Єдиний унікальний номер № 225/3706/16-ц
Провадження № 2/225/62/2017
Головуючий у справі: ОСОБА_1
Дзержинський міський суд Донецької області
РІШЕННЯ

іменем України

24 березня 2017 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Челюбєєва Є. В.,

з участю

секретаря Бондарчук Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Донбас», третя особа Виконавча дирекція Донецьке обласне відділення Фонду соціального страхування тимчасової втрати працездатності України про зміну формулювання підстав звільнення та дати звільнення, скасування наказів про надання відпусток без збереження заробітної плати, стягнення заборгованості із заробітної плати за час простою та середнього заробітку за час затримки розрахунку, стягнення вихідної допомоги при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 (надалі позивачі по справі) звернулися до суду з позовною заявою про зміну формулювання підстав звільнення та дати звільнення, скасування наказів про надання відпусток без збереження заробітної плати, стягнення заборгованості із заробітної плати за час простою та середнього заробітку за час затримки розрахунку, стягнення вихідної допомоги при звільненні.

Свої вимоги обґрунтовують тим, що знаходились у трудових відносинах з санаторієм профілакторієм «Шахтарські зорі», який не є самостійною юридичною особою, а є структурним підрозділом юридичної особи Публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Донбас». Починаючи з червня 2014 року роботу санаторію профілакторію «Шахтарські зорі» ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» було зупинено з ініціативи адміністрації підприємства, та до цього часу робота не поновлювалася. Про причини зупинення діяльності санаторію профілакторію його працівники, в тому числі і вони, адміністрацією підприємства не повідомлялися ані усно, ані письмово. Але офіційні та фактичні дані про загальновідомі події, які відбуваються у місті Донецьку через проведення антитерористичної операції, в тому числі з червня 2014 року та до теперішнього часу, безперечно свідчать про те, що робота санаторію профілакторію «Шахтарські зорі» призупинена в звязку з неможливістю здійснювати належне функціонування через проведення антитерористичної операції. Дана обставина безумовно підтверджує, що в санаторії профілакторії «Шахтарські зорі», розташованому в м. Донецьку, в зазначений період виникла ситуація, небезпечна для життя чи здоровя працівників санаторію, не з їх вини. З 1 червня 2014 року та по день їх звільнення з підприємства їм не нараховувалась та не виплачувалась заробітна плата. З 01 лютого 2016 року позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4. ОСОБА_5, ОСОБА_8 було звільнено на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, а позивачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з тих самих підстав, але відповідно з 02.04.2015 року та з 30.10.2014 року. Вважають підстави їх звільнення незаконними, та як на їх думку з зазначених вище підстав в санаторії профілакторії має місце простій, і за ними зберігається середній заробіток. Отже, написані ними в спірний період заяви про надання відпусток без збереження заробітної плати, оформлені з порушенням трудового законодавства, тому є нікчемними, більш того написані ними не з власної ініціативи, а внаслідок помилки під впливом деяких керівних працівників підприємства, які запевняли працівників санаторію профілакторію про скорий початок роботи та про відшкодування усіх заборгованостей із заробітної плати.

Такі дії відповідача призвели до порушення їх прав і законних інтересів.

Враховуючи відсутність конкретних підстав, передбачених законом, для надання їм відпусток без збереження заробітної плати, їхні заяви про надання відпусток без збереження заробітної плати не мають юридичної сили, а накази про надання працівникам зазначених відпусток є незаконними та підлягають скасуванню. Вважають, що за весь період простою їм має бути нараховано та виплачено заробітну плату в розмірі середнього заробітку. При цьому, вважають, що формулювання підстав їхнього звільнення у наказі про звільнення підлягає зміні на звільнення з підстав п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а саме у звязку із скороченням штату працівників, а дату звільнення має бути змінено на 28 березня 2016 року, тобто дату через два місяці після їх попередження про звільнення за скороченням штату працівників. З цих підстав, просять суд стягнути з відповідача на їх користь вихідну допомогу в звязку з звільненням за скороченням штату працівників в розмірі середнього місячного заробітку. Виходячи з цього, відповідач несе відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, тому повинний виплатити середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку.

В судове засідання позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 не зявилися, надавши суду письмові заяви, в яких просили розглянути справу без їх участі, заявлені позовні вимоги підтримують повністю, наполягають на їх задоволенні.

Представник відповідача в судове засідання не зявилася, надавши суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, заявлені позовні вимоги не визнає, оскільки вважає їх необґрунтованими і недоведеними в суді. В обґрунтування своїх заперечень надала письмові пояснення, з яких вбачається, що до складу ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» входить санаторій профілакторій «Шахтарські Зорі» (надалі - СП), який згідно з Положенням, затвердженим керівником шахтоуправління, є його відокремленим підрозділом , але не є юридичною особою. Керівництво СП здійснювалось головним лікарем ОСОБА_9, яка до 31.03.2016 року була працівником шахтоуправління і здійснювала керівництво СП на підставі виданої їй довіреності. Відповідно до Положення та виданої довіреності, головний лікар СП не мала права здійснювати прийом на роботу та звільняти з роботи працівників СП. Таким чином, трудовий договір з працівниками може бути укладений тільки директором ПАТ «Шахтоуправління «Донбас». За даними відділу кадрів, серед працівників ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» відповідачі не значилися, накази про прийом на роботу не видавалися через відсутність їхніх заяв роботодавцю, трудові книжки позивачів у відділі кадрів підприємства не знаходились. Заяви про прийом на роботу написані позивачами по справі на імя головного лікаря СП. Так, відповідно до Положення та наказу МОЗ України СП є установою санаторно курортного типу, часткове фінансування якого здійснюватиметься за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності України. Отже, саме за рахунок Фонду повинна була проводитися оплата праці та оплата тимчасової непрацездатності медичних працівників СП, з якими власником СП укладені трудові договори. Штат медичного персоналу СП встановлюється відповідно штатним нормативам правління Фонду. У звязку з тим, що санаторій профілакторій «Шахтарські Зорі» знаходиться в м. Донецьку, тобто на непідконтрольній Україні території, фінансування його було припинено. Відповідно до листа Фонду від березня 2015 року, заборгованість по заробітній платі по СП за 2014 рік числиться за Фондом і буде сплачена після повернення територій Донецької та Луганської областей під контроль органів державної влади України. Разом з цим, вважає незаконними вимоги позивачів щодо виплати позивачам заробітної плати за час простою підприємства, оскільки наказ про оголошення простою на ПАТ «Шахтоуправління «Донбас», в тому числі і по СП «Шахтарські Зорі» не видавався через відсутність простою з ініціативи власника. У звязку з проведенням антитерористичної операції на території Донецької області, враховуючи місце розташування шахт відповідача в містах, де велися активні бойові дії, та з метою збереження життя і здоровя своїх працівників, в ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» був виданий наказ № 880 від 30.07.2014 року про те, що відсутність працівників на робочому місці з 01.08.2014 року до закінчення дії обставин, що створюють загрозу життю і здоровю, вважати відсутність з поважних причин і не звільняти таких працівників за прогули з п. 4 ст. 40 КЗпП України. Таким чином, відсутність працівників відповідачів в цей період на робочому місці не було простоєм в понятті трудового законодавства. В цей період від позивачів по справі не надходило заяв до адміністрації відповідача. В архіві СП, переданому головним лікарем також відсутні заяви позивачів про надання їм відпусток без збереження заробітної плати в спірний період. Пізніше діяльність підприємства поступово стала відновлюватися, проте на імя головного лікаря від позивачів по справі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 за період з липня 2015 року по січень 2016 року стали надходити власноруч написані ними заяви про надання їм відпусток без збереження заробітної плати по причині проведення антитерористичної операції в Донецькій області. На той час позивачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 робітниками СП вже не були. Оскільки діючим трудовим законодавством України передбачені такі відпустки, роботодавець не мав права відмовити позивачам у наданні відпусток без збереження заробітної плати. Таким чином, навіть якщо допустити те, що позивачі були б працівниками відповідача, то порядок надання їм головним лікарем СП відпусток без збереження заробітної плати повністю відповідає вимогам чинного трудового законодавства України. Твердження позивачів про те, що заяви про звільнення за власним бажанням були написані ними не по своїй волі, нічим не підтверджуються, тому вони є надуманими і необґрунтованими. За таких обставин, підстав для зміни формулювання звільнення не має. Виходячи з цього, вважає всі інші вимоги щодо стягнення заробітної плати за час простою, середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнення вихідної допомоги при звільненні необґрунтованими. Просить суд повністю відмовити в задоволенні заявлених вимог.

Представник третьої особи Виконавчої дирекції Донецького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в судове засідання не зявився, надавши письмову заяву в якій просив розглянути справу у його відсутності. При цьому, надав суду письмові заперечення, в яких заявлені позовні вимоги не визнає, пояснюючи це тим, що відповідно до Порядку часткового фінансування санаторіїв профілакторіїв за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності № 16 від 25.02.2009 року часткове фінансування санаторіїв профілакторіїв за рахунок коштів Фонду здійснюється в межах асигнувань, передбачених бюджетом Фонду за статтею «Оздоровчі заходи» та кошторисами програм відділень Фонду щодо відновлення здоровя застрахованих осіб і членів їх сімей, тому кошти надані на часткове фінансування безпосередньо повязані з наданням санаторієм профілакторієм заходів з оздоровлення. Відповідно до положень даного Порядку часткове фінансування санаторію профілакторію підприємства, установи та організації за рахунок коштів Фонду здійснюється за умови його фінансування власником на рівні не менше від обсягу кошів, що мають бути виділені з бюджету Фонду та обовязковою умовою такого фінансування є те, що санаторій профілакторій повинен бути функціонуючим закладом стаціонарного, амбулаторного без харчування та змішаного типу із стаціонарною і амбулаторною формами обслуговування з безперервним або сезонним графіком роботи. В січні 2014 року між Донецьким обласним відділенням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та відповідачем по справі був укладений договір на часткове фінансування санаторію профілакторію промислових підприємств за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, який на даний час через ситуацію, яка склалася в м. Донецьку внаслідок проведення антитерористичної операції, вважається втраченим. Згідно звіту за формою 16 ФСС з ТВП за 2014 рік, наданого відповідачем до Донецького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності вбачається, що початок періоду функціонування за планом та фактично з 20.01.2014 року, а завершення періоду функціонування за планом передбачалось 30.12.2014 року, а фактично здійснився 26.06.2014 року. Тому, фінансування СП «Шахтарські Зорі» ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» здійснено за період його фактичної роботи, тобто до 26.06.2014 року. Період, коли санаторій профілакторій не працює з будь яких підстав, не надає послуги з оздоровлення застрахованих осіб, не виконує план оздоровлення не підлягає фінансуванню за рахунок коштів Фонду. Відповідно до тимчасового Порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей від 07 листопада 2014 року № 595 в населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообовязкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади. Казначейське обслуговування місцевих бюджетів за видатками та кредитуванням у населених пунктах на тимчасово неконтрольованій території здійснюється після повернення такої території під контроль. Разом з цим повідомив, що оплата простоїв не з вини працівників відповідно до діючого законодавства України з оплати праці відноситься до додаткової заробітної плати, виплата якої покладається на роботодавця, в даному випадку на санаторій профілакторій «Шахтарські Зорі» ПАТ «Шахтоуправління «Донбас», а не на Донецьке обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КЗпП України, Законом України «Про відпустки» та іншими нормативно правовими актами щодо трудових правовідносин.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, що позивачі по справі ОСОБА_2, починаючи з 02 жовтня 2000 року. ОСОБА_3 з 01 червня 2001 року, ОСОБА_4 з 25 вересня 2000 року, ОСОБА_5 з 04 жовтня 2000 року, ОСОБА_6 з 01 квітня 2008 року, ОСОБА_7 з 19 лютого 2001 року, ОСОБА_8 з 02 жовтня 2000 року безперервно перебували у трудових відносинах з санаторієм профілакторієм «Шахтарські Зорі» Публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Донбас» (а.с. 13-17; 18-22; 23-24; 25-26; 27; 28; 29).

Свою діяльність санаторій профілакторій «Шахтарські Зорі» ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» здійснює на підставі Положення про санаторій профілакторій «Шахтарські Зорі», затвердженого директором ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» від 01.04.2014 року (а.с. 95-99) (надалі - Положення).

Відповідно до п.2 п.п. 2.2 Положення зазначений санаторій профілакторій є відокремленим підрозділом ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» і здійснює свою діяльність від його імені без статусу юридичної особи.

Санаторій профілакторій «Шахтарські Зорі» ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» очолює головний лікар, який призначається на посаду та звільняється власником санаторію профілакторію і діє на підставі виданої ним довіреності (п. 1 п.п. 1.9).

Згідно п.п. 2.1 Положення про санаторій профілакторій «Шахтарські Зорі», затвердженого директором ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» від 01.04.2014 року, санаторій профілакторій є закладом санаторно курортного типу, основною функцією якого є надання послуг, повязаних із санаторно курортного лікування, та оздоровленням застрахованих осіб, членів їх сімей.

Відповідно до п.п. 2.8 Положення (а.с. 96) часткове фінансування санаторію профілакторію «Шахтарські Зорі» ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» за рахунок коштів Фонду здійснюється за умови його фінансування власником на рівні не менше від обсягу коштів, що мають бути виділені з бюджету Фонду.

Розділом ІІ Положення визначено, що обовязковою умовою фінансування є те, що санаторій профілакторій повинен бути функціонуючим закладом стаціонарного, амбулаторного без харчування та змішаного типу із стаціонарною і амбулаторною формами обслуговування з безперервним або сезонним графіком роботи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі були прийняті на роботу в санаторій профілакторій «Шахтарські Зорі» ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» на підставі письмових заяв, написаних ними власноруч на імя головного лікаря санаторію профілакторію (а.с. 101-104).

В період часу, починаючи з 01.07.2015 року по 31.01.2016 року позивачі ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_8 знаходились у відпустці без збереження заробітної плати, наданої їм на підставі письмових заяв, написаних ними власноруч (а.с. 106-117).

В матеріалах справи є письмові заяви позивачів ОСОБА_6 і ОСОБА_7 про звільнення їх на підставі ст. 38 КЗпП України, а саме за власним бажанням відповідно з 02.04.2015 року та з 30.10.2014 року (а.с. 120).

Наказом № 21-К від 22.10.2014 року позивач ОСОБА_7 звільнена з 30.10.2014 року на підставі заяви про звільнення за власним бажанням (а.с. 121).

Наказом № 2-К від 30.03.2015 року позивач ОСОБА_6 звільнена з 02.04.2015 року на підставі заяви про звільнення за власним бажанням (а.с. 122).

Наказом № 3-К від 29.01.2016 року позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_8 звільнені з 31.01.2016 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України згідно їх письмових заяв (а.с. 122).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Мотивуючи позовні вимоги в частині визнання незаконними та скасування наказів про надання відпустки без збереження заробітної плати, а також стягнення заробітної плати за час простою позивачі зазначили, що у звязку з проведенням АТО на території Донецької області, відповідач призупинив роботу, тобто на підприємстві був простій. В той же час працівникам про це не повідомили, відправили всіх у відпустку без збереження заробітної плати, хоча повинні були нараховувати їм заробітну плату у розмірі середньомісячного заробітку.

Однак суд не погоджується з такими доводами позивачів, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 34 КЗпП України, простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Порядок оплати часу простою визначений статтею 113 КЗпП України.

Зокрема, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що у справах за позовами про оплату простою необхідно виходити як із правил ст. 113 КЗпП, так і з відповідних норм інших актів законодавства, маючи на увазі, зокрема, таке: за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для здоров'я чи життя працівника не з вини працівника, за ним зберігається середній заробіток; відповідно до ч. 3 ст. 84 КЗпП у разі простою підприємства (установи, організації) з незалежних від працівників причин власник або уповноважений ним орган (роботодавець) може у визначеному колективним договором порядку надавати відпустки без збереження або з частковим збереженням заробітної плати. За цих умов надання відпустки не ставиться у залежність від подання працівником заяви і термін перебування в ній не входить до часу оплачуваного простою, якщо це передбачено колективним договором.

Таким чином, оплата часу простою в розмірі середнього заробітку передбачена у випадках, коли за відсутності вини працівника виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища.

Крім того, як простій можуть бути кваліфіковані лише ті випадки, коли працівник приходить на роботу, але не працює з причин відсутності матеріально-технічного забезпечення виробництва, незабезпечення технологічною документацією, несправності устаткування, простою з інших причин, не пов'язаних з виною працівника. Якщо працівник через простій самовільно не приходить на роботу чи іде з роботи, він не має права вимагати оплати відповідного часу простою з підстав, передбачених ст. 113 КЗпП України. До того висновку прийшов Верховний суд України, про що зазначив в своїй ухвалі від 13.07.2011 року у справі № 6-21724св10.

Як встановлено судом, після початку проведення АТО в Донецькій області наказом № 880 від 30.07.2014 року ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» відповідно до Указу Президента України від 14.04.2014 року № 405/2014, керуючись розясненнями Міністерства соціальної політики України (лист № 7302/3/14-14/13 від 08.07.2014 року), враховуючи місце розташування шахт відповідача в містах, де велися активні бойові дії, та з метою збереження життя і здоровя своїх працівників, було прийнято рішення, що відсутність працівників на робочому місці з 01.08.2014 року до закінчення дії обставин, що створюють загрозу життю і здоровю, необхідно вважати відсутністю з поважних причин і не звільняти таких працівників за прогули на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 106).

Також судом зясовано, що наказ про оголошення простою на ПАТ «Шахтоуправління «Донбас», в тому числі по СП «»Шахтарські зорі» не видався через відсутність простою з ініціативи власника.

Згідно даних з табелів обліку використання робочого часу (а.с. 142-194) працівника санаторію профілакторію, позивачі, а саме ОСОБА_7 до 31.10.2014 року, ОСОБА_6 до 02.04.2015 року, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8 до 31.01.2016 року були відсутні на роботі з інших причин, ніж через простій на підприємстві.

Судом встановлено, що позивачі по справі, починаючи з серпня 2014 року фактично не виконували своїх трудових обовязків, на роботу не приходили, а з липня 2015 року по січень 2016 року позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8 знаходились у відпустках без збереження заробітної плати, наданих їм керівництвом санаторію профілакторію на підставі їх письмових заяв.

При цьому суд не погоджується з доводами позивачів по справі з приводу того, що накази про відпустки без збереження заробітних плат видані з порушенням трудового законодавства України з наступних підстав.

Державні гарантії та відносини, повязані з відпусткою, регулюються Конституцією України, Законом України «Про відпустки», Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно правовими актами України.

Відповідно до ст. 4 цього Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року № 504/96-ВР працівнику може бути установлена відпустка без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Тривалість відпусток визначається цим Законом, іншими законами та нормативно правовими актами України і незалежно від режимів та графіків роботи розраховується в календарних днях (статті 5 Закону України «Про відпустки»).

Згідно ч. 1 п. 18 ст. 25 Закону України «Про відпустки» відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обовязковому порядку, в тому числі працівникам на період проведення антитерористичної операції у відповідному населеному пункті з урахуванням часу, необхідного для повернення до місця роботи, але не більш як сім календарних днів після прийняття рішення про припинення антитерористичної операції.

Така відпустка надається за бажанням працівника в обовязковому порядку і сприятиме збереженню робочих місць за такими працівниками, зарахуванню періоду їх відсутності на роботі у звязку з проведенням антитерористичної операції до стажу роботи та дасть змогу таким працівникам вжити заходів для збереження свого життя і здоровя без ризику втрати роботи.

Відповідно до наказу керівника Антитерористичного центру при СБУ від 07.10.2014 № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення», районами проведення АТО визначені Донецька та Луганська області (без виключень).

Отже, судом встановлено, що позивачі по справі мали право на отримання відпусток без збереження заробітної плати на підставі ч.1 п.18 ст. 25 Закону України «Про відпустки» на період проведення антитерористичної операції у відповідному населеному пункті з урахуванням часу, необхідного для повернення до місця роботи, але не більш як сім календарних днів після прийняття рішення про припинення антитерористичної операції.

