Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2017 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О.А.

при секретарі Кваші С.О.,

за участі сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом Приватного підприємства Шафаят до ОСОБА_1, ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договорів дарування недійсними, визнання недійсним іпотечного договору, витребування майна з чужого незаконного володіння, зобов'язання приватного нотаріуса скасувати заборону відчуження майна, -

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів. В якому остаточно просив визнати недійсними як фіктивні договір дарування цілісного майнового комплексу (адміністративно-побутового та торговельного комплексу), який розташований по вул. Очаківській, 1-Ж в м. Миколаєві, укладений 25.09.2010 року між ПП «Шафаят» в особі його власника ОСОБА_1 Хейрулла огли та ОСОБА_6 та посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського МНО ОСОБА_7 за реєстровим № 449 та договір дарування земельної ділянки загальною площею 2518 кв.м., для обслуговуваннявказаного комплексу за цією ж адресою , укладений 25.09.2010 року між ПП «Шафаят» в особі його власника ОСОБА_6 Хейрулла огли та ОСОБА_6 та посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського МНО ОСОБА_7 за реєстровим № 450; витребувати ці адміністративно-побутовий та торгівельний комплекс та земельну ділянку з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 ОСОБА_3 посилаючись на положення ст.ст. 387, 388 ЦК УКраїни; визнати недійсним іпотечний договір, укладений 22.04.2014 року між ОСОБА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Херсонського МНО ОСОБА_5 за реєстровим № 451 ; зобовязати приватного нотаріуса Херсонського МНО ОСОБА_5 скасувати заборону відчуження вищевказаного майна , накладену 6.08.2014 року у звязку із посвідченням нею ж за реєстровим № 451 іпотечного договору, укладеного 22.04.2014 року.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_8С, вимоги позову підтримала та просила про його задоволення з викладених в позовній заяві підстав. Щодо строку позовної давності зазначала, що його перебіг починається з дати, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав. Оскільки оспорювані договори дарування сторони уклали фіктивно, тобто без наміру створити юридичні наслідки, майно фактично нікому не передавалося, отже позивачеві і не було відомо, що його права порушуються до тих пір, поки в 2015 році йому стало відомо, що ОСОБА_4С, звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки належні йому приміщення та земельну ділянку, які він вважав своєю власністю і не знав, про їх відчуження ОСОБА_6.

Представник відповідача ОСОБА_9М, огли - ОСОБА_10 в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі, підтвердив викладені в позові обставини.

Представник відповідача ОСОБА_4С, - в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог. Також заявила про застосування строку позовної давності, який сплинув в жовтні 2013 року, адже позивач, як безпосередньо сторона оспорюваних договорів не міг не знати про порушення своїх прав.

Заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи , суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 05.11.2003 року ОСОБА_11 засновано Приватне підприємство «Шафаят».

Згідно положень Статуту ПП "Шафаят" , приватне підприємство засноване на приватній власності громадянина України ОСОБА_11, є юриличною особою, володіє відокремленим майном , може від свого імені придбавати майнові та немайнові права та нести обов'язки. Підприємство має право складати та виконувати уі передбачені законом види договорів, угод, контрактів, створювати, набувати, відчужувати, продавати, купувати, дарувати, здавати ,орендувати, здавати у заставу усе рухоме та нерухоме майно, землю у юридичних та фізичних осіб за готівковий та безготівковий рахунок. Пунктом 1.9 Статуту передбачено, що Власник підприємства не відповідає по зобов'язаннях підприємства, а підприємство не відповідає по зобов'язаннях власника.

Пунктом 6.1 Статут - майно підприємства складають основні фонди та оборотні кошти, також інші цінності, вартість яких відображається у самостійному балансі Підприємства. Майно підприємства належить йому на правах власності. Підприємство вправі повністю володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном у відповідності до законодавства, а також має право проводити відчуження майна будь-яким законним чином , у тому числі шляхом безоплатної його передачі.

28.11.2003 року рішенням виконкому Миколаївської міської ради № 1945 затверджено Акт державної технічної комісії від 14.11.2003 року про введення в експлуатацію адміністративно-побутового, торговельного комплексу по вул. Очаківській, 1-Ж в м. Миколаєві.

30.12.2003 року ПП «Шафаят» було видано Свідоцтво про право власності на адміністративно-побутовий, торговельний комплекс по вул. Очаківській, 1-Ж в м. Миколаєві.

З цього часу і по день розгляду справи , що підтверджується Статутом ПП «Шафаят» з першої редакції від 05.11.2003 року зі змінами, юридичною адресою підприємства є м. Миколаїв, вул. Очаківська, 1-Ж. До цього ж часу підприємство за цією ж адресою зареєстровано як платник податків в ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва ГУ ДФС України та інших контролюючих органах. Жодних змін про юридичну адресу ПП «Шафаят» до Статуту підприємства та Єдиний державний реєстр юридичних осіб не вносилося.

30.04.2004 року між ПП «Шафаят» та Миколаївською міською радою було укладено договір оренди земельної ділянки площею 2518 кв.м., що розташована по вул. Очаківській, 1-Ж в м. Миколаєві для обслуговування адміністративно-побутового, торговельного комплексу.

07.03.2007 року рішенням господарського суду Миколаївської області по справі № 17/170/07 за ПП «Шафаят» визнано право власності на цілісний майновий комплекс по вул. Очаківській, 1-Ж в м. Миколаєві, в тому числі на самочинно переплановані і збудовані приміщення: адміністративно-виробничо-побутова будівля літ. «Я-1», зовнішніми розмірами 5,60х13,87кв.м., загальною площею 67,4 кв.м, основною площею 59,9 кв.м., сторожку літ. «1А-1» зовнішніми

розмірами 3,60х4,14 кв.м., загальною площею 12,5 кв.м., основною площею 12,5 кв.м., вбиральню літ «1Б-1» зовнішніми розмірами 2,86х4,00 кв.м., реконструйовану в адміністративну будівлю з виробничо-побутової будівлі літ «Я-1», загальною площею 49,2 кв.м., основною площею 42,6 кв.м., переведений зі складу ГСМ в склад літ. «З-1» загальною площею 70,3 кв.м., основною площею 70,3 кв.м.

Як підтвердили допитані в судовому засіданні свідки, та підтверджується письмовими матеріалами справи , частина вказаного нерухомого майна , хоча і має статус нежитлового, фактично обладнана та використовується як житловий будинок для проживання сімї власника підприємства ОСОБА_11, його дружини ОСОБА_12 та неповновлітніх дітей ОСОБА_12 Шафаята, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2, іншого місця проживання родина ОСОБА_11 не має. Проте у звязку з тим, що будинок входить до складу нежитлового нерухомого майна, це унеможливлює здійснення в ньому реєстрації місця проживання за вказаною адресою. За такого, вони зареєстровані за іншими адресами у родичів.

На підставі Договору купівлі-продажу від 02.04.2008 року, ПП «Шафаят» набуло в приватну власність земельну ділянку площею 2518 кв.м., що розташована по вул. Очаківській, 1-Ж в м. Миколаєві.

14.07.2008 року ПП «Шафаят» було отримано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 933388 для обслуговування адміністративно-побутового та торговельного комплексу за зазначеною адресою.

Як зазначає позивач, оскільки ПП «Шафаят» мало зобовязання перед ПАТ «КБ «ПриватБанк» за кредитним договором і власник підприємства ОСОБА_11 побоюювався того, що на майно підприємства може бути звернуто стягнення за заборгованістю. І в звязку із цими тяжкими фінансовими обставинами, ОСОБА_11 як власник підприємтва домовився зі своїм рідним братом, якому повністю довіряв, про переоформлення права власності і на спірне майно з ПП «Шафаят» на ОСОБА_6

25.09.2010 року між ПП «Шафаят» в особі власника ОСОБА_11 та ОСОБА_6 було укладено два договори дарування, за якими останньому були подаровані земельна ділянка площею 2518 кв.м., і цілісний майновий комплекс по вул. Очаківській, 1-Ж в м. Миколаєві.

З тексту зазначених договорів вбачається, що представник дарувальника гарантує, що зазначені майновий комплекс та земельна ділянка перебувають у особистій приватній власності дарувальника, немає відносно нього будь-яких прав третіх осіб як в межах, так і за межами України, відчуження майна не зачіпає законні права малолітніх, неповнолітніх та інших осіб. Представник дарувальника також гарантує, що юридична особа, інтереси якої він представляє, має усі права власника щодо вільного розпорядження майном.

Сторони домовилися, що під передачею майна за цим договором є символічна передача майна-прийняття обдаровуваним від дарувальника чи його представника цього договору та технічного паспорту свідчить про те, що передача комплексу відбулася . Сторони усвідомлюють , що зазначеним фактом відбувається передача майна за договором.

Як зазначають сторони, вказані договори були укладені на підставі взаємної довіри та домовленостей, та кожна сторона усвідомлювала, що вони не мають наміру створювати для них жодних правових наслідків.

ОСОБА_6 ні за актом прийому-передачі, ні в будь-який інший спосіб не приймав спірне нерухоме майно, не отримував ключі від нього, не здійснював в ньому ні господарської, ні будь-якої іншої діяльності, а також і не вселявся до тих приміщень які облаштовані під житлове.

Про те, що ОСОБА_6 після укладення оспорюваних договорів не здійснював підприємницьку діяльність з використанням вказаних нежитлових об'єктів, не вселявся до житлового будинку, що спірне нерухоме майно ніколи не вибувало із власності ПП «Шафаят» та родини його власника, в ньому і по теперішній час здійснюється господарська діяльність та проживає лише власник підприємства ОСОБА_11 разом із членами своєї сімї - підтвердили допитані в судовому засіданні свідки та визнали відповідачі.

Після укладення оспорюваних договорів не було вчинено жодних дій по зняттю з балансу ПП «Шафаят» основних засобів у вигляді адміністративно-побутового і торговельного комплексу та земельної ділянки по вул. Очаківській, 1-Ж в м. Миколаєві, які по теперішінй час

обліковуються в балансових документах підприємства, що підтверджується щорічними Актами інвентаризації основних засобів ПП «Шафаят».

Як пояснив представник позивача та підтвердила допитана в якості свідка ОСОБА_12Т, кизи, в 2014 році в Азербайджані тяжко захворів батько ОСОБА_11 і він змушений був виїхати на тривалий час за межі України, і ОСОБА_6, як старшому братові за традиціями сім'ї, було залишено правовстановлюючі документи на спірне нерухоме майно на час відсутності ОСОБА_11 При цьому жодної діяльності на території підприємтсва ОСОБА_6 не вів і за відсутності брата, не вселявся до житлового будинку та жодним чином не опікувався цим майном, не здійснював жодних дій щодо його утримання, сплати податків.

Як пояснюють сторони, в період відсутності власника підприємства ОСОБА_11, ОСОБА_6, без його згоди , погодився ненадовго формально зареєструвати спірну нерухомість на імя далекого родича сімї ОСОБА_2 за домовленості, що після повернення в Україну ОСОБА_11 вказане нерухоме майно знову буде повернуто у власність ПП «Шафаят».

До того ж, як підтверджується матеріалами справи, як додаткову гарантію одночасно з договорами дарування ОСОБА_2 посвідчив заповіт, яким заповідає спірну нерухомість старшому сину ОСОБА_11 неповнолітньому ОСОБА_11 Шафаяту, ІНФОРМАЦІЯ_3 для збереження нерухомості сімї ОСОБА_11.

09.07.2014 року було укладено договір дарування спірної земельної ділянки та адміністративного комплексу по вул. Очакіській, 1-Ж в м. Миколаєві між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 Вказані договори посвідчені приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_14 за реєстровими № 626, № 627

Одночасно з укладенням даних договорів цей же приватний нотаріус посвідчив заповіт за реєстровим № 628, складений ОСОБА_2, який на випадок своєї смерті заповідав отримане в дар майно синові ОСОБА_11.

06.08.2014 року ОСОБА_2 уклав договір позики із ОСОБА_4 за яким отримав в борг значну суму під проценти та всупереч досягнутим домовленостям одночасно передав спірну нерухомість в іпотеку.

Відповідно до іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_5 ., зареєстрованого за № 452 від 22.10.2014 року, Бабаєв ОСОБА_3 передав в іпотеку ОСОБА_4 в забезпечення позикового зобов'язання на суму 822 016 грн. - адміністративно-побутовий та торгівельний комплекс, розташований за адресою м.Миколаїв, вул. Очаківська, 1-ж. Договір зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки та про реєстрацію обтяжень 06.08.2014 року.

Як зазначають сторони, нерухомість ОСОБА_2 у володіння не приймав, до неї не вселявся, ключів не вимагав, жодної діяльності на території, що фактично займає ПП «Шафаят» не здійснює.

Наприкінці 2014 року власник ПП «Шафаят» ОСОБА_11, після смерті батька, з Азербайджану повернувся до м. Миколаєва, проте повернути у власність належне підприємству нерухоме майно не зміг у звязку із тим, що без його відома ОСОБА_6 переформив нерухомість на ОСОБА_2, а місце знаходження останнього , який переховується і від нього, і від численних кредиторів не відоме. Разом із тим, спірна нерухомість з володіння ПП «Шафаят» та його власника ОСОБА_11 ніколи не вибувала, останній разом із сімєю не звільняв приміщень.

Ні ОСОБА_6, ні ОСОБА_2 ніколи не несли тягар утримання спірного майна, не приймали участі в його утриманні, не користувалися і не володіли спірним майном та не висловлювали таких бажань.

В травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, і з цього часу позивач дізнався, що належне йому майно передано без його згоди в іпотеку , а отже його права були порушені. З цього часу ОСОБА_11 та його дружина неодноразово зверталися до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочинустороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочинмає бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 234 ЦК України передбачає, що фіктивним є правочин,який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочинвизнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. При чому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочинможе взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

При фіктивному правочині у сторін правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Ознаками фіктивності договору є: наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто має місце лише імітація правочину. У діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину ? спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин.

Фіктивний правочин є нікчемний, оскільки особи, що вчиняють його, не мають на увазі і не бажають настання правових наслідків, які могли б виникнути внаслідок здійснення правочинутакого типу.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочинусторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

При цьому судам необхідно оцінювати докази та враховувати те, чи обговорювали сторони істотні умови, чи здійснювались нотаріальне посвідчення та державна реєстрація правочину тощо.

Згідно з частиною третьою статті 10 ЦПК України на кожну сторону покладається обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач, який звертається з вимогою про визнання договору недійсним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду із позовом, ПП Шафаят зазначало, що оспорюваний правочин є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладання не були направлені на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування.

Враховуючи викладене , встановивши фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, а саме наявність головної ознаки фіктивного правочину - відсутність наміру створити правові наслідки, обумовлені спірними договорами дарування , з'ясувавши, що відповідачами не вчинено дій, необхідних для чинності правочину, а саме що не було фактично передано ні нерухоме майно, ні земельну ділянку новому власнику,

Всі вищенаведені обставини та наявні письмові докази свідчать про те, що ні у ПП «Шафаят» в особі його власника ОСОБА_11, ні у ОСОБА_6 не мало намірів створити юридичні наслідки на підставі оспорюваних договорів дарування від 25.10.2010 року, а оскаржувані правочини є фіктивними. Наведене відповідає правовій позиції, , яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 травня 2015 р. у справі № 6-67цс15).

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного суду України від 7 листопада 2012 р. у справі № 6-107цс12, за якою відповідно до ст. 387 ЦК України особа має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише у разі, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком договору, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння.

У речово-правових відносинах не застосовується способи захисту прав, встановлені для зобов'язальних правовідносин. У речово-правових відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо право власності оспорюється або не визнається іншою особою власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності відповідно до ст. 392 ЦК України.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого ст. 41 Конституції України, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Відповідно до ч. 1ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексумайно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

До того ж, ні ОСОБА_6 , ні ОСОБА_2 не можна в повній мірі вважати добросовісними набувачами, оскільки при укладенні договору вони усвідомлювали, що правочини є фіктивними і не мають на меті створення реальних правових наслідків ( про що свідчить , насамперед, і посвідчений на користь сина ОСОБА_11 заповіт та відсутність будь-яких дій по передачі подарованого майна).

Отже, на користь ПП Шафаят сід витребувати адміністративно-побутовий та торгівельний комплекс та земельну ділянку, площею 2518 кв.м. , які розташовані в м.Миколаєві по вул.Очаківська, 1-Ж в м.Миколаєві, з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 ОСОБА_3.

З огляду на вищенаведене та встановлені судом у справі обставини і факти, договір іпотеки є недійсними в силу п. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки іпотекодавець не мав права розпоряджатися предметом іпотеки на час їх укладання. Так, в розумінні статті 215 ЦК України ПП «ШАФАЯТ може вважатися заінтересованою особою, яка має право оспорювати договір іпотеки від 06 серпня 2014 року. Хоча, позивач не був стороною цього договору, однак за цим договором ОСОБА_2 здійснив обтяження нерухомого майна та земельної ділянки без згоди та в порушення прав власника цього майна. Тому позивач мав власний інтерес вимагати визнання недійсним договору іпотеки з метою забезпечення для нього можливості у подальшому реально і без перешкод здійснювати права власника спірного майна.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Як наслідок, слід зобовязати приватного нотаріуса Херсонського МНО ОСОБА_5 скасувати заборону відчуження майна - адміністративно-побутового та торгівельного комплексу та земельної ділянки, площею 2518 кв.м. , які розташовані в м.Миколаєві по вул.Очаківська, 1-Ж в м.Миколаєві , накладену 06 серпня 2014 року в зв'язку з посвідченням іпотечного договору у за реєстровим номером № 452 .

Що стосується заяви представника відповідача ОСОБА_4 про застосування строку позовної давності, то суд приходить до висновку про те, що позовна давність не є пропущеною.

Так, відповідно до положень ст.ст. 257, 261 ЦК України, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася про порушення свого права або повинна була дізнатися про таке порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 261 ЦК України та розяснень, які містяться в абз. 2 п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року " Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" : перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки до травня 2015 року не було жодних спорів з приводу права власності на нерухоме майно, тому права підприємства, його власника та членів його сімї не порушувалися - отже з цього часу почався перебіг строку позовної давності для позовних вимог про визнання угод недійсними..

Відповідно до ст. 88 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог слід стягнути на користь позивача з ОСОБА_1, ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4 по 5793,19 грн судового збору з кожного, а з приватного нотаріуса Херсонського МНО ОСОБА_5 - 551 грн. 20 коп. судового збору .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 8,10,30,212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов Приватного підприємства Шафаят задовольнити.

Визнати недійсним договорір дарування цілісного майнового комплексу (адміністративно-побутовий та торгівельний комплекс), який розташований в м.Миколаєві по вул.Очаківська, 1-Ж в м.Миколаєві, укладений 25 вересня 2010 року між ПП Шафаят в особі його власника ОСОБА_11 та ОСОБА_6 та посвідчений приватним ноторіусом ММНО ОСОБА_7 за реєстровим номером № 449.

Визнати недійсним договорір дарування земельної ділянки, загальною площею 2518 кв.м. для обслуговування адміністративно-побутового та торгівельного комплексу, яка розташована в м.Миколаєві по вул.Очаківська, 1-Ж в м.Миколаєві, укладений 25 вересня 2010 року між ПП Шафаят в особі його власника ОСОБА_11 та ОСОБА_6 та посвідчений приватним ноторіусом ММНО ОСОБА_7 за реєстровим номером № 450.

Витребувати на користь ПП Шафаятадміністративно-побутовий та торгівельний комплекс та земельну ділянку, площею 2518 кв.м. , які розташовані в м.Миколаєві по вул.Очаківська, 1-Ж в м.Миколаєві, з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 ОСОБА_3.

Визнати недійсним іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_5 ., зареєстрованого за № 451 від 06 серпня ( 22 квітня) 2014 року, укладений між ОСОБА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Зобовязати приватного нотаріуса Херсонського МНО ОСОБА_5 скасувати заборону відчуження майна - адміністративно-побутового та торгівельного комплексу та земельної ділянки, площею 2518 кв.м. , які розташовані в м.Миколаєві по вул.Очаківська, 1-Ж в м.Миколаєві , накладену 06 серпня 2014 року в зв'язку з посвідченням іпотечного договору у за реєстровим номером № 452 .

Стягнути на користь Приватного підприємства Шафаят з ОСОБА_1, ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4 по 5793,19 грн судового збору з кожного.

Стягнути на користь Приватного підприємства Шафаят з приватного нотаріуса Херсонського МНО ОСОБА_5 551 грн. 20 коп. судового збору .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом 10 днів після проголошення рішення.

Суддя Центрального районного суду

м. Миколаєва ОСОБА_15