою, а також із поясненнями самої ОСОБА_2, наданими у судовому засіданні з приводу встановлення юридичного факту.

Також, на підтвердження вказаного факту суд враховує такі докази:

копію паспорта ОСОБА_2, в якому міститься відмітка про її реєстрацію у будинку № 2 по вулиці Гастелло в м. Запоріжжі 30 грудня 2006 р.;

довідку квартального комітету № 63 Орджонікідзевського району м. Запоріжжя від 6 лютого 2016 р. № 116, з якої випливає, що ОСОБА_2 з грудня 1999 р. постійно проживає, а з грудня 2006 р. зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто проживала та була зареєстрована в одному житловому будинку із ОСОБА_5;

довідку квартального комітету № 63 Орджонікідзевського району м. Запоріжжя від 6 лютого 2016 р. № 117, з якої випливає, що ОСОБА_2 після офіційного розірвання шлюбу та до повторного укладення шлюбу із ОСОБА_5, тобто з лютого 2009 р. по квітень 2011 р. дійсно проживала разом із ОСОБА_5 у будинку № 2 по вулиці Гастелло в м. Запоріжжі.

Проаналізувавши вказані документи, показання свідків, суд доходить висновку про підтвердження факту сумісного проживання однією сімю ОСОБА_2 та ОСОБА_5 однією сімю без реєстрації шлюбу у період з лютого 2009 р. по квітень 2011 р., з огляду на що суд вважає за можливе в межах розгляду даної справи встановити вказаний факт, задовольнивши вимоги ОСОБА_2 у цій частині.

Стосовно вимог ОСОБА_2 про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на ? частину будинку, суд зазначає таке.

Правовою підставою зазначених вимог ОСОБА_2 визначає положення ч. 1 ст. 62 СК України. ОСОБА_2 вказує на те, що внаслідок фінансових затрат подружжя, а також за рахунок її особистих коштів, спірний будинок протягом 2006-2013 р.р. зазнав істотних покращень порівняно з його технічним станом на час купівлі у 1999 р. Отже, підставами позову ОСОБА_2 визначає саме істотне збільшення вартості будинку внаслідок спільних грошових затрат подружжя та її особистих грошових затрат.

На підтвердження даних обставин ОСОБА_2 посилається на те, що у 2005 р. вона продала належну їй квартиру за 175 000 гривень, у 2011 р. вона позичила у ОСОБА_12 1 500 доларів США із цільовим призначенням на ремонт будинку, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, розпискою про отримання коштів у позику; також посилається на інформацію про її доходи та доходи ОСОБА_5 Також ОСОБА_2 посилається на договори купівлі-продажу будівельних матеріалів, чеками на придбання будівельних матеріалів, довідкою АН «Аргумент-1997» від 12 січня 2016 р. № 000187, відповідно до якої середньоринкова вартість будинку складає 375 000 гривень (том 1 арк. справи 87109, 157159, 187194). Детальний перелік будівельних робіт із посиланням на докази наведений у письмових поясненнях ОСОБА_2 (том 1 арк. справи 184186). Крім того, ОСОБА_2 посилається на показання свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, які пояснили в судовому засіданні про здійснення капітального ремонту будинку та зазначили про будівельні роботи, які були проведені у 20062013 р.р.

Крім того, у судовому засіданні були заслухані пояснення спеціалістів у сфері будівництва ОСОБА_16 та ОСОБА_17, які вказали, що оглядали будинок та встановили проведення його реконструкції (фундаменту, покрівлі, здійснення добудови, ганку, заміну каналізації, монтаж водопроводу, внутрішні роботи, будівництво гаражу та ін.), та вказали, що будівництво на даний час ще не завершене, а тому будинок не можна вважати закінченим обєктом.

В цей же час, судом не можуть прийняти в якості доказів обставин, що підлягають доказуванню за ч. 1 ст. 62 СК України, надані позивачем документи та показання свідків, оскільки в силу вимог частини другої статті 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом зазначеної норми особисте майно дружини, чоловіка може бути визнане об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за наявності сукупності таких умов, як істотність збільшення вартості майна, збільшення такої вартості саме за час шлюбу, а також за наявності спільних трудових чи грошових затрат обох з подружжя або затрат другого з подружжя.

Відповідно до розяснень, наданих у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04 жовтня 1991 року № 7, із змінами, будинок, який належав одному з подружжя, може бути визнаний спільним майном подружжя, якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох. При цьому на суму вартості будинку до його поліпшення збільшується частка одного з подружжя, якому він належав, у тому числі і у випадках, коли суд відступає від начала рівності часток подружжя в спільній сумісній власності з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей або інтересів одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Згідно із розясненнями, що надані у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

Як зазначалось судом вище, будинок було придбано ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 23 жовтня 1999 р. (том 1 арк. справи 14, 82), а право власності на будинок ОСОБА_5 зареєстрував 6 серпня 2003 р. (том 1 арк. справи 15).

Відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 20 грудня 2005 р. у справі № 2п-1721/2005, яке набрало законної сили 30 грудня 2005 р., розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_18, що був зареєстрований між ними 12 травня 1979 р. (том 2 арк. справи 8). При цьому, судом не було встановлено точної дати припинення шлюбних відносин, оскільки позивач вказувала, що такі відносини сторони припинили приблизно з 1999 року, а відповідач зазначав, що шлюбні відносини припинені з жовтня 1997 р.

Таким чином, спірний будинок був придбаний ОСОБА_5 у період його знаходження у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_18

В подальшому даний будинок був предметом розгляду у справі про розподіл майна подружжя між ОСОБА_5 та ОСОБА_18, що розглядалася Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу. Ухвалою вказаного суду від 20 квітня 2011 р. у справі № 2-3/11 (2-4/2010, 2-889/06, 2-57/07) було затверджено мирову угоду між сторонами, за якою за ОСОБА_5 визнається право власності згідно укладеної мирової угоди на житловий будинок, розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Гастелло, 2 (том 1 арк. справи 110).

Як випливає з матеріалів вищезазначеної цивільної справи, отриманих на виконання ухвали суду від 7 листопада 2016 р., ОСОБА_2 у зазначеній вище справі заявляла позов як третя особа із самостійними вимогами до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу за період з січня 1999 р. по 9 червня 2006 р., виділення часток, визнання права власності на частину спільного майна, у т.ч. на ? частину житлового будинку № 2 по вулиці Гастелло у м. Запоріжжі (том 2 арк. справи 235236). При цьому, зі змісту позовної заяви випливає, що підставою позову ОСОБА_2 зазначала, у т.ч. те, що вони із ОСОБА_5 сумісно займалися благоустроєм, ремонтом будинку, вкладаючи сумісні грошові кошти. Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 20 квітня 2011 р. у вказаній цивільній справі закрито провадження в частині позову ОСОБА_2 у звязку з її відмовою від позову (том 1 арк. справи 230).

При цьому, як було встановлено у судовому засіданні, за життя ОСОБА_5 не зареєстрував право власності на вказаний житловий будинок на підставі ухвали Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу, а тому при розгляді даної справи судом враховується правовстановлюючий документ договір купівлі-продажу будинку від 23 жовтня 1999 р.

Посилаючись у даній справі на інші докази та обставини, ніж ті, що були предметом розгляду у вищезазначеній справі, ОСОБА_2 не надала суду належних доказів того, що будинок істотно збільшився у вартості у період з 2006 р. по 2013 р.

Зокрема, суду не надано доказів, з яких було б можливо встановити вартість та стан будинку на 2006 рік до його ремонту та поліпшення. Також ОСОБА_2 не скористалась правом призначити у справі будівельно-технічну експертизу з метою встановлення розміру вартості майна до поліпшення та після її проведення та для встановлення істотності збільшення вартості житлового будинку у зазначений період часу, при проведенні якої експертами могли б бути досліджені надані позивачем документи про придбання будівельних матеріалів та про виконання робіт та підтверджено, чи були ці будівельні матеріали та роботи використані саме для проведення ремонтних робіт у будинку.

В цей же час, у судовому засіданні судом розяснювалося в порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України позивачеві за зустрічним позовом право подати вищезазначені докази та заявити клопотання про призначення експертизи, проте, ОСОБА_2 та її представник вважали достатніми надані ними докази, показання свідків та розяснення спеціалістів у галузі цивільного будівництва.

При цьому, обставини, що підлягають доказуванню за ч. 1 ст. 62 СК України, на переконання суду, не можуть бути встановлені з показань свідків, оскільки свідки не є фахівцями в області будівництва, не мають відповідної кваліфікації.

Розяснення спеціалістів, отримані у судовому засіданні 5 травня 2017 р., не можуть підміняти собою висновок експертизи. Крім того, спеціалістами було зазначено про те, що реконструкція та поліпшення будинку не є завершеними. Про це також наголошувалося і представником позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 у судовому засіданні, яка зазначила про незавершеність будівництва, та, відповідно, вказувала на відсутність необхідності в отриманні дозволів на будівельні роботи та, водночас, про можливість подальшого отримання декларації про готовність обєкта до експлуатації.

Судом не може бути врахована вартість будинку, зазначена у договорі купівлі-продажу від 23.10.1999, 17 358 гривень, оскільки позивачем заявляється про істотне збільшення вартості будинку станом на 2006 рік.

Також судом не може бути врахована довідка АН «Аргумент-1997» від 12.01.2016 № 000187 (том 1 арк. справи 109) як доказ істотного збільшення вартості будинку № 2 по вулиці Гастелло у м. Запоріжжі, оскільки вказана довідка не складена субєктом оціночної діяльності, а також не містить даних про площу будинку, його характеристики, з яких суд міг би встановити певні зміни у його стані протягом періоду 20062013 р.р.

