Головуючий суду 1 інстанції - Максименко О.Ю.
Доповідач - Дронська І.О.
Справа № 409/2360/16-ц
Провадження № 22ц/782/204/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року. Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного

суду Луганської області в складі:

головуючого Дронської І.О.

суддів: Карташова О.Ю., Яреська А.В.,

за участю секретаря Попової Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 08 лютого 2017року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Луганської міської ради про визнання права власності

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що вона, на підставі рішення постійно діючого третейського суду при асоціації "Юридична група "Верітас" від 02.10.2006р. № 11/09-2006. є власником нерухомого майна - будівлі магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1., який був побудований на земельній ділянці, яка, на підставі договору оренди від 22.06.2005 року була передана позивачу міською радою під будівництво та розміщення будівлі магазину та благоустрію прилеглої території. Право власності, у встановленому законом порядку, позивач зареєструвала в м. Луганську у державного реєстратора 19.10.2006 р. (реєстраційний номер 16443953). Станом на теперішній час її право власності на будівлю магазину не змінювалось та не припинялось. До 2014року позивач постійно проживала в м. Луганську, а у 2014 році вимушена була залишити свій дім та виїхати з м. Луганська у зв'язку із проведенням АТО у м.Луганську. Правовстановлюючий документ на будівлю магазину (рішення третейського суду) залишився за місцем проживання позивача в м. Луганську. На теперішній час рішення третейського суду втрачене, оскільки її помешкання частково розграбовано невідомими особами. Отримати дублікат рішення третейського суду вона не може, з тих підстав, що всі документи третейського суду також залишилися в м. Луганську. Відсутність првовстановлюючого документу порушує її право власності, оскільки вона не має можливості здійснити відчуження майна. У зв'язку з чим позивач просить визнати за нею право власності на будівлю магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 08.02.2017року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Луганської міської ради про визнання права власності на будівлю магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 відмовлено у повному обсязі за необґрунтованістю.

Не погоджуючись із рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 08 лютого 2017 року позивачем ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Сторони, яких було повідомлено належним чином про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явились, від останніх заяв про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надійшло. Справу розглянуто на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України без участі сторін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником будівлі магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, який був побудований на земельній ділянці, яка була передана позивачу Луганською міською радою на підставі договору оренди від 22.06.2005 р. під будівництво та розміщення будівлі магазину та благоустрій прилеглої території.

Право власності ОСОБА_2 на будівлю зазначеного магазину набуто на підставі рішення постійно діючого третейського суду при асоціації "Юридична група "Верітас" від 02.10.2006 р. № 11/09-2006, яке позивач зареєструвала у встановленому законом порядку у державного реєстратора 19.10.2006 р. м. Луганська, (реєстраційний номер 16443953).

Також судом першої інстанції було встановлено, що рішення постійно діючого третейського суду при асоціації "Юридична група "Верітас" від 02.10.2006 р. № 11/09-2006 позивачем втрачено, оскільки помешкання позивача частково розграбовано невідомими особами. Отримати дублікат рішення третейського суду позивач ОСОБА_2 не має можливості, оскільки всі документи третейського суду також залишилися в м. Луганську - непідконтрольній Україні території.

З наданої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, вбачається, що власником будівлі магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, є позивач ОСОБА_2

Зазначені обставини повністю відповідають матеріалам справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції керувався ст..ст.2, 3, 12 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та достовірності цих відомостей та використанні їх у спорі, у спрямуванні дій особи на набуття, зміну або припинення цих прав, а також п.1.1. гл.2 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом МЮУ 22.02.2012року № 296/5, та враховуючи, що право власності ОСОБА_2 на будівлю магазину зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і у паперовому вигляді підтвердження не потребує, а станом на теперішній час право власності позивача на будівлю магазину не змінювалось та не припинялось та визнано державою, а третіми особами не оспорюється, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

Проаналізував наявні дані, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції поспішно, без належного дотримання норм матеріального та процесуального права, повно та всебічно не дослідив і не оцінив обставини по справі та надані сторонами, в їх сукупності, всі докази, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, що призвело до помилкового висновку та неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст.10,60 ЦПК України).

