Ухвала

іменем україни

10 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, треті особи: Солонківська сільська рада Пустомитівського району Львівської області, Агроторгове селянське товариство з обмеженою відповідальністю «Солонківське», про визнання права на земельну частку (пай), за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 липня 2016 року,

встановила:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи тим, що з 25 серпня 1977 року по 10 серпня 1996 року працював викладачем Ладижинського радгоспу-технікуму Вінницької області. З указаної посади звільнився у зв'язку із переселенням із зони посиленого радіоекологічного контролю, згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Відповідно до направлення від 11 березня 1992 року разом із сім'єю він був направлений в розпорядження Львівського облвиконкому. З часу переселення позивач проживає із сім'єю в с. Солонка Пустомитівського району Львівської області.

Вважав, що має право на земельну частку (пай) в розмірі земельної частки (паю) як член колишнього колгоспу «Солонківський» правонаступником якого є Агроторгове селянське товариство з обмеженою відповідальністю «Солонківське» (далі - АСТОВ «Солонківське»).

Зазначав, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 13 липня 2011 року, яка набрала законної сили, йому відмовлено в задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача надати земельну ділянку. Проте судом встановлено, що Ладижинський радгосп-технікум був державним сільськогосподарським підприємством та здійснював підготовку спеціалістів для сільського господарства та здійснював товарне сільськогосподарське виробництво, оскільки з 1991 року діяльність Ладижинського радгоспу-технікуму регламентувалася Закону України «Про підприємства в Україні», який був чинним на момент звільнення позивача. Як вбачається з архівної довідки Ладижинської міської ради Вінницької області щодо розпаювання КСП «Ладижинське», дане підприємство з

1987 року по 1997 рік було радгоспом-технікумом «Ладижинський», 1997-1998 роки - державним сільськогосподарським підприємством «Ладижинське», 1998 - 2000 рік - КСП «Ладижинське», 2000 - 2008 рік - аграрний кооператив приватних пайовиків «Ладижинський». Таким чином, члени трудового колективу радгоспу-технікуму «Ладижинський» в ході його приватизації за рішенням загальних зборів трудового колективу автоматично стали членами створеного на його основі колективного сільськогосподарського підприємства, оскільки отримали відповідну частку в його майні. Отже, станом на 1996 рік позивач був учасником державного сільськогосподарського підприємства - Ладижинського радгоспу-технікуму Вінницької області - як член трудового колективу цього підприємства на підставі трудового договору, тому має право на земельну частку (пай).

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області

від 20 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 11 липня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із недоведеності позивачем факту членства в сільськогосподарському підприємстві, а трудова книжка підтверджує наявність трудових відносин з останнім.

Даний висновок відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Установлено, що ОСОБА_3 в період з 25 серпня 1977 року до

10 серпня 1996 року працював на посаді викладача спеціальних дисциплін у Ладижинському технікумі механізації сільського господарства (який згідно з поставною Ради Міністрів УРСР від 2 березня 1987 року № 58 і Наказу Держагропрому УРСР від 13 березня 1987 року № 84 був перетворений у Ладижинський радгосп-технікум), що підтверджується записами в його трудовій книжці, та проживав у м. Ладижині Вінницької області.

11 березня 1992 року виконавчий комітет Вінницької обласної ради народних депутатів видав позивачу направлення, адресоване Львівському облвиконкому, яким направив для працевлаштування та забезпечення житлом ОСОБА_4 та членів її сім'ї: чоловіка ОСОБА_3 та дітей

ОСОБА_5, ОСОБА_6, які переселяються з м. Ладижин Вінницької області, у зв'язку з радіоактивним забрудненням цього населеного пункту внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Також в направленні зазначено, що вказані громадяни мають право на пільги, передбачені ст. ст. 2, 23 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 просив визнати за ним право на земельну частку (пай) на території Солонківської сільської ради, землі колишнього колгоспу «Солонківський», у розмірі земельної ділянки (паю) члена колишнього колгоспу «Солонківський», який був розташований на території Солонківської сільської ради. Посилався на Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».

Відповідно до п. 2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського товариства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Тобто право на земельну частку (пай) особа набуває за наявності трьох умов: перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства; отримання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю; включення особи до списку, доданого до цього акта.

Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду України в п. 24 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами Цивільного кодексу України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) право на земельну частку (пай) мають: громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов'язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд на підставі наданих сторонами доказів, яким дав оцінку в порядку ст. 212 ЦПК України, встановив фактичні обставини справи та вірно виходив із відсутності доказів на підтвердження того, що позивач був членом колективного сільськогосподарського підприємства, даним підприємством було отримано державний акт на право колективної власності, а позивач був включений до списку, доданого до цього акта.

Доводи касаційної скарги висновки суду не спростовують.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки під час розгляду справи судом не були порушені норми матеріального й процесуального права, а наведені в скарзі доводи висновок суду не спростовують, тому суд касаційної інстанції не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області

від 20 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області

від 11 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька О.В. Кафідова О.В. Умнова І.М. Фаловська