Надані позивачем за зустрічним позовом документи про придбання будівельних матеріалів не доводять самі по собі використання цих матеріалів саме з метою ремонту будинку № 2 по вулиці Гастелло у м. Запоріжжі, внаслідок яких істотно збільшилась його вартість. Відомості про її доходи, про доходи ОСОБА_5, документи про продаж квартири та про позику також не підтверджують використання коштів безпосередньо на ремонт будинку, що призвело до істотного збільшення його вартості у спірний період. Як зазначалося судом вище розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

Крім того, суд звертає увагу на те, що згідно із зазначеним ОСОБА_2 переліком будівельних робіт протягом 20062013 р.р., у спірному будинку були виконані капітальні роботи, зокрема, здійснено прибудову, облаштовані балкони, капітальні каналізаційні роботи, реконструкцію системи опалення, тобто були вчинені роботи, внаслідок яких могла збільшитися площа будинку.

В цей же час, суду не надано доказів звернення ОСОБА_2 (або ОСОБА_5 за життя) до органів місцевого самоврядування з приводу прийняття закінчених робіт в експлуатацію та/або отримання будь-яких дозволів, проектів на проведення таких робіт, а тому результати цих робіт можуть мати ознаки самочинного будівництва.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 та власне відповідач, зазначаючи про незавершеність будівельних робіт, не визначали правовою підставою своїх позовних вимог про визнання права власності статтю 376 ЦК України. Більше того, за умови незавершеності будівництва, взагалі неможливо стверджувати про істотне збільшення вартості в цілому будинку як незавершеного обєкта, оскільки в такому разі спір буде стосуватися прав на будівельні матеріали та результати робіт. До того ж, посилання відповідача та її представника не були обґрунтовані технічною документацією на будинок, з якої можливо було б встановити наявність відповідних істотних змін у стані будинку протягом 20062013 р.р.

За таких обставин, суд доходить висновку, що відповідачем, яка є позивачем за зустрічним позовом, ОСОБА_2 не було надано суду належних доказів істотного збільшення будинку у своїй вартості внаслідок спільних грошових затрат подружжя та затрат ОСОБА_2 у період 20062013 р.р., а тому зустрічні позовні вимоги про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя та, як наслідок, про визнання за ОСОБА_2 права власності на ? частину житлового будинку слід залишити без задоволення.

Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати будинок спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5, тому будинок слід у повному обсязі визнати спадковим майном. Отже, позивач ОСОБА_4 правомірно претендує на 2/3 частини вказаного будинку (з урахуванням відмови на її користь іншого спадкоємця матері померлого), на які просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька.

Відповідно до розяснень, які містяться у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, особа має право звернутися у суд з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами; 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права й позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа.

В даному випадку позивач ОСОБА_4 звернулась до державного нотаріуса з метою оформлення спадщини. Однак, за відсутності умов для одержання в державного нотаріуса свідоцтва про право на спадщину (відсутність оригіналу правовстановлюючого документа на спадкове майно), внаслідок чого їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, ОСОБА_4 позбавлена можливості оформити свої спадкові права.

Як встановлено в судовому засіданні правовстановлюючі документи на будинок знаходяться у відповідача, яка їх державному нотаріусу для оформлення спадщини не надавала. Також, суду не надано доказів, які б посвідчували обізнаність нотаріуса про те, що саме у відповідача наявні правовстановлюючі документи, а також, що вона повідомляла про даний факт нотаріуса і мала намір самостійно їх надати для вчинення нотаріальної дії.

За таких обставин суд доходить висновку, що у позивача ОСОБА_4 відсутній інший, крім судового, шлях для відновлення свого права, а тому за нею слід визнати право власності на 2/3 частини будинку № 2 по вулиці Гастелло у місті Запоріжжі.

При цьому, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/6 частину будинку № 2 по вулиці Гастелло у місті Запоріжжі в порядку спадкування за законом задоволенню не підлягають, оскільки, по-перше, вони є похідними від позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на ? частину будинку, у задоволенні яких суд відмовив, та, по-друге, оригінал правовстановлюючого документа на будинок знаходиться у ОСОБА_2, який вона не подавала до нотаріальної контори. Також їй не було нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відтак, в неї відсутні перешкоди для самостійного звернення до державного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_4 у повному обсязі, та про часткове задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 в частині встановлення факту сумісного проживання однією сімєю ОСОБА_2 та ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу у період з лютого 2009 р. по квітень 2011 р.

Сторонами не заявлялись вимоги про розподіл судових витрат у даній справі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 2/3 частини житлового будинку № 2 по вулиці Гастелло у місті Запоріжжі в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5, який помер 7 серпня 2013 р.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Встановити факт сумісного проживання однією сімєю ОСОБА_2 та ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу у період з лютого 2009 р. по квітень 2011 р.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частину житлового будинку відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення виготовлені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 5 травня 2017 р.

Повний текст рішення виготовлено 10 травня 2017 р.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення.

Суддя А.В. Шалагінова