У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 12 квітня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Писаної Т.О., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Житомирської міської ради, виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання права постійного користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом про виселення без надання іншого житла, за касаційною скаргою виконавчого комітету Житомирської міської ради на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 24 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 16 лютого 2016 року, в с т а н о в и л а: У липні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 04 червня 2008 року виконавчий комітет Житомирської міської ради надав йому тимчасовий дозвіл на проживання з реєстрацією на один рік в кімнаті АДРЕСА_1 з обов'язковим проведенням розрахунків за комунальні послуги та послуги з утримання будинку та прибудинкової території. Договір найму не укладався, ордер на вселення не видавався. У червні 2014 року він звернувся до виконавчого комітету Житомирської міської ради із заявою про продовження терміну проживання в кімнаті, однак йому було відмовлено з посиланням на те, що рішенням виконавчого комітету міської ради № 537 від 23 липня 2008 року вказане житло включено до переліку квартир, що віднесені до фонду для тимчасового проживання громадян, у зв'язку з чим він звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання дій виконкому протиправними та визнання рішення незаконним у частині включення до фонду житла для тимчасового проживання громадян спірного житла. Постановою Корольовського районного суду м. Житомира від 13 січня 2015 року визнано протиправними дії міськвиконкому щодо включення до фонду житла для тимчасового проживання громадян вказаної кімнати та рішення виконкому у цій частині визнано незаконним. Посилаючись на те, що до теперішнього часу він проживає разом зі своєю сім'єю у спірній кімнаті та сплачує кошти за її користування, просив суд визнати за ним право постійного користування кімнатою АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідача видати ордер на вселення. У травні 2015 року Житомирська міська рада звернулася до суду із зустрічним позовом про виселення ОСОБА_6 без надання іншого житла, посилаючись на те, що з відповідачем не погоджено термін проживання у спірній кімнаті та запропоновано звільнити приміщення у відповідності до ч. 3 ст. 116 Житлового кодексу України. Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 24 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 16 лютого 2016 року, позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано за ОСОБА_6 право постійного користування кімнатою АДРЕСА_1 У задоволенні зустрічного позову відмовлено. У касаційній скарзі виконавчий комітет Житомирської міської ради, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині задоволення первісного позову і ухвалити нове рішення про відмову у його задоволенні. В іншій частині рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не оскаржується, а тому не підлягає перегляду в касаційному порядку. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вказаним вимогами оскаржувані судові рішення не відповідають. Судами встановлено, що на підставі листа виконавчого комітету Житомирської міської ради від 04 червня 2008 року позивачу надано дозвіл на тимчасове проживання у кімнаті АДРЕСА_1 терміном на 1 рік. Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 23 липня 2008 року № 537 затверджено перелік будинків, квартир, кімнат, віднесених до фонду житла для тимчасового проживання громадян, в який включено кімнату АДРЕСА_1. Постановою Корольовського районного суду м. Житомира від 13 січня 2015 року (яка набрала законної сили) визнано недійсним рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 23 липня 2008 року № 537 «Про створення фонду житла для тимчасового проживання» в частині включення кімнати АДРЕСА_1 до фонду житла для тимчасового проживання. Ухвалюючи рішення в частині вимог за первісним позовом, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що рішення виконавчого комітету міської ради № 537 від 23 липня 2008 року, яким спірне житло включено до переліку квартир, що віднесені до фонду для тимчасового проживання громадян - скасовано, позивач з 2008 року проживає та зареєстрований в кімнаті з дозволу відповідача, сплачує житлово-комунальні послуги, а тому дійшов висновку про набуття позивачем права постійного користування кімнатою АДРЕСА_1. Проте з такими висновками судів погодитись не можна. Житлові правовідносини щодо забезпечення прав громадян на житло, належне використання і схоронність житлового фонду встановлені ЖК Української РСР. Так, відповідно до ст. 5 ЖК Української РСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Підстави та порядок надання жилих приміщень у будинках державного та громадського житлового фонду передбачені главою 1 розділу ІІІ ЖК Української РСР. Відповідно до ст. 31 ЖК Української РСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Порядок надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів передбачений ст. 51 ЖК Української РСР, відповідно до якої жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів. Згідно з положенням ст. 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Вирішуючи спір в частині вимог за первісним позовом, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, не звернув уваги, що оплата комунальних послуг не є підставою для визнання права постійного користування спірним приміщенням, виконавчим комітетом Житомирської міської ради не приймалось рішень щодо передачі спірної кімнати у постійне користування позивачу та не видавався ордер на вселення в зазначену кімнату, що передбачено положеннями ст. ст. 51, 58 ЖК Української РСР, а тому висновок судів про визнання за ОСОБА_6 права постійного користування кімнатою, є передчасним. Поряд з цим, як вбачається з повідомлення відділу по обліку та розподілу жилої площі Житомирської міської ради від 30 грудня 2013 року № 2203 комісією при міськвиконкомі з формування та використання фонду для тимчасового проживання громадян не погодила термін проживання сім'ї позивача у кімнаті АДРЕСА_1, оскільки пунктом 3 Порядку визначено категорію громадян, які мають право на проживання у приміщеннях, віднесених до фонду житла для тимчасового проживання, до якої позивач не відноситься, у зв'язку з чим запропоновано КП «ВЖРЕП № 11» вжити заходів щодо звільнення спірної кімнати - попередити позивача про звільнення займаного житла відповідно до ч. 2 п. 22 Порядку. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Згідно з правилами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. При цьому суд касаційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість постановлених судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та доводів касаційної скарги. Згідно із ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Виходячи з наведеного, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги із скасуванням судових рішень та направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України. Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу виконавчого комітету Житомирської міської ради - задовольнити частково. Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 24 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 16 лютого 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_6 до Житомирської міської ради, виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання права постійного користування житловим приміщенням скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Т.О. Писана О.В. Попович І.М. Завгородня В.І. Мартинюк