Справа №461/252/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2017 року м. Львів

Галицький районний суд м. Львова

у складі: головуючого-судді Лялюк Є.Д.

при секретарі Станкевич Р.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ТРК «Люкс» про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила: визнати недостовірною та такою, що порушує право на повагу до честі, гідності, ділової репутації ОСОБА_1 інформацію, поширену Приватним акціонерним товариством «ТЕЛЕРАДІОКОМПАНІЯ «ЛЮКС» у статті на інтернет-сторінці «24tv.ua», опублікованій у статті 18 листопада 2016 року : «"Свободівка" закликає позбавити роботи усіх російськомовних українців», «Усім російськомовним громадянам треба заборонити працювати та навчатись в Україні..»; зобовязати Приватне акціонерне товариство «ТЕЛЕРАДІОКОМПАНІЯ «ЛЮКС» спростувати поширену недостовірну інформацію у спосіб, встановлений статтею 277 Цивільного кодексу України, а саме: зобов'язати опублікувати спростування на інтернет-сторінці 24tv.ua, через яку була поширена оспорювана інформація протягом 10 календарних днів після набрання законної сили рішенням суду в цій справі, на якій опублікувати текст резолютивної частини судового рішення в цій справі, зазначивши, що поширена у статті 18 листопада 2016 року на інтернет-сторінці «24tv.ua» інформація є недостовірною та такою, що паплюжить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 18 листопада 2016 року на сторінці телеканалу «24», власником якого є Приватне акціонерне товариство «ТЕЛЕРАДІОКОМПАНІЯ «ЛЮКС», у статті під заголовком Свободівка" закликає позбавити роботи усіх російськомовних українців розмістили матеріал, де поширили недостовірні відомості, що грубо порушують право ОСОБА_1 на повагу до честі, гідності, ділової репутації фізичної особи. Недостовірна інформація, що порушує право позивача на повагу до ділової репутації, була викладена в таких твердженнях про факти: «- "Свободівка" закликає позбавити роботи усіх російськомовних українців»; - «Усім російськомовним громадянам треба заборонити працювати та навчатись в Україні». Покликаючись на розяснення, надані в абзаці 2 пункту 4, пункті 9, абзацах 1, 4, 5 пункту 15, абзацах 1, 3 пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», норми права, закріплені у частині 2 статті 22, частині 2 статті 30 Закону України «Про інформацію», ст. 1 Закону України «Про телекомунікації», статті 32 Конституції України, статті 16, частинах 1, 4, 6, 7 статті 277 Цивільного кодексу України, позивач вважає вказану інформацію недостовірною та такою, що підлягає спростуванню. На думку позивача, в діях відповідача наявні ознаки юридичного складу дифамаційного правопорушення, що є підставою для притягнення їх до відповідальності шляхом спростування недостовірної інформації. Позивач стверджує, що посилання на інтервю, розміщене на багатьох веб-сайтах, зокрема, соціальних мережах www.facebook.com, www.plus.google.com, vk.com, www.twitter.com, та статистика інтернет-сторінки телеканалу «24» щодо 5551 (станом на 05.12.2016 року) перегляду тексту матеріалу відповідача, - дає підстави констатувати факт поширення інформації необмеженому колу осіб. Характер оспорюваного в позовній заяві матеріалу відповідача чітко вказує на те, що інформація, поширена на інтернет-сторінці телеканалу «24», стосувалась саме позивача. Позивач зазначає, що внаслідок самостійного перефразування її слів відповідач істотно змінив зміст тверджень на негативний та такий, що не відповідає реальному змісту тверджень, поширених позивачем. У прямій мові позивача йшлося не про російськомовних громадян у цілому, як те викладено у тексті оспорюваної статті, а про громадян України, які не виконують закон (стаття 10 Конституції України). В той же час стаття 10 Конституції України не обмежує права громадян використовувати інші мови спілкування на території України. Так, згідно з частиною 3 статті 10 Конституції України, в Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист російської, інших мов національних меншин України. Як наслідок самостійного перефразування, перекручення відповідачем тверджень позивача, інформація, поширена відповідачем, набула чітко негативного характеру та змісту, який позивач не вкладав у зміст своїх тверджень. Викладаючи матеріал та інформацію щодо позивача, відповідач не вживав спеціальних мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири, які є ознаками оцінкових суджень. Позивач вказує, що є публічним політиком та громадським діячем, членом політичної партії ВО «Свобода», членом керівних органів цієї політичної партії, доктором філологічних наук, професором, відомим мовознавцем. Враховуючи наведене, поширена відповідачем недостовірна інформація порушує немайнові права позивача, зокрема, право на повагу до її честі, гідності та ділової репутації. Обґрунтовуючи позовні вимоги, покликається на Експертний висновок тексту та окремого вислову за №307/619 від 20.12.2016, наданий директором Інституту української мови Національної академії наук України доктором філологічних наук, професором ОСОБА_4, яким констатовано: «1. цілеспрямовану зміну вислову ОСОБА_1, внаслідок чого спотворено її думки до протилежних і неприйнятних ні для самої авторки, ні для обєктивно мислячого соціуму; недостовірну інформацію приписано ОСОБА_1; 2. базовим для світогляду ОСОБА_1 думкам, твердженням, спрямованим на розбудову демократичної держави Україна з її виразним національним обличчям - удержавленою українською мовою, як того вимагає 10 стаття Конституції України, цілеспрямованою зміною тексту аналізованого інтервю надано виразної негативної оцінки; 3. неправдиву інформацію про ОСОБА_1 та негативну оцінку її позиції канал «24» масово поширив, зробив предметом публічного обговорення, чим завдав удару її діловій репутації, честі й гідності». Також покликається на Висновок спеціаліста щодо наявності у тексті оцінних суджень, наданий завідувачем кафедри української мови Національного університету «Львівська політехніка», кандидатом філологічних наук, доцентом ОСОБА_5.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали у повному обсязі із підстав, викладених у фабулі позовної заяви, просили позов задоволити.

Представник відповідача проти позову заперечив, просив у задоволенні такого відмовити за необґрунтованістю й безпідставністю позовних вимог.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши подані документи, матеріали справи в їх сукупності, обєктивно оцінивши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи й вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «ТРК ЛЮКС» слід відмовити із наступних підстав.

Судом встановлено, що 12.10.1999 було проведено державну реєстрацію Приватного акціонерного товариства «ТЕЛЕРАДІОКОМПАНІЯ «ЛЮКС» (ідентифікаційний код юридичної особи - 20765851); дата та номер запису в Єдиному державному реєстрі: 21.12.2005, №1 415 120 0000 010089. Види діяльності вказаної юридичної особи: код КВЕД 59.11 Виробництво кіно- та відеофільмів, телевізійних програм; код КВЕД 59.20 Видання звукозаписів; код КВЕД 60.10 Діяльність у сфері радіомовлення; код КВЕД 60.20 Діяльність у сфері телевізійного мовлення (основний); код КВЕД 61.20 Діяльність у сфері безпроводового електрозв'язку; код КВЕД 61.30 Діяльність у сфері супутникового електрозв'язку; код КВЕД 73.11 Рекламні агентства; код КВЕД 73.12 Посередництво в розміщенні реклами в засобах масової інформації.

18 листопада 2016 року в мережі Інтернет на сторінці телеканалу «24» було розміщено матеріал під заголовком: «"Свободівка" закликає позбавити роботи усіх російськомовних українців», із наступною інформацією: «Усім російськомовним громадянам треба заборонити працювати та навчатись в Україні. Про це заявила екс-депутат ВР, член ВО "Свобода" ОСОБА_6. Цю думку вона висловила в ефірі "Радіо Свободи". "Путін йде сюди з якою мотивацією? З дуже простою. Він захищає "російськомовне населення". Ми на них абсолютно не повинні звертати уваги ми повинні вперто робити свою справу. Це громадяни України, які мають виконувати закон. А закон це 10 стаття Конституції України. А якщо ти не виконуєш закон, ти не повинен отримувати освіту, роботу. Доки ми ще будемо звертати увагу на якихось дивних людей, які ніяк не можуть інтегруватися в українське суспільство?", обурилась ОСОБА_6. Також вона додала, що головна функція мови не комунікація а створення нації». Текст матеріалу та відеограма телевізійної програми/передачі (передачі /програми/ організації мовлення) розміщені в мережі Інтернет за наступним посиланням http://24tv.ua svobodivka_zaklikaye_pozbaviti_roboti_usih_rosiyskomovnih_ukrayintsiv_n750471.

Доменне імя 24tv.ua, за яким розміщено відповідний сайт, зареєстровано згідно правил реєстрації приватних доменних імен другого рівня в домені. UA за АТ «ТРК ЛЮКС», що здійснює телевізійне мовлення під логотипом «24» та володіє ліцензіями на телевізійне мовлення: НР №00582-м від 13.12.2011 р. ефірне мовлення (телебачення), НР №00600-м від 29.12.2011 р. ефірне мовлення (телебачення), НР №00585-м від 03.10.2012 р. (багатоканальне мовлення), НР №00583-м від 10.02.2013 р. ефірне мовлення (телебачення), НР №00584-м від 10.01.2016 р. супутникове телебачення. Із відомостей про структуру власності, розміщених у форматі PDF на офіційному веб-сайті 24tv.ua на виконання вимог ч. 4 ст. 12 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» та п. 1 розд. V «Порядку подання телерадіоорганізаціями та провайдерами програмної послуги інформації про структуру власності та відповідних форм документів телерадіоорганізацій та провайдерів програмної послуги», затвердженого рішенням Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення від 21.01.2016 за №2 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.02.2016 р. за №251/28381), - слідує, що власником веб-сайту, розміщеного за доменним імям 24tv.ua, є Приватне акціонерне товариство «ТЕЛЕРАДІОКОМПАНІЯ «ЛЮКС».

Вислови: «"Свободівка" закликає позбавити роботи усіх російськомовних українців» та «Усім російськомовним громадянам треба заборонити працювати та навчатись в Україні», - із тексту інформаційного матеріалу, розміщеного на веб-сайті 24tv.ua, - позивач просить визнати недостовірною інформацією та такою, що порушує її право на повагу до честі, гідності, ділової репутації, із наступним спростуванням такої.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Згідно положень ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

В силу ч. 2 ст. 299 ЦК України, фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

У відповідності до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Як про те розяснено у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №11 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

Згідно ст.ст. 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Ст. 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Як про те зазначено в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1, поняття гідності, честі чи ділової репутації, є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. У ст. 2 Закону України від 07.12.2000 року №2121-III (2121-14) «Про банки і банківську діяльність» міститься поняття ділової репутації, яка визначається як сукупність підтвердженої інформації про особу, що дає можливість зробити висновок про професійні та управлінські здібності такої особи, її порядність та відповідність її діяльності вимогам закону. Зазначене поняття застосовується до правовідносин, на які поширюється цей Закон.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно із ч. 3 ст. 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1 зазначено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

В силу ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відповідно до розяснень, наданих у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно із ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч. 1 ст. 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Враховуючи положення ст. 9 Конституції України та беручи до уваги Закон України від 17.07.1997 р. №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4, 7,11 до Конвенції» та Закон України від 23.02.2006 р. №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950 р. - КЗПЛ) та рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, а також враховувати роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 р. №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». При цьому, як зазначається у п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» від 19.12.2014 р. №13, тлумачення термінів і положень КЗПЛ та протоколів до неї містяться в рішеннях ЄСПЛ. Їх використання судом при тлумаченні й застосуванні Конвенції та протоколів до неї під час розгляду конкретної справи є необхідним як наступна практика застосування міжнародного договору (п.п. «b» п. 3 ст. 31 /Загальне правило тлумачення/ Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 року).

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Як зазначено у рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, ОСОБА_7 і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік), свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Свобода преси надає громадськості один із найкращих засобів отримання інформації і формування ідей та ставлення до політичних лідерів. Більш загально, свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. Межі припустимої критики відповідно ширші, коли йдеться про політика, ніж коли йдеться про пересічного громадянина. На відміну від останнього, кожне слово та дія першого неминуче та свідомо стають об'єктом ретельного вивчення з боку журналістів та громадськості, і, отже, він повинен виявляти вищий ступінь толерантності (Lingens v. Austria, рішення від 8 липня 1986, Series A no. 103, n. 42).

Як про те розяснено у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1, суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_8 Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_9 Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

У абзаці 6 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року №8-рп/2003 у справі №1-9/2003 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_10 про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР (справа про поширення відомостей) зазначено про те, що проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти ОСОБА_4» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Окрім того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 Конвенції (Lingens, cited above, p. 28, п. 46).

За змістом ст. 10 Конвенції, свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, висловлення своєї думки у процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, себто, виконання засобами масової інформації їх основного завдання: привертати увагу громадськості до питань загального інтересу, беручи до уваги важливість дискусії із таких питань, у контексті якої були зроблені суперечливі коментарі, - є однією із найважливіших свобод людини.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.

Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку.

Поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, ст. 10 Конвенції захищає погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом, - що є передумовою плюралізму поглядів.

Свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет п. 2 ст. 10 застосовується не тільки щодо «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Як передбачено у ст. 10, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба у таких обмеженнях має бути переконливо встановлена (Jersild v. Denmark, рішення від 23 вересня 1994, Series А nо. 298, р. 23, п. 31; Janowski v. Poland [GC], no. 25716/94, n. 30, ECHR 1999-1; Nilsen and Johnsen v. Norway [ОС], no. 23118/93, п. 43, ECHR 1999-VIII; and Fuentes Bobov. Spain, no. 39293/98, n. 43, 29 лютого 2000).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, у якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про те, що розміщена на веб-сайті 24tv.ua, власником якого є АТ «ТРК ЛЮКС», себто, поширена відповідачем у мережі Інтернет спірна інформація, котру позивач просить визнати недостовірною і такою, що порушує її право на повагу до честі, гідності, ділової репутації, та спростувати, - є не фактичними твердженнями, а оціночними судженнями, що не є предметом судового захисту та щодо яких позивач має право на відповідь, адже автор (автори) відповідного інформаційного матеріалу критично оцінили висловлювання ОСОБА_1 та виклали своє критичне судження із цього приводу із застосуванням перефразування та гіперболізації.

Суд погоджується із тим, що інформація у статті«"Свободівка" закликає позбавити роботи усіх російськомовних українців» має дещо жорсткий характер та критику у сторону ОСОБА_1 Проте, вона є публічним політиком та громадським діячем, екс-депутатом ВР (народним депутатом України VII скликання), членом політичної партії ВО «Свобода», членом керівних органів цієї політичної партії. Відтак, на думку суду, може піддаватись критиці, у тому числі із вживанням гіпербол, сатири, тощо. Межі допустимої інформації щодо ОСОБА_1 можуть бути ширшими порівняно із межами такої ж інформації щодо звичайних громадян чи юридичних осіб.

Представлені позивачем суду експертний висновок тексту та окремого вислову за №307/619 від 20.12.2016 і висновок спеціаліста щодо наявності у тексті оцінних суджень становлять висновки експертного дослідження, проведеного поза межами судочинства за зверненням фізичної особи за результатами дослідження обєктів, наданих замовником, без попередження спеціалістів/експертів про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за ст. 384 КК України та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обовязків за ст. 385 КК України. А спеціалісти, котрими надавалися вказані висновки, не належать до експертів, що уповноважені проводити такий вид експертиз, відповідають вимогам, встановленим Законом України від 25 лютого 1994 р. №4038-ХІІ «Про судову експертизу», та внесених до Державного реєстру атестованих судових експертів (ст. 53 ЦПК України). При цьому, суд не може обґрунтувати своє рішення висновком експертизи, отриманим іншим судом (або навіть цим же судом) при розгляді іншої справи. Підстави і порядок призначення експертизи встановлені ст. 143 ЦПК, згідно якої експертиза призначається судом для з'ясування обставин, що мають значення саме для тієї справи, яку суд розглядає. Експертиза проводиться лише тими експертами чи експертними установами, яким це доручено судом, що розглядає справу. Таким чином, врахування висновку експертизи, призначеної іншим судом і при розгляді іншої справи, судом, що розглядає дану справу, буде вважатися отриманням доказу з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 59 ЦПК). Тому суд не вправі обґрунтовувати своє рішення таким висновком експертизи. Висновок експертизи буде доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. За змістом вимог процесуального закону обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженими певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Для роз'яснення питань, які виникають у вирішенні спору і потребують спеціальних знань, суд призначає експертизу. Таким чином, особа набуває права та несе обов'язки експерта після оголошення (вручення) їй ухвали про призначення експертизи та попередження про відповідальність. Лише за цих умов висновок експерта набуває доказової сили. Невиконання цих вимог робить неможливим використання висновку експерта як доказу у справі. Беручи до уваги наведене, зазначені висновки спеціалістів при встановленні фактів і обставин справи судом оцінюються критично. Суд вважає необхідним зазначити, що позивачем не заявлялося клопотань про призначення і проведення судово-лінгвістичної експертизи спірних мовленнєвих повідомлень щодо змістовного наповнення та стилістичного оформлення. Поряд із цим, саме судово-лінгвістична експертиза надає інформацію стосовно учасників мовленнєвого акту, умов його протікання, семантико-стилістичних особливостей та співвіднесеності з дійсністю його результату (тексту). При цьому, обєктом такої експертизи є текстове відтворення усної промови та їх фрагменти як реалізація мовленнєвих навичок людини. Судово-лінгвістичною семантико-стилістичною експертизою вирішуються питання обєктивного змісту тексту в цілому, окремих його висловів та слів у контексті, особливостей стилістичного оформлення тексту, фактів запозичання або використання в ньому інших мовленнєвих джерел. Серед переліку вирішуваних питань експертизи: - змістовні відмінності мовленнєвого повідомлення та тексту як його результату; - однозначність чи неоднозначність тлумачення вислову та ймовірні значення цього вислову за умов наявного контексту; - чи містить даний текст гіперболи, перефразування і де саме? чи містять висловлювання автора тексту негативну або позитивну оцінку конкретної особи та її діяльності? чи є певні вислови, характеристики оціночними судженнями? Саме при проведенні вказаного виду судової експертизи встановлюється низка обставин, що мають значення і підлягають доказуванню в юридичному провадженні та зясовуються шляхом застосування спеціальних знань у визначеному законом порядку.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які покликаються сторони як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, що випливають із істотних обставин справи та правові норми, котрі підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 15, 57-61, 208, 209, 212-215, ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Львівської області протягом 10-ти днів з дня його проголошення.

Суддя Лялюк Є.Д.