Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області
Справа № 191/3162/15-ц
Провадження № 2/191/16/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Бондаренко Г.В.,
за участю секретаря Силкіної О.Г.
розглянувши у відкритому попередньому судовому засіданні в залі суду м. Синельникове цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту належності правовстановлюючого документа та поділ майна подружжя,-
Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту належності правовстановлюючого документа та поділ майна подружжя. В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач зазначила, що з відповідачем ОСОБА_2, знаходилась у шлюбі з 28 серпня 1971 року. З 2002 року сімейні відносини між ними фактично припинилися. Рішенням Синельниківського міськрайонного суду від 08 червня 2015 року шлюб між ними розірвано. 19.06.2015 року рішення суду набрало чинності. В період шлюбу, на спільні сумісні кошти подружжя сторонами збудовано житловий будинок, який знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, провулок Гагаріна,7.
В 1991 році на ім'я відповідача, виконавчим комітетом Синельниківської міської ради надано в безстрокове користування земельну ділянку для будівництва житлового будинку.
Після закінчення будівництва та введення будинку в експлуатацію на ім'я відповідача ОСОБА_3 видано свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок від 28 січня 1999 року. Свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Синельниківської міської ради № 2 від 20 січня 1999 року.
28 січня 1999 року житловий будинок за № 7 по провулку Гагаріна в місті Синельникове зареєстровано Синельниківським міжміським бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_3 та записано в реєстрову книгу № 100 за реєстровим № 8540.
Довідкою КП «СМБТІ» № 1250 від 20 липня 2015 року підтверджено факт реєстрації права власності на вищевказаний житловий будинок. Також в довідці зазначено, що «в цілому на земельній ділянці за адресою: м. Синельникове, пров. Гагаріна,7, розташовано житловий будинок А-2 (загальною площею 295,8 кв.м., житловою площею 103,9 кв.м.), літня кухня Б-1, сарай В-1, сарай 3-1, погріб П-1, гараж Г-1, навіс Е-1, баня Ж-2, вбиральня Д-1, огорожа № 1,2, бруківка № 1.Станом на 14.07.2015 р. самочинного будівництва, реконструкції, переобладнання не виявлено.» На житловий будинок виготовлено новий технічний паспорт, станом на 14 липня 2015 року.
Земельна ділянка, яка була надана для будівництва житлового будинку рішенням виконавчого комітету Синельниківської міської ради № 586 від 06 листопада 1991 року, на теперішній час не приватизована.
Згідно звіту про оцінку зазначеного житлового будинку,який виконано ТОВ «С-Тиматика» ринкова вартість об'єкту оцінки станом на 23 липня 2015 року складає 641 680 (шістсот сорок одна тисяча шістсот вісімдесят) гривень.
Відповідач не бажає в добровільному порядку розділити житловий будинок, уклавши договір про поділ житлового будинку, та посвідчити його в нотаріальному порядку.
Також відповідач в добровільному порядку не бажає звернутися з заявою до органу, який видав свідоцтво про право власності на житловий будинок виконавчому комітету Синельниківської міської ради про виправлення написання прізвища власника. В свідоцтві про право власності вказано прізвище «Лиховід», в той час як правильно прізвище «Лиховид». Таке прізвище вказано в наших паспортах, рішенні суду про розірвання шлюбу. Вважає, що необхідно встановити факт належності правовстановлюючого документу свідоцтва про право власності на прізвище «Лиховід», ОСОБА_2. Встановлення такого факту має правові наслідки так як вона має право як дружина відповідача на 1/2 частку в спільному сумісному майні подружжя.
Згідно з висновками судової будівельно-технічної експертизи пропонується поділити житловий будинок, по одному з варіантів, окремо на перший та на другий поверхи. Питання про поділ господарських будівель і споруд не ставилося і вони залишаться в загальному користуванні.
Просить встановити факт належності правовстановлюючого документу свідоцтва про право власності на житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область м. Синельникове, провулок Гагаріна,7, виданого 28 січня 1999 року на підставі рішення виконавчого комітету Синельниківської міської ради № 2 від 20 січня 1999 року на ім'я «Лиховід» ОСОБА_4, «Лиховид» ОСОБА_4.
Визнати за нею ОСОБА_1, право приватної власності на 1/2 частку житлового будинку, виділивши їй в натурі перший поверх житлового будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область м. Синельникове, провулок Гагаріна,7. Господарські будівлі та споруди за вказаною адресою залишити у спільному користуванні з відповідачем.
Позивач в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, уточнені позовні вимоги підтримала, просила задовольнити.
Відповідач в судові засідання не з'явився, за невідомих суду причин, хоча був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив, заперечення проти позову не надав.
Суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України та ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони перебували у шлюбі з 28.08.1971 року до 08.06.2015 року, що підтверджується рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08.06.2015 року.
28 січня 1999 року після закінчення будівництва та введення будинку в експлуатацію на ім'я відповідача ОСОБА_3 видано свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок. Свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Синельниківської міської ради № 2 від 20 січня 1999 року. 28 січня 1999 року житловий будинок за № 7 по провулку Гагаріна в місті Синельникове зареєстровано Синельниківським міжміським бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_3 та записано в реєстрову книгу № 100 за реєстровим № 8540. (а.с.4).
Довідкою КП «СМБТІ» № 1250 від 20 липня 2015 року підтверджено факт реєстрації права власності на вищевказаний житловий будинок. Також в довідці зазначено,що «в цілому на земельній ділянці за адресою: м. Синельникове, пров. Гагаріна,7, розташовано житловий будинок А-2 (загальною площею 295,8 кв.м.,житловою площею 103,9 кв.м.),літня кухня Б-1, сарай В-1, сарай 3-1, погріб П-1, гараж Г-1, навіс Е-1, баня Ж-2, вбиральня Д-1, огорожа № 1,2, бруківка № 1.Станом на 14.07.2015 р. самочинного будівництва, реконструкції, переобладнання не виявлено(а.с.9).
Відповідно до положень ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України, введеного в дію з 1 січня 1970 року законом Української РСР від 20 червня 1969 року N 2006-VII (в редакції яка діяла на час придбання майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.
Згідно ст.. 28 Кодексу про шлюб та сімю України вразі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
Статтею 29 Кодексу про шлюб та сімю України передбачено що, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.
Аналогічні норми містяться і в ст. ст. 60, 63, 70 СК України, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України.
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
З зазначеною нормою права кореспондується норма, визначена частиною 3 статті 368 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
З зазначеною нормою права кореспондується норма, визначена частиною 2статті 372 Цивільного кодексу України, відповідно до якої уразі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Названі норми матеріального права припускають існування факту спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя.
Житловий будинок за адресою: Дніпропетровська область, Синельникове,провулок Гагаріна,7,придбано в період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки доказів іншого не надано.
Відповідно до положень ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.
Обєктом права спільної сумісної власності подружжя, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Оскільки одним із подружжя в період шлюбу (1971-2015 рік) придбано будинок, то в силу статей 22, 24 КпШС України в подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право іншого з подружжя на 1/2 частину будинку.
У разі наявності в майні, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, неподільних речей, то в силу частини другої статті 71 СК України такі речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, з присудженням одному з подружжя грошової компенсації, замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, і за змістом частин четвертої, пятої статті 71 СК України присудження такої грошової компенсації можливе лише за згодою того з подружжя, якому вона присуджується, а також за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
У разі не вчинення таких дій, а також не вчинення одним із подружжя дій щодо припинення права другого з подружжя на частку у спільному майні, передбачених статтею 365 Цивільного кодексу України, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їхніх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно в їхній спільній частковій власності.
В пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.
У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Суд встановив, що спірний житловий будинок набутий у власність під час шлюбу сторін, а тому зазначене майно належить їм на праві спільної сумісної власності, не дивлячись на те, що у правовстановлюючому документі власником будинку зазначений відповідач ОСОБА_2.
Таким чином, враховуючи, що сторони не дійшли згоди щодо поділу спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, провулок Гагаріна,7, що було придбано ними під час перебування у шлюбі, суд вважає за правомірне визнати за обома сторонами право власності на указане майно в ідеальних частках, кожному по 1/2 частині указаного майна без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, тобто суд визнає ідеальні частки сторін у майні, що було придбано ними під час перебування у шлюбі, без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з імям, по батькові, прізвищем,
Але виходячи із норм законодавства, можна зробити висновок, що ОСОБА_1 не має права звертатися до суду з вимогою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, а саме: свідоцтва про право власності на житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область м. Синельникове, провулок Гагаріна,7, виданого 28 січня 1999 року на підставі рішення виконавчого комітету Синельниківської міської ради № 2 від 20 січня 1999 року на ім'я «Лиховід» ОСОБА_4, а не «Лиховид» ОСОБА_4, оскільки до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів може звернутися лише фізична особа наділена цивільною правоздатністю, тобто сам відповідач ОСОБА_2
Враховуючи вищенаведене, суд вважає, безпідставною вимогу позивача про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, оскільки немає підстав для задоволення позову в цій частині.
Відповідно до ч. 1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1500,00 грн., який підлягає стягненню з відповідача у звязку із задоволенням позовних вимог.
Керуючись статтями 10, 11, 60, 79, 88, 209, 212-215, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту належності правовстановлюючого документа та поділ майна подружжя задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1, право приватної власності на 1/2 частку житлового будинку, виділивши їй в натурі перший поверх житлового будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область м. Синельникове, провулок Гагаріна,7. Господарські будівлі та споруди за вказаною адресою залишити у спільному користуванні з відповідачем.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1500,00 ( тисяча пятсот) грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: ОСОБА_5