Справа № 473/5926/14-ц
РІШЕННЯ

іменем України

"20" квітня 2017 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі: головуючої судді Ротар М.М., при секретарі Фінько О.П.

За участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на майно як на частку в спільній сумісній власності. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначила, що з березня 2004 року до січня 2012 року проживала спільно з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу та здійснювали будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1. Оскільки будівництво будинку не було завершено та його не було введено в експлуатацію, то позивачка просила визнати за нею право власності на частину будівельних матеріалів, які були використані під час будівництва будинку, будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 27 березня 2017 року позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 право власності на будівельні матеріали та обладнання, що були використання під час будівництва літньої кухні на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 були залишенні без розгляду.

В судовому засіданні позивач та її представник уточнили позовні вимоги, просили встановити факт проживання з відповідачем однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з березня 2004 року по січень 2012 рік. Також просили визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на будівельні матеріали та обладнання, що були використані для будівництва господарських будівель та споруд, які знаходяться на земельній ділянці по АДРЕСА_1 загальною вартістю 44793 грн.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позову, пояснив, що з позивачкою вони зустрічалися періодично, іноді вона залишалася у нього на декілька днів, однак як сім'я вони не жили, спільне господарство не вели. Земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 була придбана ним особисто в 2003 року, на ній була вже побудована літня кухня та господарські споруди, в подальшому в 2015 році він здійснив реконструкцію вказаних будівель, при цьому використовував будівельні матеріали, що купував за особисті кошти.

Вислухавши пояснення сторін, свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд прийшов до наступного.

Враховуючи те, що спірні правовідносини виникли після 01.01.2004 року, вони регулюються Сімейним кодексом України.

Статтею 3 Сімейного кодексу України (далі СК України) встановлено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно зі ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови №11 від 21.12.2007 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при застосуванні ст.74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

З аналізу норм діючого законодавства убачається, що ознаками фактичних шлюбних відносин є: факт спільного співжиття жінки та чоловіка; взаємна матеріальна допомога та підтримка; взаємне визнання та виявлення подружніх відносин перед третіми особами; наявність спільного побуту, спільне виховання дітей та інші обставини, що свідчать про проживання жінки та чоловіка однією сім'єю.

В силу частини першої ст. ст. 57, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Факт проживання позивача з ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_3 однією сім'єю підтвердили допитані у судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_12, ОСОБА_9, ОСОБА_11

Зокрема, свідок ОСОБА_7 пояснила, що знає сторони з 2006 року, проживає з ними по сусідству, неодноразово була у них вдома, сторони купили по сусідству земельну ділянку, будували господарські споруди, тримали господарство.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона є подругою позивачки ОСОБА_1, сторони проживали разом, вона неодноразово була у них в гостях, вели вони себе як сім'я, робили ремонти в будинку, будували господарські споруди, позивачка виконувала домашню роботу, готувала, прибирала, їздили разом на відпочинок.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що сторони проживали разом спочатку в будинку тітки, потім купили земельну ділянку, вели себе як чоловік та дружина. Припинили вони проживати в 2012 році. Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що працювала разом з позивачкою, неодноразово була у них в гостях, разом святкували дні народження, їздили на море, вели спільне господарство, відносини у них були до 2013 року.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що сторони познайомилися в 2004 році, спочатку проживали на квартирі в м. Вознесенську, потім вони винаймали у неї житло, робили ремонт в будівлі по АДРЕСА_1, де потім мешкали, вели спільне господарство, святкували дні народження,їздили на відпочинок. Припинили відносини 2012 році.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснювала, що сторони почали зустрічатися в 2004 році. Відповідач з речами переїхав на квартиру, що була розташована по АДРЕСА_2, яку вони винаймали. Потім проживали у її сестри в літній кухні. 2005-2006 році купили земельну ділянку по АДРЕСА_1, робили там ремонт, вона їм допомагала матеріально. Розійшлися вони в 2012 році

До показів свідка ОСОБА_13, яка в судовому засіданні давала пояснення що її син ОСОБА_3 дійсно зустрічався з позивачем ОСОБА_1, однак вони як сім'я не існували, суд відноситься критично, оскільки дані покази спростовуються матеріалами кримінального провадження №0001497 за заявою ОСОБА_6 від 30.05.2013 року, під час розгляду якого свідок давала пояснення, що дружина її сина ОСОБА_1 погрожувала їй. (а.с.5 кримінального провадження). Крім того в кримінальному провадженні № 0001595 за заявою ОСОБА_6 від 09.06.2013 року свідок ОСОБА_6 давала пояснення та зазначала позивача ОСОБА_1., як колишня невістка. (а.с.3 провадження).

