Справа № 431/1892/17-ц
Провадження №2/431/753/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Повний текст

20 червня 2017 року Старобільський районний суд Луганської області

в складі: головуючого судді Пелиха О.О.,

за участю секретаря Чесалової О.Є.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, збільшивши обсяг позовних вимог в ході судового розгляду, просила відшкодувати майнову та моральну шкоду, завдану внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Луганської області, Україна.

В обґрунтування позову позивач вказувала, що вона народилася в с. Розкішне, Лутугинського району, Луганської області, та до червня 2014 р., була зареєстрована і проживала за адресою: 91038, м. Луганськ, вул. Огородная, буд. 66. До вимушеного залишення окупованої території Луганської області вела спокійне життя, займалась підприємницькою діяльністю, очолювала туристичне агентство «АСК-Тур». До початку військових дій, внаслідок яких було окуповано м. Луганськ та частину Луганської області Російською Федерацією, відкрито засуджувала російську агресію в Криму і активно відстоювала свою проукраїнську позицію.

Згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 13.11.2007 р., посвідченим приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрованим в реєстрі за №4639 та згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 13.11.2007 р., посвідченим приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу ОСОБА_3, ОСОБА_1 належить на праві приватної власності будинок, розташований за адресою: Луганська область, м. Луганськ, вул. Огородная, №66 та земельна ділянка (кадастровий номер: :01:008:0036), загальною площею 0,0605 га.

Відповідно до рішення Старобільського районного суду Луганської області від 14.09.2016 р. у цивільній справі №431/3681/16-ц, яке не оскаржувалось з боку Російської Федерації у встановленому порядку та набрало законної сили, встановлено факт того, що вимушене переселення ОСОБА_1 в червні 2014 року з території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України.

З даного рішення також вбачається, що результатом збройної агресії Російської Федерації для ОСОБА_1 стала втрата права розпоряджатись та користуватись належним їй житлом, можливості проживати у рідному місті та реалізуватися у справі, якій вона присвятила багато років. Після окупації частини Луганської області Російською Федерацією з нею, під впливом російської пропаганди, припинили спілкування деякі знайомі та друзі, порушено її налагоджений звичний спосіб життя, гостро стало питання з приводу житла та фінансів, що позначилось на її моральному та фізичному стані. Внаслідок саме проявів збройної агресії Російської Федерації на частині території Луганської області було порушено низку її конституційних прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділом II Конституції України.

Позивач вважає, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Луганської області, Україна їй було завдано істотної шкоди, в зв'язку з чим просить стягнути з держави Російська Федерація на її користь в якості відшкодування збитків (упущеної вигоди) 252 000, 00 грн., що за офіційним курсом Національного Банку України на день подання позову до суду складає 8 536, 60 Євро та 1 033 294, 50 грн. моральної шкоди, що на день подання позову до суду за офіційним курсом Національного Банку України складає 35 000 Євро, а також 8 000, 00 шкоди, завданої ушкодженням здоровя, що на день подання позову до суду за офіційним курсом Національного Банку України складає 271 Євро.

В судовому засіданні представник заявника позовну заяву підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в ній.

Відповідач - представник Російської Федерації, в судове засідання на вказану дату та час не з'явився, хоча своєчасно і належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи про що свідчить зворотне повідомлення.

Заслухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає часткову задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, яка народилася 08.08.1968 р., в с. Розкішне, Лутугинського району, Луганської області України та зареєстрована за адресою: 91038, м. Луганськ, вул. Огородная, буд. 66, що підтверджується відомостями паспорту громадянина України серії ЕМ 014926.

До червня 2014 р. ОСОБА_1 займалась підприємницькою діяльністю, очолювала туристичне агентство «АСК-Тур».

Відповідно до рішення Старобільського районного суду Луганської області від 14.09.2016 р. у цивільній справі №431/3681/16-ц, яке не оскаржувалось з боку Російської Федерації у встановленому порядку та набрало законної сили, встановлено факт того, що вимушене переселення ОСОБА_1 в червні 2014 року з території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України.

Також, рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 14.09.2016 р. у вищезазначеній цивільній справі встановлено, що результатом збройної агресії Російської Федерації особисто для ОСОБА_1 стала неможливість розпоряджатись та користуватись належним їй житлом, неможливість проживати у рідному місті та реалізуватися у справі, якій вона присвятила багато років.

За правилом ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, суд, виходячи з встановленого рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 14.09.2016 р. у цивільній справі №431/3681/16-ц юридичного факту, робить висновок, що безпосереднім суб'єктом, внаслідок дій якого ОСОБА_1 завдано шкоди, є Російська Федерація.

Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб'єкти публічного права.

Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 р. №254-VIII, визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. До переліку міст, які визнані цією постановою окупованими входить також і м. Луганськ, Луганської області.

Частиною 6 ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Луганської області, Україна позивач ОСОБА_1 та члени її сім'ї фактично позбавлені можливості володіти, користуватись та розпоряджатись належним їй будинком №66, який знаходиться по вулиці Огородній у м. Луганськ, Луганської області, що завдає позивачу, як моральної, так і майнової шкоди у вигляді неотриманих доходів, які б позивач могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право власності на це нерухоме майно не було порушене.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Пунктами 8, 9 ч. 2 ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За змістом ч. ч.1, 2, 3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 386 України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розмір упущеної вигоди, яку складають неотримані доходи від передачі будинку №66, який знаходиться по вулиці Огородній у м. Луганськ в оренду, згідно з обґрунтованим доказами розрахунком позивача за період з червня 2014 р. по червень 2017 р. (36 місяців), який не спростований відповідачем, становить 252 000, 00 грн., що на день пред'явлення позовної заяви до суду за офіційним курсом НБУ складало 8 536, 60 Євро.

Що стосується розрахунку компенсації за завдану ОСОБА_1 моральної шкоди то суд виходить з такого.

Згідно з ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 6 ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Як встановлено рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 14.09.2016 р. у цивільній справі №431/3681/16-ц, результатом збройної агресії Російської Федерації особисто для ОСОБА_1 стала втрата належного майна і житла, можливість реалізуватися у справі, якій вона присвятила багато років. Після окупації частини Луганської області Російською Федерацією з позивачем під впливом російської пропаганди припинили спілкування деякі знайомі та друзі, порушено її налагоджений звичний спосіб життя, гостро стало питання з приводу житла та фінансів, що позначилось на її моральному та фізичному стані.

Згідно з ч. ч. 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення.

В ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При вирішенні вимоги позивача про компенсацію моральної шкоди суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької ОСОБА_4 (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), відповідно до якого Турецька ОСОБА_4 зобов'язана сплатити позивачу компенсацію, зокрема, й за моральні страждання через незаконну окупацію північної частини Кіпру, де народилась та проживала позивач, турецькими Збройними Силами.

В рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецьким Збройними Силами.

Отже, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши «Правила суду - компенсація шкоди», виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер, а також мати характер множинності.

Множинний характер порушень прав та законних інтересів ОСОБА_1 підтверджується рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 14.09.2016 р. у цивільній справі №431/3681/16-ц, у якому судом надано преюдиційного значення тому факту, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на частині території Луганської області України було порушено конституційні права ОСОБА_1, передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділом II Конституції України, зокрема право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті и релігії.

Крім цього, ОСОБА_1 в судовому засіданні показала, що виїхавши з м.Луганська вона неодноразово переїзджала з місця на місце в пошуках житла, з жовтня 2014 р. тимчасово проживає та зареєстрована за адресою: 92724, Луганська область, Старобільський р-н., с. Курячевка, вул. Чапаєва, 3. Зазначила, що на даний час відчуває себе у безпеці, але вимушена прилаштовуватися до нових умов життя, шукати заробіток аби мати змогу жити у нових реаліях. Скаржилась на те, що не має повноцінного відпочинку, оскільки постійно думає про порушення її законних прав, постійно відчуває розчарування внаслідок тривалого порушення прав, безсилля та безпорадність, що також причиняє її моральну шкоду. Вказане відбивається на настрої ОСОБА_1 Вона вимушена витрачати час і кошти для захисту своїх прав та інтересів.

Отже, враховуючи множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів ОСОБА_1, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно неї.

Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену ОСОБА_1 моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької ОСОБА_4 (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька ОСОБА_4 має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20 000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 р. Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини).

Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих ОСОБА_1 моральних страждань, істотних порушень її конституційних прав, умисного характеру дій Російської Федерації, а також почуття безпорадності та розчарування, які вона продовжує відчувати кілька років, через неможливість користуватись належним їй житлом, працювати на своїй роботі, спілкуватись з близькими, суд вважає достатнім розмір компенсації за заподіяну їй моральну шкоду у сумі 1 033 294, 5 грн., який на день пред'явлення позовної вимоги до суду за офіційним курсом НБУ є еквівалентом в 35 000 Евро, і саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через незаконну окупацію.

Вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення матеріальної шкоди, завданої ушкодженням здоровя в розмірі 8 000, 00 грн, не знайшли свого документального підтвердження, у звязку з чим, зазначені вимоги не підлягають задоволенню.

Крім цього, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме ОСОБА_4 Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов'язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.

Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов'язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об'єднаних Націй.

Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров'я людини, а також нанесення шкоди її майну.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по справі, суд виходить із положень ст. 88 ЦПК України, згідно якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. ст. 10-11; 28-29; 57-60; 158; 179; 185; 208-209; 212; 214-215; 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України задовольнити частково.

Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 (інд.код НОМЕР_1) майнову шкоду у розмірі 252 000, 00 (двісті пятдесят дві тисячі) грн., що є еквівалентом 8 536 (вісім тисяч пятсот тридцять шість) Євро 60 євроцентів за офіційним курсом Національного Банку України.

Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 (інд.код НОМЕР_1) моральну шкоду 1 033 294 (один мільйон тридцять три тисячі двісті девяносто чотири) гривні 50 копійок, що є еквівалентом 35 000, 00 (тридцять пять тисяч) Євро за офіційним курсом Національного Банку України.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з держави Російська Федерація судовий збір на користь держави Україна у розмірі 8 000 (вісім тисяч) грн..

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Луганської області через Старобільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.О.Пелих