Провадження №22-ц/784/1224/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 467/1905/16-ц Головуючий І інстанції - Явіца І.В.
Провадження № 22-ц/784/1224/17 Доповідач - Темнікова В.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

за участю секретаря - Лівшенко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 06 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна, -

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що з відповідачкою ОСОБА_2 вони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2001 року. 24 березня 2005 року вони зареєстрували шлюб, який рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 23 червня 2016 року розірвано. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1. Також позивач зазначив, що під час спільного проживання вони з відповідачкою придбали у ОСОБА_4 за 4000 грн. житловий будинок з надвірними господарськими спорудами по АДРЕСА_1. Спочатку заплатили частину грошей у розмірі 2000 грн., які їм дала його тітка, а залишок коштів він віддавав із своєї заробітної плати. В подальшому він був змушений поїхати на заробітки. В цей час питаннями переоформлення будинку займалася ОСОБА_2 і 09.01.2003 року вона уклала договір купівлі-продажу будинку на своє ім'я. Договір було укладено та зареєстровано Універсальною товарно-сировинною біржею м. Вознесенська. Оскільки договір купівлі-продажу будинку не був посвідчений нотаріально, а також не відбулося державної реєстрації права власності на придбаний за цим договором будинок, відповідачка звернулася з позовом до суду про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання за нею права власності на зазначений житловий будинок. Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 22.03.2007 року визнано дійсним вищезазначений договір купівлі-продажу та визнано за ОСОБА_2 право власності на зазначений будинок. Крім цього, позивач зазначив, що незважаючи на те, що шлюбні відносини між ним та відповідачкою не були зареєстровані, вважає, що будинок АДРЕСА_1 є їхньою спільною сумісною власністю, оскільки придбаний за спільні кошти. До державної реєстрації договір купівлі - продажу будинку юридично вважається неукладеним, отже договір купівлі - продажу будинку вважається укладеним тільки з 22.03.2007р., тобто з моменту його державної реєстрації, а тому майно за цим договором є спільною сумісною власністю подружжя. На підставі викладеного, позивач просив суд визнати за ним та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 в рівних частках - по 1/2 частки за кожним.

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 06 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

В судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи були створені такі умови. Судом були досліджені і оцінені в їх сукупності всі докази, надані сторонами, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України. Виходячи з наданих сторонами доказів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.

Судом було встановлено, що з 2001-2002 років сторони почали проживати разом, а 24 березня 2005 року зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 23 червня 2016 року. 09 січня 2003 року відповідач та ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований в Вознесенській Універсальній Товарно- Сировинній Біржі за № 610 від 09 січня 2003 року. Згідно вказаного договору відповідачка купила, а ОСОБА_5 продала житловий глиновальковий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1. Відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу нерухомого майна № 610 від 09 січня 2003 року вартість будинку, згідно довідки БТІ Арбузинського району Миколаївської області № 180 від 09 січня 2003 року становить 13 645, 00 грн. Згідно п.5 вказаного договору продаж будинку вчинено за 1 700 грн., які одержані продавцем від покупця повністю. Позивач стверджував, що спірний будинок було фактично куплено за 4 000 грн., що відповідач в судовому засіданні підтвердила. Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 22.03.2007 року визнано дійсним договір купівлі-продажу від 09 січня 2003 року, зареєстрований Товарно-сировинною біржею м. Вознесенська, реєстраційний номер № 610 від 09.01.2003 року, згідно якого ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_2 купила житловий будинок по АДРЕСА_1. Цим же рішенням саме за ОСОБА_2 визнано право власності на вказаний житловий будинок з надвірними господарськими спорудами. Зазначене рішення набрало законної сили.

При прийнятті рішення суд критично віднісся до посилань позивача, як на підставу позову, на те, що оскільки договір купівлі-продажу спірного будинку від 09.01.2003 року не було нотаріально посвідчено та зареєстровано, то він є неукладеним, що право власності на будинок відповідачка набула лише в 2007 року згідно рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області, а так як позивач перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі з 24 березня 2005 року, то вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки до правовідносин, які виникли між сторонами, застосовуються положення законодавства, яке діяло до 01 січня 2004 року, зокрема, положення ЦК Української РСР ( від 18 липня 1963 року з наступними змінами і доповненнями ), а саме ст. 47, ч.1 ст. 128, ст. 153, ст. 224, ст. 227 ЦК УРСР, Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР ( від 20 червня 1969 року з наступними змінами і доповненнями ), Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року, а саме ч.2 ст. 12 Закону України «Про власність».

Проаналізувавши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що відповідачка набула права власності на спірний будинок на підставі договору купівлі-продажу від 09.01.2003 року, тобто в період, коли сторони проживали однією сім'єю, однак не перебували в зареєстрованому шлюбі, а рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 22.03.2007 року це право визнано за нею.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив також з роз'яснень, що містяться в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12.06.1998 р. № 16 (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), про те, що спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 р. № 20. Правила ст. ст. 22, 28, 29 КпШС в цих випадках не застосовуються.Згідно ж ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.В силу ч. 2 ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.При цьому, розмір частки кожного з учасників визначається ступенем його трудової участі.

Роз'яснюючи вказані норми, Пленум Верховного Суду України в п. 5 своєї постанови № 29 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) зазначив, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті17 Закону України «Про власність»), тощо.В інших випадках спільна власність громадян є частковою.Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Отже, за законодавством, що діяло на час набуття спірної квартири, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, стає об'єктом їхньої спільної сумісної власності, лише за умови, що воно:

1) придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету);

2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, слід встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось ними внаслідок спільної праці або за спільні кошти.Сам по собі факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання за кожним з них права власності на частку у набутому за цей час майні.Частка в такому майні визначається відповідно до трудової участі кожного з них в його набутті, розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із них до сумісного проживання і яке є його особистою приватною власністю. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю (висновки Верховного Суду, викладені у постановах № 6-135цс13 від 25 грудня 2013 року, № 6-211цс14 від 11 березня 2015 року).

Всупереч даним вимогам закону позивачем належних доказів на підтвердження своїх вимог надано не було, посилання позивача про відрахування з його заробітної плати коштів в рахунок оплати спірного будинку, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, будь-яких письмових доказів на доведення даної обставини позивачем надано не було.

Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не доведені належним чином, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам та законодавству, яке регулює спірні правовідносини, зазначені в тексті рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що будинок був придбаний у ОСОБА_6 в 2001-2002р.р. ще до смерті останньої з умовою, що переоформлення будинку відбудеться після виплати обумовленої суми, а також про те, що відповідачка обманним шляхом, не повідомивши позивача уклала договір купівлі - продажу будинку з родичкою ОСОБА_6 в той час, коли позивач знаходився на заробітках, а саме 09.01. 2003р., не підтверджені наданими сторонами доказами. Як пояснив в суді апеляційної інстанції позивач, ОСОБА_6 померла приблизно в 2005-2006 р.р. На заробітках він буз з весни 2004р. до 2005р. А як убачається з тексту договору купівлі - продажу спірного будинку, посвідченого Товарно-сировинною біржею м. Вознесенська за реєстраційним номером № 610, даний договір був укладений 09 січня 2003 року, тобто в той час, коли позивач на заробітках ще не перебував. Більш того, згідно п.3 даного договору спірний будинок на час укладення договору купівлі - продажу належав саме ОСОБА_5 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого Вознесенською універсальною товарно-сировинною біржею 27.07. 2001р., реєстровий номер-654. Що свідчить про те, що з цього часу будинок належав саме ОСОБА_5, а не ОСОБА_6

Ніяких доказів того, що позивач працював в с. Кавуни на паливному складі «Голубі Далі», що керівником цього складу була ОСОБА_6, що з його заробітної плати остання на свою користь відраховувала по 200 грн. щомісячно в рахунок оплати вартості спірного будинку протягом 10 місяців по жовтень 2002 року надано суду не було. Не було надано таких доказів також до апеляційної скарги. Чому після сплати належної суми, ОСОБА_6, якщо такі обставини дійсно мали місце, вона не уклала з ним договір купівлі - продажу будинку, позивач пояснити не зміг. В спірному будинку він ніколи не був зареєстрований. Тітка позивача ОСОБА_7, яка буда допитана у якості свідка, пояснила, що давала на початку спільного проживання сторін їм 2 поросят та теля, але за скільки вони їх продали не знає. Проте належних доказів на підтвердження даних пояснень, а також того, що кошти були витрачені саме на придбання спірного будинку, суду надано не було.

Ствердження позивача в апеляційній скарзі про те, що право власності на житловий будинок згідно ч.2 ст. 227 ЦК України 1963р., виникає з моменту реєстрації договору купівлі - продажу у виконавчому комітеті, є його суб'єктивним тлумаченням даної норми права, оскільки за діючим на той час законодавством зазначена реєстрація була необхідна тільки для обліку будівель та виявлення їх дійсних власників, але момент виникнення права власності на будинок не пов'язувався з реєстрацією договору купівлі - продажу будинку у виконавчому комітеті, так як реєстрація договору купівлі - продажу будинку сама по собі не впливала на дійсність договору. Фактично у виконавчому комітеті відбувалася реєстрація вже виниклого права власності. І тільки з прийняттям нового ЦК України право власності на нерухоме майно за договором відчуження стало пов'язуватися з моментом реєстрації правочину, про що свідчить системний аналіз статті 210, частини третьої статті 640 та статті 657 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував пояснення свідка ОСОБА_8, не впливають на правильність висновків суду, так як згідно технічного запису та журналу судового засідання, даний свідок давав пояснення зі слів інших осіб, свідком перемовин про придбання будинку, про вартість будинку, про порядок розрахунку за будинок він особисто не був. Даний свідок підтвердив тільки те, що він давав відповідачці гроші на переоформлення будинку, а не оплату вартості будинку, і що ці гроші належали позивачу за пай.

Інші доводи апеляційної скарги фактично відтворюють зміст позовних вимог, і не містять доводів на спростування наведених в рішенні суду висновків суду.

З урахуванням викладеного, підстав для скасування чи зміни рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України,судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили в касаційному порядку.

Головуючий

Судді