У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.
суддів:Євтушенко О.І., Кадєтової О.В.,Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Серветник Анна Геннадіївна, про визнання договору дарування недійсним та скасування речового права, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договору дарування недійсним та скасування речового права, посилаючись на те, що її колишній чоловік ОСОБА_7, з метою повернення собі можливості користування належною йому квартирою № АДРЕСА_1, в якій на даний час зареєстрована позивачка і проживає в ній разом з їхнім малолітнім сином, 29 квітня 2015 року подарував вказану квартиру своєму батькові ОСОБА_8 Позивачка вважає, що вказаний договір дарування є фіктивним, оскільки він був укладений з метою забезпечення ОСОБА_7 можливості вільно користуватися спірною квартирою, а не з метою переходу права власності на спірну квартиру до ОСОБА_8

Крім того, позивачка вважає, що укладенням оспорюваного договору дарування порушуються права проживання їхнього малолітнього сина, який на момент його укладення проживав разом з нею у спірній квартирі.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування квартири від 29 квітня 2015 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Серветник А.Г. за реєстровим номером № 640. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що оспорюваний договір дарування квартири є недійсним з підстав того, що він вчинений без дозволу органу опіки та піклування та порушує права малолітнього ОСОБА_10, який на момент укладення договору дарування проживав у спірній квартирі разом із матір'ю ОСОБА_6

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками судів з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності відповідачу ОСОБА_7, який 29 квітня 2015 року подарував її своєму батькові ОСОБА_8, що підтверджується договором дарування.

Позивачка ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_7 з 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2014 року було розірвано. Від даного шлюбу мають сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_7 та ОСОБА_6, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї та прописку від 03 жовтня 2015 року.

Звертаючись до суду вказаним позовом, позивачка посилалась на те, що вказаний договір дарування є фіктивним, оскільки був вчинений без наміру створення правових наслідків, а лише для того, щоб забезпечити ОСОБА_7 можливість вільногокористуватися спірною квартирою. Крім того, укладенням оспорюваного договору дарування порушуються права проживання їхнього малолітнього сина, який на момент його укладення проживав разом з нею у спірній квартирі.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальний за це.

Задовольняючи позовні вимоги, суди виходили із того, що оспорюваний договір дарування квартири є недійсним з підстав того, що він вчинений без дозволу органів опіки та піклування та порушує права малолітнього ОСОБА_10, який на момент укладення договору дарування проживав у спірній квартирі разом із матір'ю ОСОБА_6

Однак такий висновок є помилковим, оскільки суди, на порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України, не звернули уваги на те, що за захистом своїх порушених прав звернулася ОСОБА_6 лише в своїх інтересах, а не в інтересах малолітнього ОСОБА_10, у зв'язку з чим не з'ясували, яке саме право ОСОБА_6 порушене оспорюваним договором дарування.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова