Провадження № 2/344/853/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2017 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді Польської М.В.

при секретарі c/з ОСОБА_1.

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся в жовтні 2016р. до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики від 11.11.2015р. в сумі 1 033 600грн., судові витрати.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити, посилаючись на те, що 11.11.2015 року позивач надав за розпискою відповідачу суму 40 000 доларів США ( в позові зазначено 40000грн.), на 6 місяців за усною домовленістю, проте кошти відповідачем не було повернуто. При цьому, одночасно підтверджено що розписка фактично надана на вимогу позивача у 2015 році, а кошти в сумі 40 000 доларів США були надані відповідачу позивачем ще у 2008 році на виконання робіт будівництво нерухомого майна.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що гроші в позивача відповідач ні у 2008 році, ні у 2015 році не позичав, відносини договору позики взагалі відсутні, розписку дійсно писав у 2015 році, однак на вимогу позивача для того, щоб відновити нібито втрачену розписку про отримання коштів ще у 2008 році для будівництва нерухомого майна в м.Трускавець та недопущення конфлікту позивача з дружиною про втрату розписки за 2008р.. Оскільки сторони домовилися про те, що нерухоме майно не буде вже передаватися позивачу, то відповідач передав дану суму коштів через внесок у статутний фонд ТзОВ «Клінкер ЛТД» на суму 250 000грн., замість вибулого з товариства засновника ОСОБА_5, про що надані суду докази. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 11.11.2015 року відповідач ОСОБА_4 склав розписку на імя ОСОБА_2 про те, що «ОСОБА_4 отримав 40000 доларів США на будівництво будинку в м.Трускавець по вул.Бориславській. 18/2» (а.с.20).

Як вбачається з даного доказу наданого саме позивачем, будь-яких даних про зобовязання повернення йому коштів ОСОБА_4, чи зазначення що дані кошти є дійсно позичені на певний строк, чи дата повернення таких коштів розписка не містить. Також як і порядок повернення коштів в розписці не обумовлено.

15.09.2016р. позивач направляв, з його слів, претензію ОСОБА_4 про повернення коштів в сумі 40000грн. (а не доларів) в 7-ми денний строк від дня предявлення вимоги (а.с.8). Доказів направлення такої вимоги матеріали справи не містять.

З пояснень сторін та наданих до матеріалів справи доказів, судом також встановлено і те, що 15.04.2008 року ОСОБА_2 був уклав договір з ПП Науково-технічна фірма «Білекс» в особі ОСОБА_6 (дружина відповідача) на дольову участь у будівництві нежитлового будинку в м.Трускавець, вул.Бориславська, а саме в частині офісного приміщення на ІІ поверсі площею 44.5 м.кв., вартістю 200 250грн. (а.с.25). Саме на виконання даного договору сторони підтвердили надання в 2008 році позивачем відповідачу 40000 доларів США, на що також була видана розписка відповідачем у 2008 році, та оформлення в подальшому розписки 2015 року, що є предметом даного спору.

Отже, жодна із сторін не заперечувала отримання відповідачем від позивача у 2008 році 40000 доларів США на виконання умов укладеного договору про дольову участь у будівництві, як і те, що у 2015 році кошти не позичалися позивачем відповідачу.

Сторона відповідача також доводила про те, що сторони в подальшому у 2008 році домовилися про те, що нерухоме майно за договором від 15.04.2008 року на дольову участь у будівництві нежитлового будинку в м.Трускавець, вул.Бориславська, вже не буде передаватися позивачу, то відповідач передав надану ОСОБА_2 суму коштів шляхом внеску у статутний фонд ТзОВ «Клінкер ЛТД» на суму 250 000грн., з виплатою вибулому з товариства засновника ОСОБА_5, про що складена розписка від 22.07.2008 року.

Судом зясовано у позивача ОСОБА_2 щодо його участі та внеску в Статутний фонд ТзОВ «Клінкер ЛТД», то він заперечив такий факт входження його в засновки товариства та внесення частки в статутний фонд. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, за протоколом зборів ТзОВ «Клінкер ЛТД» 22.07.2008р. було виключено із засновників товариства ОСОБА_5 якому належало 15% статутного капіталу, та включено ОСОБА_2 на цю ж частку статутного капіталу, в звязку з чим затверджено Стату товариства в новій редакції, яку підписав ОСОБА_2 як засновник, що не заперечив в подальшому в судовому засіданні і сам позивач ОСОБА_2 щодо його підпису на установчих документах. Такі зміни засновників та інформацію про них, було зареєстровано в ЄРДПУО 23.07.2008р.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, Верховний Суд України у постанові від 11.11.2015року у справі №6-1967цс15 вказав, що суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів, робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує саме боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів, про що зроблено правовий висновок ВСУ у вищевказаній справі.

З оглянутої судом оригіналу поданої розписки про те, що кошти однією особою отримані у іншої саме для будівництва конкретного обєкту, про що був укладений договір ще у 2008 року (інших договорів щодо даного будівництва не має), судом не встановлено жодних існуючих договірних зобовязань за договором позики коштів, на що посилається позивач.

Отже, в сукупності досліджуваних судом доказів, суд не встановив що правова природа наданої позивачем розписки від 11.11.2015р. є договором позики, в розумінні вимог ЦК та правового висновку ВСУ.

Як слідує зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

У відповідності до задоволених вимог, підлягає стягненню і судовий збір оплачений позивачем (ст..88 ЦПК).

На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 1046-1049 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 209, 212- 215 ЦПК України суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики від 11.11.2015 року у сумі 1033600 грн. відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Польська М.В.