Крім того висновком за матеріалами перевірки ЄО № 2360 за заявою ОСОБА_3 вбачається, що сам відповідач ОСОБА_3 зазначає ОСОБА_1 як колишню співмешканку.

Крім показів свідків, факт спільного проживання чоловіка та жінки без шлюбу також підтвердився письмовими доказами, а саме матеріалами кримінальних проваджень № 000169, №0001497 та № 0001595, фотознімками, які містяться в матеріалах справи. (а.с. 153- 165), вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 жовтня 2012 року (а.с.19).

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 08 червня 2016 року № 6-2253цс15, за правилами ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно із ч. 4 ст.368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Так, позивач ОСОБА_1 після уточнення позовних вимог просила визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 будівельні матеріали та обладнання, що були використані для будівництва господарських будівель та споруд, які знаходяться на земельній ділянці по АДРЕСА_1, загальною вартістю 44793 грн.

Так в судовому засіданні було встановлено, що відповідачу ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого 27.09.2012 року на підставі рішення Вознесенської міської ради від 25 травня 2010 року №17 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,1000 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. (а.с.45)

Відповідно до рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради № 174 від 24.10.2006 року на вказаній земельній ділянці ОСОБА_3 було дозволено будівництво індивідуального житлового будинку площею 30,94 кв.м., загальною площею 77,81 кв.м. та господарських споруд: сараю розміром 4х4, літньої кухні розміром 7х4., по АДРЕСА_1. (а.с.83).

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1, що був виготовлений станом на 23 січня 2015 року, за вказаною адресою було побудовано літню кухню Б-1 - рік побудови 1996 площею 21,3 кв.м., прибудова б-1 площею 32,2 кв.м., навіс В-1 площею 22,4 кв.м., рік побудови 2015, сарай Г-1 площею 28,9 кв.м. - рік побудови 2015, вбиральня Д-1 - площею 1,4 кв.м. рік побудови 2015. (а.с.126-128).

Крім того з інвентарної справи № 10564 на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.18) вбачається, що попереднім власником земельної ділянки пл. 1000 кв.м., яка знаходиться в АДРЕСА_1 був ОСОБА_14 на підставі рішення виконкому Вознесенської мської ради № 50 від 29.03.2000 року. На земельній ділянці були побудовані: літня кухня Б-1, тамбур б-1, басейн № 1. Також з інвентарної справи вбачається, що станом на 03 лютого 2015 року на земельній ділянці, що належить ОСОБА_3 на підставі державного акта на право приватної власності на землю, виданого згідно рішення Вознесенського міської ради від 25.05.2010 року № 17, що розташована за адресою АДРЕСА_1 побудовані літня кухня Б-1, навіс В-1, сарай Г-1, вбиральня Д-1, споруда №1, огорожа 2-4 вартістю 71082 грн. (а.с.33). Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пояснили, які здійснювали перевезення будівельних матеріалів та здійснювали будівельні роботи, що будівництво літньої кухні та господарських будівель по АДРЕСА_1 було розпочато відповідачем в 2013 році, до цього часу на вказаній земельній ділянці була побудована літня кухня та інші господарські споруди, які не були придатні для проживання.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що її син ОСОБА_3 дійсно придбав в 2003 році земельну ділянку, на якій були розташовані господарські будівлі. В 2012 році він розпочав будівництво літньої кухні та інших будівель, під час якого були використання будівельні матеріали, що перевозилися з с. Степове, де вона на той час мешкала.

Дана обставина також не оспорювалася позивачем, яка дійсно зазначала, що в 2003 році відповідач придбав земельну ділянку у ОСОБА_14, в подальшому оформив документи на право власності, на момент придбання земельної ділянки на ній вже були побудовані господарські споруди, однак вони не були придатні для проживання, в зв'язку з чим і здійснювалося ними будівництво та ремонт під час їх спільного проживання.

Отже, оскільки в судовому засіданні не підтвердилося належними та допустими доказами факт створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, не було підтверджено час придбання майна, а саме те, що вказане майно було набуто під час їх спільного проживання, а також позивачем не надано доказів джерела набуття майна (кошти, за які таке майно було набуте), то суд приходить до висновку, що в цій частині позовних вимог необхідно відмовити.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 3, 62 СК України, ч.1 ст.14 , ст.ст.215, 218, п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, - задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім'єю без шлюбу з період з березня 2004 року по січень 2012 рік.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України.

Суддя: М.М. Ротар