Справа №295/101/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2017 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира в складі:

головуючого судді Слюсарчук Н.Ф.

з участю секретаря с/з ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2

до Начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області ОСОБА_3

про захист честі, гідності та ділової репутації -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відомості, розповсюджені начальником Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області ОСОБА_3 в листі від 26.12.2016 року, що нібито він застосовує різні дії такі, що не відповідають дійсності та зобовязати відповідача спростувати недостовірні відомості в листі від 26.12.2016 року, що ОСОБА_2 нібито вів себе по хамськи по відношенню до працівників поліції та державного виконавця, перешкоджав проведенню виконавчих дій, від отримання постанови відмовився в присутності понятих, про що було здійснено відповідний запис до постанови, а згодом, забравши свої речі та не передавши ключі та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу державному виконавцю, залишив місце проведення слідчих дій, погрожуючи поданням позову до суду.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він на своє звернення отримав відповідь з Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Житомирській області в особі начальника ОСОБА_3 від 26.12.2016 року, який сповістив йому образливі та недостовірні відомості відносно нього. На думку позивача, зазначені відомості принижують його честь, гідність та ділову репутацію, завдають моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач підтримав позов з підстав, викладених у ньому та просив його задовольнити.

Відповідач у судове засідання не зявився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Проте, відповідних доказів на підтвердження поважності своєї неявки суду не надав.

Відповідно ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення у відсутності відповідача, що відповідає положенню ч. 2 ст. 158 ЦПК України.

Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді справи в судовому процесі на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 на своє звернення отримав відповідь від начальника Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Житомирській області ОСОБА_3 від 26.12.2016 року № 12377/36/3.3-11/2016., яка, на думку позивача, містить образливі та недостовірні відомості відносно нього, принижує його честь, гідність та ділову репутацію, завдаючи моральної шкоди, зокрема про те, що ОСОБА_2 вів себе по хамськи по відношенню до працівників поліції та державного виконавця, перешкоджав проведенню виконавчих дій, від отримання постанови відмовився в присутності понятих, про що було здійснено відповідний запис до постанови, а згодом, забравши свої речі та не передавши ключі та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу державному виконавцю, залишив місце проведення слідчих дій, погрожуючи поданням позову до суду.

Згідно п.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист людини і основоположних свобод, кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Разом з тим, за змістом зазначених норм, кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, в тому числі право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб, і не порушуючи їх прав.

Частиною 2 ст. 30 Закону України Про інформацію передбачено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі, або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобовязана переконатися в її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобовязана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування.

Згідно розяснення, що міститься у п.п. 15, 18, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи від 27 лютого 2009 року №1, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному житті тощо), яка на думку позивача, порушує її право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти, зокрема: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

У п. 16 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

У п. 19 цієї Постанови роз'яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Частиною 2 статті 47-1 Закону України «Про інформацію» передбачено, що оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази завдання відповідачем шкоди особистим немайновим правам та діловій репутації позивача.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивач не надав належних, достовірних, допустимих, достатніх доказів на підтвердження вимог, викладених в позовній заяві. Достовірність доказів це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування, а достатність це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу по суті. Позивач не довів факту розповсюдження відповідачем недостовірної інформації, що зачіпає її честь, гідність та ділову репутацію.

Позивачем не наведено фактів цілеспрямованого розповсюдження відповідачем оспорюваної інформації з метою принизити його честь, гідність та ділову репутацію, а також доказів на поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб.

Враховуючи вищезазначене, оскільки позивачем не надано належних, допустимих і достовірних доказів на підтвердження факту поширення відповідачем інформації, що зачіпає його честь, гідність та ділову репутацію, оцінюючи їх окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212 215, 218 ЦПК України, ст. ст. 23, 277, 297 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи від 27 лютого 2009 року № 1, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд м. Житомира шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: ОСОБА_4