Як вірно встановлено судом першої інстанції позивач ОСОБА_2 є власником будівлі магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Право власності ОСОБА_2 на будівлю зазначеного магазину набуто на підставі рішення постійно діючого третейського суду при асоціації "Юридична група "Верітас" від 02.10.2006 р. № 11/09-2006, яке позивач зареєструвала у встановленому законом порядку у державного реєстратора 19.10.2006 р. м. Луганська.

Рішення постійно діючого третейського суду при асоціації "Юридична група "Верітас" від 02.10.2006 р. № 11/09-2006, на підставі якого позивачем ОСОБА_2 набуто право власності на будівлю магазину втрачено, отримати дублікат рішення третейського суду позивач ОСОБА_2 не має можливості, оскільки всі документи третейського суду залишилися в м. Луганську - непідконтрольній Україні території.

Підставою позову про визнання права власності позивач зазначає втрату документу, що посвідчує право власності на спірну будівлю магазину, що виключає можливість реалізації права власності та відчуження майна.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

На підставі вищезазначених встановлених обставин як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем доведена наявність права власності на будівлю магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 втрата правовстановлюючого документу на зазначену будівлю магазину та неможливість отримання дублікату цього документу (рішення постійно діючого третейського суду при асоціації "Юридична група "Верітас" від 02.10.2006 р. № 11/09-2006).

Щодо вимоги ОСОБА_2 про визнання в судовому порядку права власності останньої на нерухоме майно - вищезазначену будівлю магазину.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності спрямовані на усунення перешкод у здійсненні останньою свого права власності, у зв'язку із втратою правовстановлюючих документів на будівлю магазину, для констатації перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно та реалізації цього права, у тому числі й розпорядження майном.

Як зазначено позивачем остання має намір припинити своє право власності на будівлю магазину шляхом її відчуження.

Відповідно до ст..657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

При вирішенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції вірно курувався Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом МЮУ 22.02.2012року № 296/5, але дійшов помилкового висновку про те, що для вчинення нотаріальних дій щодо відчуження майна достатньо державної реєстрації права власності, яке у паперовому вигляді підтвердження не потребує.

Посилаючись на п.1.1. гл.2 розділу II зазначеного Порядку, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що не потребує документального підтвердження тільки державна реєстрація права власності, а не набуття власником права власності на нерухоме майно, що відчужується, що потребує документального підтвердження та надання нотаріусу для вчинення нотаріальних дій відповідних документів щодо підстав набуття цього права власності.

Так, відповідно до глави п.1.2. глави 7 Порядку, право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором; свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права на утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства тощо.

При цьому дійсно, надання документу про державну реєстрацію права власності, у разі коли державну реєстрацію права власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, відповідно до закону проведено без видачі документа, що посвідчує реєстрацію права власності не потребується, оскільки таку інформацію нотаріус може отримати шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_2 доведена необхідність визнання права власності на нерухоме майно- будівлю магазину у судовому порядку, оскільки, при втраті правовстановлюючого документу на будівлю магазину та неможливість отримання дублікату рішення постійно діючого третейського суду при асоціації "Юридична група "Верітас" від 02.10.2006 р. № 11/09-2006, на підставі якого позивачем ОСОБА_2 набуто право власності на будівлю магазину, право власності ОСОБА_2 на будівлю магазину, при зверненні до нотаріусу для нотаріального посвідчення правочину про відчуження, може бути підтверджено, відповідно до п.1.2. глави 7 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, тільки рішенням суду про визнання права власності ОСОБА_2 на це нерухоме майно.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення по справі;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягає застосуванню.

З урахуванням зазначених обставин, переглянувши рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, повно та всебічно не дослідив і не оцінив обставини по справі, що призвело до невірного вирішення справи по суті, а тому, на підставі ст. 309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності.

Керуючись ст.ст.303,304, п.2.ч.1 ст.307, ст..ст.309,313,314,316,317,319ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 08 лютого 2017року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Луганської міської ради про визнання права власності скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на будівлю магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги.

Головуючий

Судді: