АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 593/902/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Данилів О.М.
Провадження № 22-ц/789/217/17 Доповідач - Дикун С.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2017 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

при секретарі - Коваль О.І.

з участю сторін - відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2; представників позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, адвоката Горського О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 13 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_1 про зняття з реєстрації. Обґрунтовувала позов тим, що відповідачі зареєстровані у належній їй частині жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_2, але ніколи не проживали там, а їх реєстрація перешкоджає їй розпорядитися своєю власністю та скористатися своїм правом на житлову субсидію.

У листопаді 2016 року представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог та просив визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_1 такими, що втратили право на користування спірним житлом, знявши їх з реєстрації. При цьому посилався на підстави, передбачені ст.405 ЦК України і зазначив, що відповідачі добровільно змінили місце проживання і на даний час проживають у квартирі матері ОСОБА_5, не є членами сім'ї ОСОБА_6, у 51/100 частки у спірному будинку якого вони проживали, однак, більше року без поважних причин не проживають за місцем реєстрації.

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 13 грудня 2016 року уточнені позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано ОСОБА_5 та ОСОБА_1 особами, що втратили право користування належним позивачці житловим будинком, розташованим в АДРЕСА_2 та знято їх із реєстрації за вищевказаною адресою.

Додатковим рішенням від 06 березня 2017 року вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на його незаконність. Вказує, що він разом з мамою - відповідачем ОСОБА_5 вимушено проживає у квартирі бабусі без реєстрації, іншого житла ніж спірного, не мають, а тому рішення суду порушує його гарантоване Конституцією України право на житло.

У судовому засіданні апеляційного суду відповідачі підтримали вимоги апеляційної скарги та просять задовольнити її із зазначених у змісті скарги підстав.

Представники позивача апеляційну скаргу вважають безпідставною, а рішення суду - законним та обгрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_1 у належній позивачу частині будинковолодіння, що знаходиться в АДРЕСА_2, ніколи не проживали, а інша 51/100 частина будинку, яка належить колишньому чоловікові ОСОБА_5 та батьку ОСОБА_1, в якій вони до січня 2015 року проживали та були зареєстровані, з 14 липня 2015 року згідно з рішенням Бережанської міської ради за №1157 змінила нумерацію на АДРЕСА_2, і формальна реєстрація відповідачів у частині будинку позивача порушує її конституційне право на володіння та розпорядження житлом. А також, що права неповнолітнього відповідача ОСОБА_1 на житло не будуть порушені у випадку визнання його таким, що втратив право на користування спірним житлом, оскільки він безперешкодно проживає разом з матір'ю у квартирі своєї бабусі. При цьому суд керувався нормою ст.405 ЦК України

Із такими висновками суду першої інстанції не можна погодитись.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 та її колишній чоловік ОСОБА_6, який також є колишнім чоловіком відповідача ОСОБА_5 та батьком відповідача ОСОБА_1, є співвласниками спірного будинковолодіння, що знаходиться в АДРЕСА_2 і кожному із них належить відповідно 49/100 та 51/100 даного будинковолодіння, котре є реально поділеним, має два окремі входи, окремі будинкові книги, а з 14 липня 2015 року і окремі адреси.

Вказаний факт підтверджується рішенням Бережанського районного суду від 15 квітня 1999 року про реальний поділ спірного будинковолодіння, яке набрало законної сили; свідоцтвом про право на нерухоме майно, що було видане виконавчим комітетом Бережанської міської ради 25 жовтня 2006 року та не заперечується сторонами по справі.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_1 з 04 вересня 2007 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2, що вбачається із будинкової книги на частину будинку, належну ОСОБА_6(а.с.37-40).

Із січня 2015 року відповідачі вимушено, у зв'язку з конфліктною поведінкою ОСОБА_6, проживають у квартирі матері ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету Бережанської міської ради від 14 липня 2015 року 51/100 частці незавершеного будівництвом житлового будинку ОСОБА_6 за адресою м.Бережани Тернопільської області, вул. Л.Українки присвоєно номер - АДРЕСА_2.

Вироком Бережанського районного суду від 25 листопада 2015 року ОСОБА_6 визнано винним у пред'явленому обвинуваченні за ч.1 ст.125 КК України і призначено покарання у вигляді 140 годин громадських робіт. ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що 05 лютого 2015 року за місцем спільної реєстрації із ОСОБА_5 у АДРЕСА_2, умисно заподіяв останній легкі тілесні ушкодження.

Як пояснила у судовому засіданні відповідач ОСОБА_5, після одруження із ОСОБА_6 спільно проводила добудову виділених йому за рішенням Бережанського районного суду від 15 квітня 1999 року 51/100 частини будинковолодіння по АДРЕСА_2. Будинок був реально розділений, мав два окремі входи, однак, адреса будинку була зазначена одна. Кожен із власників частин будинку, як позивач, так і ОСОБА_6 мали окремі будинкові книги. З 2007 року вона, її чоловік ОСОБА_6 та їх син ОСОБА_1 проживали у своїй частині будинку та зареєструвались як було зазначено у їх окремій будинковій книзі (а.с.37-40). Однак, у зв'язку із конфліктами із ОСОБА_6 та побоями з його сторони, вона із сином із січня 2015 року вимушено проживає у своєї матері. У 51/100 частині будинку, де вони проживали та були зареєстровані, на даний час немає змоги проживати у зв'язку із замуруванням дверей ОСОБА_6 Після присвоєння їх частині будинку іншого адресу вона із неповнолітнім сином неодноразово намагалась перереєструватись за новою адресою, однак у міграційній службі їй відмовляли, мотивуючи відсутністю згоди на таку реєстрацію титульного власника частини будинку ОСОБА_6 Вважає пред'явлення даного позову способом позбавлення її та її неповнолітнього сина законних прав на житло.

Відповідно до висновку органу опіки і піклування від 12 грудня 2016 року №2271 Бережанська міська рада Тернопільської області не надає згоди на зняття з реєстрації неповнолітнього відповідача ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, враховуючи, що він по місцю реєстрації за адресою АДРЕСА_2 проживав від народження, іншого житла на праві власності чи користування не має. Тимчасово вимушено проживає з матір'ю у квартирі, власником якої є його баба ОСОБА_8 (а.с.78).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст.15 ЦК України).

У силу вимог статей 11, 10, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством.

Статтею 3 Конвенції "Про права дитини", схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 року та ратифікованою постановою ВРУ від 27.02.1991 року № 789-XII, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статей 8, 11, 18 Закону України "Про охорону дитинства" дитина має право на рівень життя, достатній для її розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Діти - члени сім'ї власника житлового приміщення мають право користуватися займаними приміщеннями нарівні з власником.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, відповідачі ніколи не були членами сім'ї позивача, не проживали у її будинку, не були зареєстровані у ньому та не значились у її будинковій книзі, тому не набули жодних прав щодо користування спірним житлом позивача, а, відтак, і не можуть втратити прав на користування ним у порядку, передбаченому нормою ч.2 ст.405 ЦК України.

Фактично спір виник щодо внесення змін до акта реєстрації осіб у житлі на виконання рішення виконавчого комітету Бережанської міської ради від 14 липня 2015 року про присвоєння 51/100 частці незавершеного будівництвом житлового будинку ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_2 нової адреси - АДРЕСА_2 та необхідності відповідної перереєстрації мешканців із попередньої адреси на новоприсвоєну.

За таких обставин, суд невірно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, а тому захистив права позивача у спосіб, що не відповідає порушеному праву. При цьому суд порушив права на користування житлом відповідачів, у тому числі права неповнолітнього ОСОБА_1

З урахуванням наведених обставин та норми п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України оскаржуване рішення, а також додаткове рішення, яким вирішено питання розподілу судових витрат при задоволенні позову, підлягають скасуванню. По справі слід ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким у задоволенні уточнених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 та неповнолітнього ОСОБА_1 про визнання такими, що втратили право на користування жилим приміщенням за адресою АДРЕСА_2 , знявши їх із реєстрації, відмовити.

Керуючись ст.ст.304,307,309,316,317,319,324,325 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 13 грудня 2016 року та додаткове рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 06 березня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні уточнених позовних вимог ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_5 та ОСОБА_1 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням за адресою АДРЕСА_2, знявши їх з реєстрації, відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області С.І. Дикун