Провадження № 2/127/790/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2017 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Волошина С.В.,

за участі секретаря судового засідання Тонкопій Ю.І.,

позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

22.09.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, інфляційних втрат, одного процента від суми позики за кожен день прострочення (неустойки) та моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що 15 жовтня 2015 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_7 15.10.2015 року за реєстровим №7495, на суму 332 500 гривень, що еквівалентно сумі 14 455 доларів США, строком до 01.01.2016 року. Відповідно до умов договору позивач передав у власність ОСОБА_3 суму 332 500 гривень, що еквівалентно сумі 14 455 доларів США, без нарахування процентів за користування позикою. Приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_7 листом від 01.06.2016 року №186/02-20 на прохання позивача щодо вчинення виконавчого напису про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості в сумі 332 500 гривень та відсотків за прострочення в сумі 498 750 гривень, відмовив у вчиненні вказаної нотаріальної дії, оскільки ОСОБА_3 надав нотаріусу заперечення, в яких вказав, що зазначений розмір заборгованості не є безспірним, що між сторонами вчинялися розрахунки щодо погашення заборгованості, підтвердження розрахунків ОСОБА_3 не надав. Зі слів позивача, ОСОБА_3 жодних розрахунків за договором позики з ним не проводив, станом на день звернення позивачем з позовом до суду відповідач борг не повернув.

Позивач враховуючи зменшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача на його користь суму неповернутої позики 385 584,23 гривень, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на 12.09.2016 року еквівалентно 14 455 доларів США, інфляційні витрати за період з 01.01.2016 року по 31.08.2016 року - в розмірі 17 351,29 гривень, один процент від суми позики за кожен день прострочення за період з 01.01.2016 року по 12.09.2016 року (256 днів) в розмірі 987 095,04 гривень, моральну шкоду в розмірі 90 000 гривень.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задоволити з підстав, що наведено у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, послалась на заперечення, зміст яких зводиться до того, що позивачем невірно здійснено розрахунок заборгованості за договором позики, інфляційних втрат та неустойки, вимога позивача щодо стягнення моральної шкоди є безпідставною та необґрунтованою, оскільки нарахування позивача цілком компенсують моральні страждання позивача від неповернення позики.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, вказала на те, що в даному випадку мали місце інші правовідносини, які повязані з переходом права власності на нерухомість, яку відповідач придбав у позивача, шляхом посвідчення договору позики сторони оформили боргові зобовязання відповідача з повернення всієї суми, яку він мав сплатити за нерухомість. У разі задоволення позову просила зменшити розмір неустойки, враховуючи майновий стан відповідача та розмір нарахувань за позовом, які здійснено позивачем.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, представників відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності та взаємозвязку, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено наступні правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов'язань, що виникли між сторонами та відповідні їм фактичні обставини справи.

Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч.1 ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, що випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно ст.ст. 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України.

Судом встановлено, що 15.10.2015 року між позивачем ОСОБА_1 з однієї сторони, та відповідачем ОСОБА_3 з другої сторони, укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_7 15.10.2015 року за реєстровим №7495 (а.с.6).

Згідно п.1 цього договору позикодавець передав у власність позичальникові 332 500 гривень, що еквівалентно 14 555 доларів США, строком до 01 січня 2016 року без нарахування процентів за користування позикою. Зазначена сума грошей отримана позичальником від позикодавця повністю до оформлення цього договору (п.2).

Станом на день звернення позивачем з позовом до суду відповідач борг не повернув, тому сума боргу за договором позики підлягає стягненню з відповідача.

Визначаючись щодо розміру боргу, який має бути стягнутий з відповідач на користь позивача суд зважає на те, що досліджений в судовому засіданні текст договору не містить положень, які б визначали отримання відповідачем суми позики у доларах США в розмірі 14 555. Аналогічно договір не місить і положень про повернення суми позики саме у доларах США. Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що відсутні будь які правові підстави для стягнення з відповідача як просить позивач 385 584,23 гривень, тобто гривневого еквіваленту 14 555 доларам США з розрахунку курсу станом на 12.09.2016 року, оскільки зазначення в тексті Договору доларового еквіваленту суми отриманої гривневої позики само по собі не створює для позичальника будь яких обовязків. Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 отримав від позивача ОСОБА_1 позику в розмірі 332 500 гривень, які підлягають до стягненню з відповідача на користь позивача.

Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, зобов'язаний сплатити суму боргу, зокрема, з урахуванням індексу інфляції (ст.625 ЦК України).

Згідно п.4 Договору, у випадку коли позичальник не поверне суму позики в строк, він зобовязаний сплатити суму боргу відповідно до ст. 625 ЦК України з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також один процент від суми позики за кожен день прострочення.

Враховуючи встановлений судом розмір основного боргу за договором позики в сумі 332 500 гривень, суд визначає розмір інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача за період, визначений позивачем, а саме з 01.01.2016 року по 31.08.2016 року, наступним чином:

100,9%*99,6%*101,0%*103,5%*100,1%*99,8%*99,9%*99,7%=104,53%

332500*104,5%-332500=15 059,48 гривень.

Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно ч.1,3 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Позивач в позовній заяві навів власні розрахунки неустойки за період з 01.01.2016 року по 12.09.2016 року в розмірі 987 095,04 гривень, однак суд з ними не погоджується та визначає розмір неустойки за вказаний період, розрахований відповідно до ст.549 ЦК України та п.4 Договору (за 255 днів):

332 500*1%*255= 847 875 гривень.

Згідно ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. У даному випадку розмір пені, нарахованої за несвоєчасне виконання зобов'язань по поверненню суми позики становить 847 875 гривень, що значно перевищує розмір збитків 332 500 гривень.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України;невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Згідно Правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 3 вересня 2014 року, справа № 6-100 цс14, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Отже суд, з урахуванням всіх обставин справи, та враховуючи вимоги розумності та справедливості, приходить до висновку про наявність підстав для зменшення розміру неустойки до розміру збитків - 332 500 гривень, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Стосовно позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 90 000 грн. суд зазначає наступне.

Положеннями ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При цьому, у відповідності з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями ч. 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Разом з тим, відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Так, судом встановлено, що між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини. Таким чином, у разі порушення зобов'язання моральна шкода може відшкодовуватись лише тоді, якщо це буде встановлено договором або законом.

Також слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди, також не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Таким чином, з відповідача на користь позивача за вказаний період прострочення підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 15 жовтня 2015 року в розмірі 332 500 гривень, інфляційні втрати в сумі 15 059,48 гривень та пеня в розмірі 332 500 гривень. Решта позовних вимог до задоволення не підлягає, з наведених вище підстав.

Судом не приймаються до уваги заперечення представників відповідача проти позову в тій частині, що між сторонами по справі в дійсності мали місце інші правовідносини, ніж ті, які наведено в договорі позики та насправді будь яка позика позивачем відповідачу не передавалась, оскільки такі твердження представників відповідача перед судом не доведені жодними належними та допустимими доказами. Окрім цього такі доводи представників відповідача отримали свою оцінку в рішенні Вінницького міського суду Вінницької області від 15.02.2017 року (справа № 127/24180/16 ц), яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 28.03.2017 року (а.с. 65 66, 70).

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати позивачеві присуджуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, враховуючи те, що позов задоволено на 45,95% підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 3 165,96 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 525, 526, 527, 530, 610, 612, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 88, 212- 215, 217 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІДН НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, заборгованість за договором позики від 15 жовтня 2015 року в розмірі 332 500 гривень, інфляційні втрати в сумі 15 059,48 гривень, неустойку в розмірі 332 500 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІДН НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 3 165,96 гривень.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Вінницької області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення через Вінницький міський суд Вінницької області.

Суддя: