Справа № 181/272/17
Провадження № 2/181/108/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" квітня 2017 р. смт. Межова

Межівський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Юрєва О.Ю.,

за участю секретаря Паньковської М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Межова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку АТ «Банк «Фінанси та кредит» ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про припинення правовідношення,

ВСТАНОВИВ:

27 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку АТ «Банк «Фінанси та кредит» ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про припинення правовідношення.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що 17 травня 2007 року між ним та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено кредитний договір №061/07-ФЛ/05, відповідно до якого банк надав йому в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 62031 долар США за процентною ставкою 12% річних строком до 10 травня 2027 року.

Відповідно до довідки від 01 вересня 2015 року №36-06/82/1 станом на 01 вересня 2015 року його заборгованість перед банком за кредитним договором становить 37978,06 доларів США, з яких 37548,09 доларів США тіло кредиту та 399,97 доларів США проценти за кредитом.

Однак з вересня 2015 року він не зміг надалі повертати грошові кошти за кредитним договором через те, що каса в банку не приймала грошові кошти на погашення кредиту, оскільки мала бути введена тимчасова адміністрація в банку, так як банк було віднесено до категорії неплатоспроможних.

02 липня 2015 року та 19 серпня 2015 року між ОСОБА_3 і банком укладено договори про банківський строковий вклад (депозит) в доларах США щодо грошових коштів ОСОБА_3 в розмірі 8000 та 36 000 доларів США.

01 грудня 2015 року між ОСОБА_3 і ним було укладено договори відступлення права вимоги, відповідно до яких ОСОБА_3 відступила йому, а він набув право вимагати, належне ОСОБА_3 і став кредитором щодо грошових коштів за договорами вкладів від 02 липня 2015 року та 19 серпня 2015 року на суму 8080,60 та 29959,76 доларів США.

Таким чином, відповідно до договору №1 від 01 грудня 2015 року до нього перейшли всі права ОСОБА_3 за договором вкладу від 02 липня 2015 року та відповідно до договору №2 від 01 грудня 2015 до нього перейшли всі права ОСОБА_3 за договором вкладу від 19 серпня 2015 року.

Тому 11 грудня 2015 року Уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку АТ «Банк «Фінанси та кредит» ОСОБА_2 він надав заяву, відповідно до якої просив вважати кредитний договір таким, що припинив свою дію у звязку з тим, що в його особі поєднався кредитор і боржник, однак відповідь банку він не отримав.

Позивач в позовній заяві посилався на норми законодавства, зокрема ст. ст. 1, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 360-7 ЦПК України, Постанову ВСУ від 07.10.2015 року № 6-1521цс15 щодо підстав звільнення від сплати судового збору; ст.ст. 22, 41, 64 Конституції України, ст. ст. 509, 526, 512-516, 629 ЦК України, ст. ст. 3, 12, 15, 16, 26, 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод, статтю 1 Першого Протоколу щодо підстав обґрунтування та законності позовних вимог, оскільки вимоги позивача щодо зарахування зустрічних однорідних вимог виникли до початку процедури ліквідації банку та визнання його неплатоспроможним, у звязку з чим порушуються права позивача на мирне володіння майном у виді банківських вкладів.

Позивач просить суд припинити зобовязання за кредитним договором №061/07-ФЛ/05 від 17 травня 2007 року, який укладено між ним та Акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит», за договором №307231/45215/07-15 від 19 серпня 2015 року про банківський строковий вклад (депозит) «Блискуча сімка» в доларах США, який укладено було між ОСОБА_3 та Акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит», та за договором-заявою №307231/40405/7-15 від 02 липня 2015 року про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» в доларах США, який було укладено між ОСОБА_3 та Акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит», зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав.

Позивач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, письмово просив суд розглянути справу за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав.

Представник відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив.

На адресу суду засобами електронного звязку 19 квітня 2017 року надійшли письмові заперечення представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_4, які були досліджені судом у судовому засіданні. Відповідно до вказаних заперечень, представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити у звязку з тим, що постановою правління НБУ від 17 грудня 2015 року № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 18 грудня 2015 року № 230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку». На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 було призначено уповноваженою особою Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора банку строком на два роки з 18 грудня 2015 до 17 грудня 2017 року. Представник відповідача посилається на норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах, вказує на те, що згідно зі ст. 36 вказаного Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку та зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобовязань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), поєднанням боржника і кредитора в одній особі. Аналогічні норми містяться і в ст. 46 вказаного Закону під час проведення процедури ліквідації банку. У звязку з цим просять відмовити суд у задоволені позовних вимог, оскільки на момент розгляду вказаної справи банк проходить процедуру ліквідації, під час здійснення якої заборонено зарахування зустрічних вимог.

Крім того, відповідачем було подано засобами електронного звязку письмове клопотання про закриття провадження по справі, у звязку з тим, що вказана справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, у задоволенні якого ухвалою суду від 10 квітня 2017 року було відмовлено, на підставах, визначених в ухвалі суду.

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку АТ «Банк «Фінанси та кредит» у судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила.

Третя особа: ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала.

У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши усі подані у справі докази, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, встановив наступне.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Однак, відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 17 травня 2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено кредитний договір №061/07-ФЛ/05, відповідно до якого банк надав йому в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 62031 долар США за процентною ставкою 12% річних строком до 10 травня 2027 року. (а.с. 17-28).

У відповідності до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» (АТ «Банк «Фінанси та кредит») є правонаступником ТОВ «Банк «Фінанси та кредит».

Згідно довідки від 01 вересня 2015 року № 36-06/82/1, виданої ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованість за кредитним договором №061/07-ФЛ/05 становить 37948,06 дол. США.

Ухвалою суду про забезпечення доказів по справі від 31 березня 2017 року було задоволено клопотання позивача та витребувано від Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку АТ «Банк «Фінанси та кредит» розрахунки заборгованостей станом на 11 грудня 2015 року за кредитним договором №061/07-ФЛ/05 від 17 травня 2007 року, за договором №307231/45215/07-15 від 19 серпня 2015 року; за договором-заявою № 307231/40405/7-15 від 02 липня 2015 року.

Вказана ухвала суду двічі направлялась на адресу відповідача для виконання, про що маються відповідні повідомлення, однак виконана не була.

У відповідності до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У звязку з тим, що відповідачем не виконана ухвала суду про забезпечення доказів від 31 березня 2017 року та не надано розрахунки заборгованості за вищевказаними договорами, та взагалі у письмових запереченнях на позовну заяву не міститься посилань на суми розрахунків по вказаних договорах, та відсутні заперечення з приводу сум, які визначені позивачем у позовній заяві та підтверджуються додатками до позовної заяви (договори № 1 та № 2 про відступлення права вимоги (цесії) від 01 грудня 2015 року, довідка від 01 вересня 2015 року № 36-06/82/1, заява про припинення правовідносин, отримана відповідачем 11 грудня 2015 року), суд вважає вказані розрахунки сум заборгованості по цих договорах правильними та встановленими і такими, що не заперечуються сторонами. (а.с.33, 34, 36, 46).

02 липня 2015 року між третьою стороною по справі ОСОБА_3 і ОСОБА_5 укладено договір-заява № 307231/40405/7-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 7 міс. в іноземній валюті (а.с. 32), відповідно до п. 1 якого ОСОБА_3 внесла, а банк прийняв грошові кошти в іноземній валюті у сумі 8000,00 дол. США на строк з 02 липня 2015 по 02 лютого 2016 року зі сплатою процентів 6,00 % річних.

19 серпня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір №307231/45215/07-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Блискуча сімка» в доларах США, відповідно до умов якого ОСОБА_3 внесла на депозит, а банк прийняв, грошові кошти в розмірі 36000,00 дол.США з 19 серпня 2015 року по 17 листопада 2015 року (пункти 1.1.1-1.1.13 Договору) зі сплатою відсотків, розмір яких визначено п. 1.2 Договору. (а.с. 29-31).

01 грудня 2015 року між ОСОБА_3 і позивачем по справі ОСОБА_1 було укладено договори відступлення права вимоги № 1 та № 2, відповідно до пунктів 1.1. та 1.2. вказаних договорів ОСОБА_3 відступила ОСОБА_1, а він набув право вимагати, належне ОСОБА_3, і став кредитором щодо грошових коштів за договорами № 307231/40405/7-15 від 02 липня 2015 року та №307231/45215/07-15 від 19 серпня 2015 року на суму 8080,60 доларів США та 29959,76 доларів США відповідно. (а.с. 34-37).

Таким чином, вбачається, що позивач ОСОБА_1 є боржником перед ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» за договором 17 травня 2007 року № 061/07-ФЛ/05 на суму 37948,06 дол. США та кредитором по договорах № 307231/40405/7-15 від 02 липня 2015 року та №307231/45215/07-15 від 19 серпня 2015 року на суму 8080,60 доларів США та 29959,76 доларів США, а всього на суму 38040,36 доларів США.

Як вбачається з позовної заяви та письмових заперечень представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 19 квітня 2017 року № б/н, 17 вересня 2015 року в АТ «Банк «Фінанси та кредит» було запроваджено тимчасову адміністрацію, згідно Постанови правління НБУ № 612 «Про віднесення ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до категорії неплатоспроможних». На підставі вказаної Постанови виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято Рішення № 171 від 17 вересня 2015 року «Про запровадження тимчасовою адміністрації в ПАТ «Банк «Фінанси та кредит». Постановою правління НБУ від 17 грудня 2015 року № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 18 грудня 2015 року № 230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно заяви ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та кредит» від 10 грудня 2015 року, яку адресат отримав 11 грудня 2015 року, що підтверджується вхідним штампом за № 12704-Г, позивач повідомив про те, що на підставі укладених 01 грудня 2015 року договорів № 1 та № 2 про відступлення права вимоги (цесії), він є кредитором ОСОБА_5 за договорами банківських вкладів № 307231/40405/7-15 від 02 липня 2015 року та №307231/45215/07-15 від 19 серпня 2015 року на суму 8080,60 доларів США та 29959,76 доларів США відповідно, укладених між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит».

У звязку з цим, вказаною заявою позивач вимагав зарахувати його вимоги до ОСОБА_5 за договорами банківських вкладів № 307231/40405/7-15 від 02 липня 2015 року та №307231/45215/07-15 від 19 серпня 2015 року на суму 8080,60 доларів США та 29959,76 доларів США, а всього на суму 38040,36 доларів США, де він є кредитором, та вимоги ОСОБА_5 до нього по договору від 17 травня 2007 року № 061/07-ФЛ/05 на суму 37948,06 доларів США, та, у звязку з цим, з моменту отримання вказаної заяви, вважати ці договори припиненими.

Вказана заява залишена без відповіді, що вбачається із письмових заперечень представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 19 квітня 2017 року № б/н та змісту позовної заяви. Крім того, розрахунки сум заборгованості по вказаних договорах, визначені цією заявою, не заперечуються відповідачем, що вбачається зі змісту заперечень по справі представника Фонду гарантування вкладів.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України).

При цьому ч.1 ст.516 ЦК України установлено, що заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Однак, таких заборон договорами банківського вкладу між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» встановлено не було, у звязку з чим суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 став кредитором ОСОБА_5 за договорами № 307231/40405/7-15 від 02 липня 2015 року та №307231/45215/07-15 від 19 серпня 2015 року на суму 8080,60 доларів США та 29959,76 доларів США, на підставі договорів відступлення права вимоги (цесії) № 1 та № 2 від 01 грудня 2015 року, що не суперечить чинному законодавству та умовам договорів.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Зазначене підтверджується правовою позицією, викладеною Верховним Судом України в постанові № 6-301цс15 від 06 липня 2015 року).

Відповідно до ст. 601 Цивільного кодексу України зобовязання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Згідно зі ст. 601 ЦК України, зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявлено однією із сторін у зобовязанні, не повязується із прийняттям такого зарахування іншою стороною, відтак, заява однієї сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобовязань.

Чинне законодавство не встановлює спеціальних вимог до форми заяви про зарахування зустрічних вимог, як одностороннього правочину, тому її слід вважати зробленою, а зобовязання припиненим внаслідок заліку зустрічних однорідних вимог, в момент направлення такої заяви іншій стороні у зобовязанні.

Як встановлено судом, та визнається представником відповідача у наданих письмових запереченнях, таку заяву відповідач Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» отримала 11 грудня 2015 року.

Відповідачами не надано суду фактів та доказів того, що вказана заява визнана у судовому порядку недійсною, чи про неможливість проведення зарахування зустрічних вимог на підставі заяви позивача або невідповідність сум зарахування, а тому у відповідності до ст. 204 ЦК України вказана заява є правомірним правочином, оскільки іншого суду не доведено.

Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку» від 16 липня 2015 р. № 629-VIII,(чинної на момент здійснення зарахування), забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобовязань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

Обмеження, встановлені цим пунктом, не поширюються на зобовязання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, крім обмежень, прямо передбачених законом, у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов'язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами, виключно з урахуванням того, що:

- за кредитним договором не було здійснено заміни застави, а саме не відбувалося зміни будь-якого з предметів застави на предмет застави, яким виступають майнові права на отримання коштів боржника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, протягом одного року, що передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку;

- кошти перебували на поточних та/або депозитних рахунках такого боржника на дату початку процедури виведення Фондом банку з ринку та договірне списання з цих рахунків передбачено умовами договорів, укладених між боржником і банком.

З аналізу вказаних норм Закону вбачається, що позивач, будучи кредитором ОСОБА_5 (згідно договорів № 1 та № 2 про відступлення права вимоги), заявив про свої права 11 грудня 2015 року.

Процедура ліквідації ОСОБА_5 розпочата Фондом 18 грудня 2015 року відповідно до Рішення №230 на підставі Постанови правління НБУ від 17 грудня 2015 року № 898.

Суд вважає, що на вимоги позивача не поширюються обмеження, визначені ст. 36 та ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки відповідно до абзаців 2,3,4 п. 8 ч. 2 ст. 46 вказаного Закону, ОСОБА_1, станом на початок процедури виведення Фондом банку з ринку був одночасно і боржником і кредитором банку, як вже встановлено судом вище з 11 грудня 2015 року, а процедура виведення банку з ринку, на переконання суду, розпочата 17 грудня 2017 року згідно Постанови правління НБУ № 898, що підтверджується нижченаведеним.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виведення неплатоспроможного банку з ринку заходи, які здійснює Фонд стосовно банку, віднесеного до категорії неплатоспроможних, щодо виведення його з ринку одним із способів, визначених статтею 39 цього Закону.

Статтею 39 вказаного Закону визначені наступні способи виведення Фондом банку з ринку:

1) ліквідація банку з відшкодуванням з боку Фонду коштів за вкладами фізичних осіб у порядку, встановленому цим Законом;

2) ліквідація банку з відчуженням у процесі ліквідації всіх або частини його активів і зобовязань на користь приймаючого банку;

3) відчуження всіх або частини активів і зобовязань неплатоспроможного банку на користь приймаючого банку з відкликанням банківської ліцензії неплатоспроможного банку та подальшою його ліквідацією;

4) створення та продаж інвестору перехідного банку з передачею йому активів і зобов'язань неплатоспроможного банку і подальшою ліквідацією неплатоспроможного банку;

5) продаж неплатоспроможного банку інвестору.

Таким чином, на момент предявлення ОСОБА_1 11 грудня 2015 року своїх вимог ОСОБА_5, Фондом ще не була розпочата процедура виведення банку з ринку, одним із способів, передбачених ст. 39 вказаного Закону, оскільки процедура ліквідації ОСОБА_5 (як один із способів виведення банку з ринку) розпочалась 17 грудня 2017 року від моменту винесення Постанови правління НБУ № 898 ««Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит»

Посилання представника відповідача у письмових запереченнях на ст. 36 вказаного Закону, про те, що від початку введення тимчасової адміністрації в ОСОБА_5 17 вересня 2015 року, не здійснюється, зокрема, задоволення вимог кредиторів шляхом, у тому числі, зарахуванням зустрічних однорідних вимог, суд не може прийняти до уваги, оскільки, суд вважає, що уповноважена особа Фонду на здійснення тимчасової адміністрації ОСОБА_5 зобовязана була прийняти заяву ОСОБА_1 від 11 грудня 2015 року, як таку, у якій встановлено заміну кредитора у зобовязаннях по договорам № 307231/40405/7-15 від 02 липня 2015 року та №307231/45215/07-15 від 19 серпня 2015 року на суму 8080,60 доларів США та 29959,76 доларів США, і на підставі абзаців 2,3,4 п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і після 17 грудня 2015 року (моменту початку процедури ліквідації ОСОБА_5 тобто виведення його з ринку) задовольнити її та припинити правовідносини за вказаними вище договорами на підставі того, що ОСОБА_1 був одночасно і кредитором і боржником цього банку, про, що відповідачу стало відомо 11 грудня 2015 року, адже дотримані всі вимоги, визначені абзацами 2,3,4 п. 8 ч. 2 ст. 46 вказаного Закону.

Чинним законодавством, зокрема п.3 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що з дня початку процедури ліквідації банку строк виконання всіх грошових зобовязань банку та зобовязання щодо сплати податків і зборів (обовязкових платежів) вважається таким, що настав, а тому є всі підстави вважати, що позивач має право на зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав з 17 грудня 2015 року.

Черговість задоволення вимог до банку визначна в ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і містить положення про те, що кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у визначеній черговості.

Зарахування зустрічних однорідних вимог не передбачає одержання сторонами грошових коштів, а його можливість прямо передбачена положеннями статті 46 цього Закону. Внаслідок такого зарахування має місце погашення зобовязань банку за рахунок коштів розміщених на рахунку саме в цьому банку для потреб погашення кредитів, кредитором за якими є сам банк, а тому у будь-якому випадку виведення коштів з банку не відбувається. Отже, в даному випадку йдеться про переміщення активів у межах одного (даного) банку в цілях виконання зобов'язань позичальника перед банком та банку перед позичальником.

Таким чином, при зарахуванні зустрічних однорідних вимог не порушуються права та законні інтереси як банку, та інших вкладників та кредиторів банку, оскільки таке переміщення (згортання) активів не впливає на порядок черговості погашення вимог кредиторів банку. Навпаки, таке зарахування лише посилює активи банку, оскільки кредитори можуть розраховувати на повернення власних коштів з банку за рахунок коштів, що надійдуть від реалізації його активів при одночасному зменшенні його зобов'язань перед третіми особами.

Вказані правовідносини між сторонами виникли до початку процедури ліквідації ОСОБА_5, а тому не виникає жодних сумнівів, що суд, розглядаючи вказану справу та приймаючи рішення по ній, діє в межах, визначених як спеціальним Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», так і загальним цивільним законодавством.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» - метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

При ухваленні рішення суд застосовує положення Конституції України я к норми прямої дії, а також положення Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з ч.3 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Таким чином, ОСОБА_6 України забезпечує дотримання принципу захисту права власності, при цьому діяти слід так, щоб було дотримано справедливий баланс між суспільним інтересом та захистом основних прав конкретної особи.

Такі висновки суду не суперечать Конвенції про захист прав та основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини, зокрема положенням ст.1 Першого протоколу Конвенції, за якими кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В даному випадку у контексті цієї статті розглядаються справи щодо порушення права власності, де обєктами є банківські внески (ОСОБА_7 та інші проти України» (Остаточна ухвала щодо прийнятності заяв №45526/99 […], поданих ОСОБА_7 та іншими проти України від 02 липня 2002 року).

В цій справі зазначено, що «стаття 1 Протоколу №1, яка гарантує по суті право власності, містить три окремі норми. Перша норма загального характеру викладає принцип поваги до власності; вона сформульована в першому реченні першої частини. Друга норма стосується позбавлення власності за певних умов; вона сформульована в другому реченні тієї самої частини. Щодо третьої норми, то нею за державами визнається можливість, зокрема, регулювати використання майна відповідно до загальних інтересів та з запровадженням законів, що їх держави вважають за необхідне для цього; вона випливає з другої частини (див., напр., рішення у справі Матоша е Силва, Лда. та інших проти Португалії від 16 вересня 1996 р., Recueil des arrets et decisions 1996-ІУ, с. 1113, п. 81, справу "ОСОБА_8 проти Італії [GС]. № 22774/93, п. 44, СЕDН 1999-V). Це не означає, що між згаданими нормами не існує звязку. Друга і третя норми стосуються окремих випадків порушення права власності; вони, отже, повинні тлумачитися в світлі принципу, закріпленого першою нормою (див. справу Ятрідіса проти Греції [GС], № 31107/96, п. 55, СЕDН 1999-ІІ).

Суд нагадує, що згідно з постійною практикою органів Конвенції поняття «майна» в розумінні статті 1 Протоколу № 1 може охоплювати як «фактичне майно» (див. рішення у справі Ван дер Мусселе проти Бельгії від 23 листопада 1983 р., серія А № 70, с. 23, п. 48), так і майнові цінності, в тому числі боргові вимоги, згідно з якими заявник може претендувати щонайменше на "законне сподівання" на фактичне користування правом власності (див. рішення в справі "ОСОБА_9 Девелопментс ЛТД та інші проти Ірландії від 29 листопада 1991 р., серія А № 222, с. 23, п. 51, в справі "Пресос Компанія Навієра СА проти Бельгії від 20 листопада 1995 р., серія А №332, с. 21, п. 31).

Що стосується, в першу чергу, початкових вкладів заявників, Суд вважає, що вони незаперечне становлять «майно», яке належить їм згідно зі статтею 1 Протоколу №1.

3 цього приводу Суд зазначає, що не заперечується, що заявники можуть забрати ці кошти разом з відповідними процентами, якщо забажають.»

Суд вважає за необхідне дотримуватись принципу «юридичної визначеності», закріпленого Конвенцією, при цьому бере до уваги що Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а саме в пунктах 2 та 16 ч. 1 ст. 2 визначено таке:

- виведення неплатоспроможного банку з ринку - заходи, які здійснює Фонд стосовно банку, віднесеного до категорії неплатоспроможних, щодо виведення його з ринку одним із способів, визначених статтею 39 цього Закону, про що було описано вище і повязане з початком саме ліквідаційної процедури банку, а не введення тимчасової адміністрації;

- тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом,

тобто неоднозначно визначено початок процедури виведення банку з ринку, тому суд вважає за необхідне трактувати норми Закону на користь позивача, як особи, що перебуває в нерівному положенні із відповідачами.

З огляду на вищевикладене, з урахуванням досліджених обставин справи, усталеної практики ЄСПЧ, а також того, що захист права власності конкретної особи має пріоритетне значення, суд беззаперечно вважає, що в даному випадку позивач, який набув статусу кредитора до початку ліквідаційної процедури, маючи однорідний статус боржника, має право на «законні сподівання» розпорядитися належними йому коштами (депозитом) на власний розсуд, а саме: на зарахування зустрічних однорідних вимог (депозиту та кредиту), строк виконання яких настав.

Суд погоджується з тим, що невизнання банком в особі уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» права позивача на зарахування зустрічних однорідних вимог за його борговими зобовязаннями перед банком за рахунок коштів, розміщених в цьому ж банку, є фактичним позбавленням його власності, шляхом звернення стягнення на інше майно боржника за наявної значної імовірності неповернення йому розміщених в банку коштів в процедурі ліквідації за рахунок продажу майна банку. У даному випадку дії уповноваженої особи ФГВФО не підпадають під дію статті 1 Першого Протоколу Конвенції, яка у виключних випадках виправдовує позбавлення власності при дотримання балансу приватного та суспільного інтересу та на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права,не відповідають чинному законодавству та не виправдані інтересами суспільства.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 204, 512, 514, 516, 526, 598, 601 ЦК України, ст. ст. 2, 36, 39, 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ст. ст. 14, 57, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку АТ «Банк «Фінанси та кредит» ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про припинення правовідношення, задовольнити.

Припинити зобовязання за Кредитним договором № 061/07-ФЛ/05 від 17 травня 2007 року, який укладено між ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) та Акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит», за Договором № 307231/45215/07-15 від 19 серпня 2015 року про банківський строковий вклад (депозит) «Блискуча сімка» в доларах США, який укладено було між ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) та Акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит», та за Договором-заявою № 307231/40405/7-15 від 02 липня 2015 року про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» в доларах США, який укладено було між ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) та Акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит», зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Дніпропетровської області через районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: ОСОБА_10