Справа № 755/3782/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" серпня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Грінкевич А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про знесення самочинно збудованого майна та повернення земельної ділянки, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про знесення самовільно збудованого майна та повернення земельної ділянки посилаючись на те, що прокуратурою міста Києва встановлено факт порушення права територіальної громади міста Києва на розпорядження та користування земельною ділянкою, на якій незаконно збудовано нерухоме майно. Так, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.03.2014 у справі № 755/3627/14-ц задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яким визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлову будівлю площею 352 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1. На підставі вказаного рішення суду 26.03.2014 нежитлове приміщення магазину площею 352 кв. м по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 У подальшому рішенням державного реєстратора від 05.05.2014 № 12827602 внесено зміни щодо площі та назви вказаного об'єкта нерухомості, а саме: дані «нежитлова будівля площею 352 кв. м» змінено на «нежитлове приміщення магазину площею 350 кв. м». Рішенням апеляційного суду м. Києва від 03.06.2015 № 22-ц/796/6252/2015 рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06.03.2014 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності відмовлено. На виконання вказаного рішення суду рішенням державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 21.04.2016 № 29363569 реєстрацію права власності на вищезазначене майно скасовано, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Разом з цим, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно нежитлове приміщення магазину площею 350 кв. м по АДРЕСА_1 08.06.2016 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 31.05.2016, укладеного з ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогач В.В. Дана реєстрація права власності нерухомого майна за ОСОБА_1 порушує право власності територіальної громади міста Києва на земельну ділянку, на якій воно розташовано. Крім того, земельна ділянка, на якій незаконно збудовано вищезазначене майно підлягає звільненню шляхом знесення самовільно збудованого нежитлового приміщення, оскільки земельна ділянка по АДРЕСА_1 належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Києва, виключно Київська міська рада має право розпоряджатися нею. Будь-які рішення про передачу вказаної земельної ділянки ОСОБА_2, ОСОБА_1 та іншим особам Київською міською радою не приймалися, документи, що посвідчують право користування відповідачем земельною ділянкою відсутні. Оскільки будівництво нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, проведено на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вказаний об'єкт є самочинно збудованим. За інформацією Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві станом на 23.06.2015 Департамент не видавав дозволу та не реєстрував інших документів дозвільного характеру, які б надавали би право на виконання підготовчих або будівельних робіт та не приймав вищезазначений об'єкт до експлуатації. Ураховуючи те, що на комунальній земельній ділянці по АДРЕСА_1, право на розпорядження якою є лише у Київської міської ради, незаконно збудовано будівлю магазину, Київська міська рада має право вимагати її знесення з метою поновлення свого порушеного права.

В судовому засіданні представник прокуратури позов підтримав та просить суд зобов'язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку площею 350 кв.м. на АДРЕСА_1 територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, привівши її у придатний для використання стан, шляхом знесення, розміщених на ній будівель і споруд.

В судовому засіданні представник Київської міської ради позов підтримав та просить суд задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що позивач стверджує, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03 червня 2015 року встановлено, що спірний об'єкт є самочинним будівництвом. В той же час, в рішенні апеляційного суду м. Києва відсутній встановлений судом факт, що спірне нежитлове приміщення є самочинним будівництвом. Судом було встановлено безпідставність висновків суду першої інстанції щодо визнання права власності на приміщення з підстав вказаних у рішенні. Таким чином, самочинність будівництва об'єкта є предметом доказування у даній справі, який повинен доводитись на підставі належних та допустимих доказів наданих Позивачем, а рішення Апеляційного суду м. Києва від 03 червня 2015 року не є належним доказом такого будівництва. Відповідач зареєстрував право власності на спірний об»єкт таким чином, держава визнала і підтвердила право Відповідача на належне йому майно, а відповідно він набув право власності на майно згідно з законом.

Суд, вислухавши пояснення представника прокуратури, представника Київської міської ради, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.03.2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлову будівлю площею 352 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, даним рішенням нежитлове приміщення магазину площею 352 кв. м по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 У подальшому рішенням державного реєстратора від 05.05.2014 № 12827602 внесено зміни щодо площі та назви вказаного об'єкта нерухомості, а саме: дані «нежитлова будівля площею 352 кв. м» змінено на «нежитлове приміщення магазину площею 350 кв. м» (а.с.17-21).

Рішенням судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва дане рішення скасовано та постановлено нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності відмовлено (а.с.9-13).

На виконання вказаного рішення суду рішенням державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 21.04.2016 № 29363569 реєстрацію права власності на вищезазначене майно скасовано, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.16).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.11.2016 року вбачається, що нежитлове приміщення магазину площею 350 кв. м по АДРЕСА_1 08.06.2016 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 31.05.2016, укладеного з ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогач В.В.

На момент розгляду справи встановлено, що ані договір купівлі-продажу від 31.05.2016, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогач В.В., ані реєстрація права власності на нежитлове приміщення магазину площею 350 кв. м по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 не скасована. Даний факт не оспорюється сторонами.

Обґрунтовуючи підстави позову представник позивача зауважив, що будівництво нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, проведено на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вказаний об'єкт є самочинно збудованим. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06.03.2014, на підставі якого проведено первинну реєстрацію на нерухоме майно, скасовано та не може породжувати будь-які правовідносини. Оскільки нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 побудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вказаний об'єкт за ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України є самочинно збудованим і підлягає знесенню.

Відповідно до ст. 3 Земельного кодексу України (далі по тексту - ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про столицю України місто-герой Київ» місцеве самоврядування у м. Києві здійснюється територіальною громадою міста, в тому числі, через Київську міську раду.

Згідно з ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Розпорядження землями комунальної власності м. Києва, в тому числі надання земельних ділянок у власність чи у користування, у відповідності до ст. 9 Земельного кодексу України, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» відноситься до виключних повноважень Київської міської ради як колегіального органу.

Згідно п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Отже, єдиною підставою набуття права власності чи права користування земельними ділянками комунальної власності в м. Києві для громадян та юридичних осіб є відповідне рішення Київської міської ради.

Згідно з базою даних міського земельного кадастру земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, не обліковується. Звернення ОСОБА_2 або інших осіб стосовно надання вищезазначеної земельної ділянки у власність (оренду) до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не надходили, що підтверджується листами Департаменту від 25.06.2015, 18.08.2015, 12.12.2016 та 21.12.2016.

Таким чином, земельна ділянка по АДРЕСА_1 належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Києва, виключно Київська міська рада має право розпоряджатися нею. Будь-які рішення про передачу вказаної земельної ділянки ОСОБА_2, ОСОБА_1 та іншим особам Київською міською радою не приймалися, документи, що посвідчують право користування відповідачем земельною ділянкою відсутні.

Статтею 126 ЗК України визначено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

В матеріалах справи відсутні, та відповідачем не було надано суду документи, що посвідчують право власності або право користування земельною ділянкою, в тому числі на умовах оренди, передбачених ст. 125, 126 Земельного кодексу України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі договору купівлі-продажу від 31.05.2016, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогач В.В. за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на нежитлове приміщення магазину площею 350 кв. м по АДРЕСА_1

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Судом встановлено, що Київська міська рада, як єдиний розпорядник земель комунальної власності міста, рішень щодо передачі зазначеної земельної ділянки у власність чи користування за зверненням відповідача не приймала.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки може відбуватись у тому числі шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Стаття 211 ЗК України передбачає, що громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за такі порушення, зокрема самовільне зайняття земельних ділянок.

Згідно з п. 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що земельна ділянка площею 350 кв.м. на АДРЕСА_1 підлягає поверненню територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради з обов'язковим приведенням її у придатний стан, шляхом знесення, розміщених на ній будівель і споруд.

Але, пред'являючи позов до ОСОБА_1 позивачем не враховані вимоги ч. 4 ст. 376 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_1 набув право власності на спірний об'єкт нерухомості шляхом укладення договору купівлі-продажу, тобто не є особою, яка здійснила самочинне будівництво в розумінні ч. 4 статті 376 ЦК України. На виконання вимог ст. 60 ЦПК України позивачем не додано жодного доказу, що саме ОСОБА_1 є особою, яка здійснила самочинне будівництво.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що судовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси.

З положень ч. 1 ст. 11 ЦПК випливає, що , суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.4 ст. 88 ЦПК України, питання розподілу судових витрат судом не вирішується.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13,14 Конституції України, ст. 376 ЦК України, ст.ст. 3, 116, 126, 156, 211, 212, 202, 203, 215 ЗК України, ст.ст. 1, 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 179, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

В позові Заступникам прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про знесення самочинно збудованого майна та повернення земельної ділянки відмовити.

До суду може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні при його проголошенні протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Н.О.Яровенко