Виходячи з системного аналізу вищезазначених положень КЗпП України, керівництво санаторію профілакторію правомірно позивачам по справі ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8 на підставі їх заяв надали відпустки без збереження заробітної плати.

При цьому суд звертає увагу, що позивачам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такі відпустки до дня звільнення не надавали, оскільки вони до підприємства з відповідними заявами не зверталися. Як вже зазначено судом в період з 01.08.2014 року до дня звільнення вони не виходили на роботу з причини проведення АТО і їх не звільнили на підставі відповідного наказу по ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» № 880 від 30.07.2014 року.

Таким чином, в ході судового розгляду доводи позивачів про незаконність винесених наказів про надання відпусток без збереження заробітної плати, а також про наявність у відповідача перед ними заборгованості із заробітної плати через простій на підприємстві не підтвердилися, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8в частині зміни формулювання та дати їх звільнення, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та у звязку з порушенням строків її виплати, стягнення вихідної допомоги, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої незалежності.

Згідно ч. 1 ст.38 КЗУпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Зі змісту цієї норми закону вбачається, що за відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності такої домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі зазначили, що 27.01.2016 року їм було вручено письмове попередження про скорочення чисельності працівників, а через декілька днів після запевнень про сплату заборгованості із заробітної плати, позивачі під тиском написали заяви про звільнення з роботи за власним бажання.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року, по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Даючи оцінку доводам позивачів про те, що адміністрація підприємства примушували їх написати заяви про звільнення за власним бажанням суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Позивачі по справі в обґрунтування своїх позовних вимог в цій частині посилаються саме на те, що в санаторії профілакторії «Шахтарські Зорі» ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» відбулися зміни в організації виробництва і праці, в результаті чого мало місце скорочення штату працівників.

В доведеність даного факту, позивачами по справі ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 до позовної заяви були додані письмові повідомлення керівництва санаторію профілакторію про скорочення чисельності робітників та подальше їх вивільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 11-12). Зазначені повідомлення ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 отримали 27 січня 2016 року.

В той же час, відповідно до інформації представника відповідача (а.с. ) № 15-455 від 20.03.2017 року встановлено, що наказ № 2 від 22.01.2016 року про скорочення чисельності робітників санаторію профілакторію «Шахтарські Зорі» ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» шахтоуправлінням не видавався. При цьому, суду не надано інформації про наявність такого наказу в архіві санаторію профілакторію «Шахтарські Зорі» чи наявності іншого наказу ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» про скорочення чисельності робітників зазначеного санаторію профілакторію.

Натомість, в матеріалах справи є копії письмових заяв позивачів по справі про звільнення їх з санаторію профілакторію «Шахтарські Зорі» ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Зазначені заяви написані позивачами по справі власноруч з зазначенням часу їх звільнення (а.с. 119-121). На підставі письмових заяв позивачів по справі про звільнення їх за власним бажанням, керівництвом санаторію профілакторію «Шахтарські Зорі» ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» були складені відповідні накази про звільнення цих робітників (а.с. 121-122).

Таким чином, в ході судового розгляду доводи позивачів щодо написання ними заяв про звільнення за власним бажанням під тиском адміністрації підприємства не підтвердилися, а відповідно до ст. 60 ч. 4 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тому, суд вважає, що звільнення позивачів на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства, у звязку з чим позовні вимоги про зміну формулювання та дати звільнення задоволенню не підлягають.

Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та у звязку з порушенням строків її виплати, стягнення вихідної допомоги є похідними від попередніх позовних вимог про зміну формулювання та дати звільнення, суд вважає, що в задоволенні цих вимог також необхідно відмовити.

Керуючись ст. 10, 60, 88, 212 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Донбас», третя особа Виконавча дирекція Донецьке обласне відділення Фонду соціального страхування тимчасової втрати працездатності України про зміну формулювання підстав звільнення та дати звільнення, скасування наказів про надання відпусток без збереження заробітної плати, стягнення заборгованості із заробітної плати за час простою та середнього заробітку за час затримки розрахунку, стягнення вихідної допомоги при звільненні відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Донецької області через Дзержинський міський суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: