АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/377/17 Суддя доповідач Шаповал Н.М.
Категорія: Спори, повязані із застосуванням Закону України Про захист прав споживачів
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі :

головуючого Шаповал Н.М.

суддів Кіся П.В., Кружиліної О.А.

за участю секретаря Брулевича В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення суми,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 000578, укладеного 05.10.2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та п. 12.1 вказаного договору, розірвати договір, стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на його користь сплачені ним суми у розмірі: 35 070 грн. адміністративний платіж; 175 350 грн. перший внесок; а також банківські комісії в розмірі 420,84 грн., 2 104,20 грн., а всього - 212 925,04 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 05.10.2015 р. між ним та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» був укладений договір Фінансового лізингу № 000578, згідно якого предметом Лізингу мав бути автомобіль Kia Ceed.

Відповідно до умов Договору лізингодавець (відповідач) взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на умовах, передбачених договором. В усній формі представник відповідача роз'яснила, що позивач повинен спочатку сплатити передплату за автомобіль в сумі 35 070 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом тижня відповідач передасть йому в користування предмет лізингу, оскільки, зі слів представника відповідача, станом на момент укладання договору автомобіль знаходився в місті Івано-Франківськ.

Того ж дня позивачем було сплачено 35 070 грн. на користь ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» із зазначенням призначення платежу «авансовий платіж згідно лізингового договору від № 000578», що підтверджується копією квитанції № N0ZUX38460.

08.10.2015 р. позивач сплатив наступний за графіком сплати платіж в сумі 175 350 грн., але предмет лізингу так і не був переданий позивачеві відповідачем, у звязку з чим позивач був вимушений звернутись до суду з даним позовом.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним пункт 12.1 договору фінансового лізингу № 000578, укладеного 05.10.2015 р. між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО». Договір фінансового лізингу № 000578, укладеного 05.10.2015 р. між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» - розірвано. Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь позивача сплачені грошові кошти у розмірі 35 070 грн., 175 350 грн., також банківські комісії в розмірі 420,84 грн., 2 104,20 грн., а всього 212 925,04 грн.

Додатковим рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2016 року в частині визнання недійсним договору фінансового лізингу № 000578, укладеного 05.10.2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ЛК «Ваш авто», - відмовлено. Стягнуто з ТОВ «ЛК «Ваш авто» на користь позивача судовий збір в сумі 275,60 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «ЛК «Ваш авто» ставить питання про скасування вище ззаначеного рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема, зазначає, що в оскаржуваному рішенні не було належним чином вмотивовано можливість застосування до спірного договору та до його окремих частин норм Закону України «Про захист прав споживачів», не враховано, що цей закон не регулює правовідносини у сфері укладання, виконання, розірвання договорів фінансового лізингу, не досліджено законодавство, яке регулює здійснення такого виду діяльності як фінансовий лізинг, не застосовано норми спеціального закону, які регулюють цивільно правові відносини, що виникають із договорів фінансового лізингу.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід змінити з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що правовідносини, які виникли під час укладення спірного договору, не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансовий лізинг», а тому визнав недійсним п. 12.1 договору, та розірвав його в цілому.

Проте, цілком погодитись з такими висновками не можна за таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 05 жовтня 2015 року між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» було укладено договір фінансового лізингу № 000578, відповідно до якого відповідач взяв на себе обовязок придбати предмет лізингу - транспортний засіб «Kia Ceed», зазначений у п. 1.1. договору та специфікації, що є додатком № 2 до договору, вартістю 15 314,41 доларів США у власність та передати предмет лізингу у користування позивача, на строк та на умовах передбачених договором.

Того ж дня, 05.10.2015 р., позивачем було сплачено 35 070 грн. на користь ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» із зазначенням призначення платежу «авансовий платіж згідно лізингового договору від № 000578», що підтверджується копією квитанції № N0ZUX38460.

08.10.2015 р. позивач сплатив наступний за графіком сплати платіж в сумі 175 350 грн., але предмет лізингу, всупереч умов укладеного договору, так і не був переданий позивачеві відповідачем.

Відповідно до ч. 5 п.1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою.

Відповідно до вимог ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (не прямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю - продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

У відповідності до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.

Як вбачається зі змісту спірного договору лізингу, укладеного 05 жовтня 2015 року, адміністративний платіж розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладенні договору.

У відповідності до договору, адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір такої компенсації за організацію становить 35 070 грн., цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язаний з виконанням договору лізингу.

Вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору.

Лізинговий кредит - це кредитні відносини між юридичними особами, які виникають у разі оренди майна і супроводжуються укладанням лізингової угоди. Лізинг є специфічною формою майнового, тобто товарного кредиту.

Згідно з п. 2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є наступні умови, що зазначені в договорі фінансового лізингу: про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору.

Пункт 12.1. договору лізингу від 05.10.2015 року зазначає - лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та надати реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Згідно з ч.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5 у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг).

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї в сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України цього Кодексу.

Відповідно положень, викладених у статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

В порушення зазначених вимог в договорі не вказано, який саме транспортний засіб «Kia Ceed», буде переданий у власність лізингоодержувачу - якого кольору, року виробництва, якої внутрішньої комплектації, тобто у договорі не вказано предмету лізингу (найменування продукції), що порушує право позивача на отримання достовірної інформації про продукцію.

Вказані порушення є підставою для визнання недійсним договору фінансового лізингу.

Позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання спірного договору недійсним та його розірванняч є взаємовиключними.

А зважаючи на те, що договір фінансового лізингу визнано недійсним, позовні вимоги щодо його розірвання є зайвими, та задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 9 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони відшкодовуються винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у звязку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності.

Конституційний Суд України у рішенні від 10.11.2011 року №15-рп/2011, справа № 1-26/2011 виходив також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим, споживачу, як правило обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання. Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок введення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги.

Тому, держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів (п. 3.2. Рішення).

Оскільки неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права призвело до неправильного вирішення справи, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід змінити.

Доводи апеляційної скарги підтверджуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства.

Додаткове рішення, ухвалене районним судом 12.12.2016 року, є похідним від оскаржуваного рішення, а тому підлягає скасуванню у зв»язку зміною рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2016 року.

Зважаючи на викладене, та керуючись ст.ст. 303, 304, п. 4 ч. 1 ст. 309, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто» - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2016 року - змінити.

У частині розірвання договору фінансового лізингу, укладеного 05.10.2015 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», рішення скасувати, у задоволенні позову у цій частині відмовити.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу, укладений 05.10.2015 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2016 року - скасувати.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя: Н.М. Шаповал

Судді колегії: ОСОБА_2

ОСОБА_3