У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкоду користуванні жилим приміщенням шляхом виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору міни недійсним, визнання права власності на нерухоме майно за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою його представником - ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 1 жовтня 2010 року між ним та ОСОБА_4укладено договір міни, за умовами якого останнійобміняв належні йому 30/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 на належну йому картину «ІНФОРМАЦІЯ_2» з доплатою у розмірі 240 тис.грн. Він виконав свої умови за договором, а відповідач - ні, не зняв з реєстрації за вищевказаною адресою усіх зареєстрованих осіб до 21 січня 2011 року та не виселився з будинкуразом з членами родини, чим створюєйому перешкоди уволодінні, користуванні та розпорядженні своїм майном.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив судусунути перешкоди у користуванні 30/100 частинами житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, виселити відповідачів з усіма проживаючими особами з указаного житлового будинку.

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що 30/100 частокспірного житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 є єдиним житлом для нього та його матері похилого віку.

Зазначав, що 25 березня 2009 року він взяв у борг у ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 35 240 доларів США, які повинен був повернути до 25 березня 2010 року і цього ж дня на забезпечення виконання своїх боргових зобов'язань уклав з дружиною останнього - ОСОБА_8, договір міни належної йому частини спірного житлового будинку на вазу «ІНФОРМАЦІЯ_1» з доплатою у розмірі 190 600 грн. У вказаний строк він частково повернув ОСОБА_7 борг у розмірі 25 тис. доларів США і для повного виконання зобов'язання перед ОСОБА_7 він звернувся до ОСОБА_3, який надав йому 10 240 доларів США, у зв'язку з чим між ними було укладено договір міни, за умовами якого він передав ОСОБА_3 30/100 частокспірного житлового будинку у власність на картину «ІНФОРМАЦІЯ_2» з доплатою у розмірі 240 тис.грн. Проте ніякого обміну не було, оскількивказана картина належала та належить до цього часу йому на праві власності і знаходиться у нього.

Договір міни укладався з ОСОБА_3 на забезпечення виконання боргових зобов'язань. Він повертав взяті в борг грошові кошти до того часу, поки ОСОБА_3 не було заарештовано. Право власності на спірну частину житлового будинку до цього часу зареєстровано за ним. Він з матір'ю продовжує проживати в цьому житловому будинку, сплачувати комунальні послуги,іншого житла не має, тому він не мав наміру відчужувати належну йому частину житлового будинку та помилявся стосовно правочину.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4, уточнивши позовні вимоги, на підставі ст. ст. 203, 215, 229 ЦК України просив суд: поновити йому пропущений строк звернення до суду, визнати недійсним договір міни від 21 жовтня 2010 року, повернувши сторони в первісний стан; визнати за ним право власності на 30/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_4 строк на звернення до суду з позовом. Визнано договір міни 30/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 на картину «ІНФОРМАЦІЯ_2» з доплатою у розмірі 240 тис. грн, укладений 21 жовтня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, повернувши сторони у первісний стан.

В іншій частині зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 30/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1.

У задоволенні позовних вимогОСОБА_3 про виселення інших осіб відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 та частково задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 помилявся стосовно того, який правочин укладався між ним та ОСОБА_3, вважав, що цей договір є забезпеченням його боргових зобов'язань перед останнім, оскільки він повертав борг частинами.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов ОСОБА_3 і відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, виходив із того, що ОСОБА_4 був ознайомлений з умовами договору міни, погодився з ними, про що свідчить вчинений ним власноручно у присутності нотаріуса підпис на вказаному договорі, після чого у ОСОБА_3 виникло право власності на 30/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1, тому наявні підстави для усунення перешкод у користуванні належним йому майном.

При цьому удаваний правочин не може бути визнаний судом недійсним.

Проте погодитись із такимивисновками апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційного не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та договору дарування, а також договору конкретного користування належало на праві власності 30/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1.

25 березня 2009 року між ОСОБА_4та ОСОБА_7 укладено договір позики, за умовами якого останній надав ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 35240 доларів США на строк до 25 березня 2010 року.

25 березня 2009 року між ОСОБА_4та дружиною ОСОБА_7 - ОСОБА_8, укладено договір міни, відповідно до якого ОСОБА_4 обміняв належні йому 30/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 на вазу «ІНФОРМАЦІЯ_1» з доплатою у розмірі 190 600 грн.

21 жовтня 2010 року договір міни, укладений 25 березня 2009 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_8 розірвано. Цього ж дня між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір міни, за умовами якого ОСОБА_4 обміняв належні йому 30/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 на картину «ІНФОРМАЦІЯ_2» з доплатою у розмірі 240 тис. грн.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

У ч. 1 ст. 229 ЦК Українирозкривається також зміст помилки, яка може призвести до недійсності правочину. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений.

Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо.

З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

За положеннями ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Проте апеляційний суд не звернув уваги на те, що 30/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 є єдиним житлом ОСОБА_4, не надав належної правової оцінки тому, що фактичної передачі зазначеної частини житлового будинку за договором міни не відбулось і ОСОБА_4 продовжує проживати за вищевказаною адресою та не врахував ці обставини при визначенні наявності чи відсутності помилки під час укладення договору міни від 21 жовтня 2010 року.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище положення закону уваги не звернув, не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником - ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик