ухвала

іменем україни

26 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4, до публічного акціонерного товариства «Омега Банк», треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Наталія Артемівна, ОСОБА_6, про визнання договору іпотеки недійсним, скасування виконавчого напису, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду Одеської області від 31 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2012 року ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4, звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк») про визнання договору іпотеки недійсним, скасування виконавчого напису, обґрунтовуючи вимоги тим, що 20 жовтня 2006 року у м. Одесі вона, разом з чоловіком ОСОБА_7, для забезпечення належного виконання ОСОБА_8 зобов'язань за кредитним договором від 20 жовтня 2006 року № 030/10.06/88-191 КЛ, уклала із акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Коменцбанк»), правонаступником якого є відкрите акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») договір іпотеки за реєстровим № 15407, відповідно до умов якого вони передали в іпотеку банку належну їм квартиру АДРЕСА_1. У жовтні 2010 року їх було повідомлено про те, що належна їм вищезазначена квартира була виставлена на прилюдні торги Одеською філією товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрспецреалізація», на яких квартира була продана. Після продажу квартири вона звернулася до суду з позовом про визнання торгів недійсними, оскільки вважала, що при проведенні торгів було порушено чинне законодавство, що регулює такі правовідносини. Від фахівця в області права їй стало відомо, що договір іпотеки від 20 жовтня 2006 році не відповідає вимогам закону. Позивач зазначала, що вона самостійно ніяких документів для укладення договору іпотеки не збирала та підписувала договір іпотеки лише після ознайомлення з його умовами її чоловіком ОСОБА_7, який, прочитавши договір іпотеки, повідомив їй, що все у договорі вказано правильно і вона може його підписати. На момент укладення договору іпотеки разом з нею та її чоловіком у спірній квартирі проживала їх малолітня дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. З матеріалів іншої цивільної справи вона дізналася, що у відповідача наявна довідка (виписка із домової книги) від 09 жовтня 2006 року, в якій її дочка ОСОБА_4 не значиться зареєстрованою у спірній квартирі. Проте така довідка не могла бути доказом непроживання її дочки у заставній квартирі. Крім того, у її паспорті міститься запис про наявність у неї доньки, яка у 2006 році була малолітньою. Таким чином, позивач вказувала, що укладення договору іпотеки квартири, в якій проживає дитина, впливає на майнові права (право користуватись житлом) останньої, а тому потребує обов'язкової згоди органу опіки та піклування. Згода органу опіки та піклування на укладання договору іпотеки не надавалася, що є підставою для визнання оспорюваного договору іпотеки недійсним. Посилаючись на викладене, ОСОБА_10 просила визнати недійсним договір іпотеки від 20 жовтня 2006 року за реєстровим № 15407; скасувати виконавчий напис, вчинений на цьому договорі іпотеки приватним нотаріусом Іллічовою Н.А. 26 березня 2009 року.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 31 травня 2016 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Установлено, що 20 жовтня 2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ВАТ «Сведбанк», і ОСОБА_8 було укладено кредитний договір № 030/10.06/88-191 КЛ, згідно з умовами якого останній отримав грошові кошти у розмірі 45 000 доларів США.

На забезпечення належного виконання зобов'язань ОСОБА_8 за вищевказаним кредитним договором, 20 жовтня 2006 року між ОСОБА_3, її чоловіком ОСОБА_7 та АКБ «ТАС-Комерцбанк» було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрований у реєстрі за № 15407, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 39,7 кв. м, житловою площею 26,3 кв. м, яка належить ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на праві власності по 1/2 частини на підставі договору купівлі-продажу від 05 березня 2001 року.

Вартість предмета іпотеки становить 325 511 грн.

Відповідно до пп. пп. 3.1, 3.1.1 п. 3 вказаного договору іпотеки, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 є подружжям та засвідчують, що предмет іпотеки за цим договором належить їм на праві власності, не знаходиться в іпотеці третіх осіб, у тому числі не знаходиться у податковій заставі, нікому іншому не подарований, не проданий, а також що вказаний правочин не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх або непрацездатних дітей.

За адресою місцезнаходження нерухомого майна не проживають та не зареєстровані малолітні і неповнолітні діти, а також будь-які інші особи, яких за законом повинні утримувати іпотекодавці, а також відсутні малолітні та/чи неповнолітні діти, що мають право користування нерухомим майном.

Згідно з пп. 9.1 п. 9 договору іпотеки іпотекодавці зобов'язані не відчужувати предмет іпотеки, будь-яку його частину, не передавати його в оренду, найом, користування на будь-яких інших підставах іншим особам без письмової згоди іпотекодержателя, нікого не ставити на реєстраційний облік.

Відповідно до п. 11 оскаржуваного договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі, якщо на день, визначений основним зобов'язанням, позичальник не поверне іпотекодержателю суму кредиту та/або проценти за користування, кредитом та/або пеню або іншу заборгованість, та/або платежі та санкції, що передбачені та/ або випливають з основного зобов'язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов'язанням та цим договором, в тому числі, у випадку одноразового прострочення основного зобов'язання (як основного боргу так і процентів за ним).

Згідно з п. 12 договору іпотеки за вибором іпотекодержателя застосовуються способи звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя, у тому числі, у безспірному порядку, на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Для отримання виконавчого напису іпотекодержатель подає нотаріусу документи, що підтверджують безспірність заборгованості позичальника за основним зобов'язанням, а саме: заяву про невиконання позичальником умов основного зобов'язання, розрахунок заборгованості, свій примірник цього договору. Виконавчий напис вчиняється на примірнику даного договору, який після нотаріального посвідчення буде видано іпотекодержателю.

Вчинений нотаріусом виконавчий напис може бути оскаржено виключно у судовому порядку.

У пункті 14 договору іпотеки сторони цього договору погодили, що з укладанням цього договору вони досягли згоди з усіх його істотних мов та не існує будь-яких умов, які можуть бути істотними та необхідними за змістом цього договору.

04 червня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_7 було укладено додатковий договір до договору іпотеки від 20 жовтня 2006 року, відповідно до умов якого сторони, що володіють достатнім обсягом дієздатності та діють на підставі вільного волевиявлення, що відповідає їхній внутрішній волі, домовилися викласти п. 1 договору іпотеки в наступній редакції:

«1. Згідно з кредитним договором від 20 жовтня 2006 року № 030/10.06/88-191 КЛ, додатковою угодою № 1до кредитного договору від 20 жовтня 2006 року № 030/10.06/88-191КЛ, укладеною 04 червня 2007 року (далі - «кредитний договір») іпотекодержатель надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредитної лінії (що не поновлюється) у розмірі 45 000 доларів США з 20 жовтня 2006 року по 03 червня 2007 року включно та 55 000 доларів США на строк з 04 червня 2007 року по 19 жовтня 2016 року».

Відповідно до п. 5 додаткового договору від 04 червня 2007 року всі інші умови договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. 20 жовтня 2006 року за реєстровими № 15407, залишаються незмінними.

Також встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_7 є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно з довідкою (випискою з домової книги про склад сім'ї та прописки), виданою 09 жовтня 2006 року ОСОБА_3, з 25 квітня 2001 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_3

Зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання ОСОБА_7 на момент народження ОСОБА_4 була квартира АДРЕСА_2, частина якої належала йому на праві власності у порядку приватизації з батьками.

За заявою власників спірної квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_7, 16 жовтня 2006 року було зареєстровано заставу, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 16 жовтня 2006 року.

Відповідно до остаточної довідки про склад сім'ї від 20 березня 2014 року № 351, виданої комунальним підприємством житлово-комунальної служби «Черьомушки» малолітня дитина ОСОБА_4 була вписана у картку матері ОСОБА_3 у спірну квартиру з дня народження згідно з п. 2 ст. 62 наказу Міністерства внутрішніх справ України від 03 лютого 1992 року № 66, виписана за заявою матері 01 грудня 2010 року, та знову зареєстрована з матір'ю 07 листопада 2012 року на підставі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 20 липня 2012 року у справі №2-8393/11 за заявою ОСОБА_3

Також встановлено, що у зв'язку із неналежним виконанням умов кредитного договору, банк скористався своїм передбаченим умовами кредитного договору та договору іпотеки, правом та звернувся до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису.

26 березня 2009 року приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис, зареєстрований за № 3758, на договорі іпотеки від 20 жовтня 2006 року та запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1.

У жовтні 2010 року спірна квартира була виставлена на торги Одеською філією товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрспецреалізація», про що ОСОБА_10 та її чоловіка ОСОБА_7 було повідомлено листами від 01 жовтня 2010 № ОД/10/01-03 та від 10 грудня 2010 року № ОД/12/10-03 із зазначенням стартової ціни продажу спірної квартири.

Переможцем прилюдних торгів став ОСОБА_11, який 28 грудня 2010 року отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, яке 30 грудня 2010 року зареєстроване у комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» за № 135, у книзі № 749 пр-167.

Також із листа приватного нотаріуса Іллічової Н.А. від 08 жовтня 2014 року № 736/01-16 встановлено, що у зв'язку зі строками давності, оскільки виконавчі написи зберігаються 3 роки після їх вчинення, вчинений 23 березня 2009 року виконавчий напис та документи, які стали підставою для його вчинення, було знищено відповідно до акта від 28 листопада 2013 року.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із безпідставності заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не доведено порушення прав малолітньої дитини на спірну квартиру.

З такими висновками суду першої інстанції погодився й апеляційний суд та залишив ухвалене ним рішення без змін, вказавши, що неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути самостійною підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїм правом законного представника дитини. Крім того, оскільки право власності на спірну квартиру у ОСОБА_4 відсутнє, вона лише набула права користування житлом як член сім'ї власника відповідно до ст. 405 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», вона зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці, отже укладання оскаржуваного договору не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права ОСОБА_12 на користування цим житлом.

Такі висновки апеляційного суду відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК Українизаборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до ч. ч. 2-4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу та договору іпотеки недійсними за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Передбачене ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків, є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Також, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09 жовтня 1979 року в справі Ейрі проти Ірландії (п. 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (п. 32)) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Таку ж правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15 та від 11 травня 2016 року у справі № 6-806цс16, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212, 303, 315 ЦПК України встановивши обставини, від яких залежить правильність вирішення справи, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), надав правильну оцінку діям ОСОБА_10 та ОСОБА_7 під час укладення спірного договору іпотеки щодо їх добросовісності відповідно до вимог чинного законодавства та правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України; при цьому перевіривши обставини, які свідчать про відсутність недобросовісності іпотекодержателя - банку, у зв'язку із чим обґрунтовано погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання оскаржуваного договору іпотеки недійсним.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги стосуються фактично переоцінки доказів, викладених в оскаржуваному рішенні, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції, висновків апеляційного суду не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 31 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик