Справа № 645/6006/16-ц
Провадження № 2/645/616/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 квітня 2017 р. м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Федорової О.В.

при секретарі судового засіданні ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом:

ОСОБА_2

до ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5

ОСОБА_6

про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про усунення перешкод в користуванні квартирою № 6 будинку № 27 по пров. П'ятигорському в м. Харкові, шляхом виселення відповідачів. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, в якій за домовленістю між нею та її рідним братом ОСОБА_3, мешкає останній та члени його сімї відповідачі у справі. Позивач наголосила, що згідно з існуючою між ними домовленістю, відповідачі мешкатимуть у цій квартирі до тих пір, доки їй не знадобиться користуватися вказаною квартирою, а вона буде мешкати в квартирі АДРЕСА_2 за місцем реєстрації відповідачів. Позивач стверджує, що у вересні 2016 року вона повідомила відповідачів про намір користуватися своїм правом власника проживати у належній їй квартирі, проте на неодноразові звернення до відповідачів з вимогою звільнити належну їй квартиру, отримувала відмову.

Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення її прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб.

Представник позивача за довіреністю ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд задовольнити позов.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не зявились, 19.04.2017 року надали через канцелярію суду заяву, в якій просили відкласти розгляд справи, призначений на 19.04.2017 року у звязку з необхідністю виїзду за межі Харківської області у сімейних справах та просили надати їм можливість особисто прийняти участь у розгляду даної справи по суті (а.с. 142).

Відповідач ОСОБА_5 та його представники за довіреністю ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в судове засідання не зявились, 19.04.2017 року через канцелярію суду надійшла заява представника 3 відповідача ОСОБА_9, в якій він просив відкласти розгляд справи, призначений на 19.04.2017 року у звязку з зайнятістю представників ОСОБА_5 в інших цивільних справах (а.с. 141).

Згідно з умовами ч. 3 ст. 27 ЦПК України, відповідач та його представник зобовязані добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки. До заяв 1 та 2 відповідачів, а також представника 3 відповідача не надано доказів, які б свідчили про їхню неможливість брати участь в судовому засіданні 19.04.2017 року.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 157 ЦПК України строк розгляду цивільної справи є обмеженим. Справа надійшла до суду 16 грудня 2016 року.

Подача відповідачами клопотань спрямованих на штучне затягування судового процесу, суперечить, зокрема, вимогам статті 6 Конвенції про захист праві людини і основоположних свобод (ОСОБА_9, 4 листопада 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»), стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Таким чином, суд не знайшов підстав для задоволення вищевказаних заяв 1 і 2 відповідачів та представника 3 відповідача про відкладення розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилась, матеріали справи містять її заяву про розгляд справи та ухвалення рішення за її відсутності (а.с. 50).

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

Квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачу ОСОБА_2: 1/2 частина на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 01.07.1999 року органом приватизації житлового фонду ВАТ «Харківський тракторний завод» р. № 1291, та 1/2 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 10.10.2008 року Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою р. № 1-1396 (а.с. 5, 6, 7, 81-82, 114).

Згідно з довідкою з місця проживання про склад сімї та прописку від 06.12.2016 року за № 3798 у квартирі АДРЕСА_3 зареєстрована одна особа власник квартири ОСОБА_2 з 12.03.1980 року (а.с. 8).

01.12.2016 року позивачем направлено на адресу фактичного проживання відповідачів: АДРЕСА_4 вимогу, в якій вона просила невідкладно надати їй ключі від житлового приміщення за вказаною адресою і не чинити перешкод у користуванні квартирою, та зазначити про дату і час, де вона зможе отримати ключі від вхідної двері до квартири. Відповідь на вимогу позивач просила направити на її адресу у 10-денний термін з дня отримання (а.с. 19). Вказана вимога отримана 19.12.2016 року дружиною ОСОБА_3 (тобто ОСОБА_4М.), про що міститься її підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с. 20, 21).

Разом з тим, за твердженням позивача відповідачі до цього часу не звільнили належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_3, не надали їй ключі від вхідної двері цієї квартири, у звязку з чим вона позбавлена законного права власника користуватися своїм житлом.

Суд критично оцінює посилання представника 3 відповідача за довіреністю ОСОБА_9 у судовому засіданні 13.04.2017 року на те, що ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_3 на час звернення позивача з позовом до суду та на теперішній час не проживають, оскільки воно не підтверджено належними та допустимими доказами.

Разом з тим, суд приймає до уваги наданий представником позивача у судовому засіданні 19.04.2017 року оригінал уточненої позовної заяви ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання договору міни дійсним від 13.04.2017 року, яку представник ОСОБА_2 отримав в судовому засіданні по справі № 645/5297/16-ц, в якій зазначено, що після смерті ОСОБА_10, який помер 20.03.2007 року, усі позивачі (у справі № 645/5297/16-ц) стали мешкати разом у квартирі АДРЕСА_3, а відповідач (ОСОБА_2) у квартирі АДРЕСА_2 (а.с. 143-146).

Крім того, представником позивача на підтвердження існування перешкод у користуванні ОСОБА_2 вищевказаною квартирою № 6 в будинку № 27 по пров. П'ятигорському в м. Харкові наданий талон-повідомлення № 7467 від 18.04.2017 року, з якого вбачається, що від ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_5 Немишлянським ВП прийнято заяву, яку зареєстровано в журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення (а.с. 149). При цьому, представник позивача пояснив, що 18.04.2017 року ОСОБА_2 у його присутності намагалась потрапити до належної їй квартири АДРЕСА_3, однак відповідачі відмовились відчинити двері квартири, у звязку з чим позивачем було викликано співробітників поліції.

Разом з тим, зі змісту вказаного талону-повідомлення № 7467 від 18.04.2017 року не вбачається заяву про яке саме кримінальне правопорушення прийнято Немишлянським ВП ГУНП у Харківській області за вказаною адресою від ОСОБА_2, у звязку з чим суд не приймає цей талон-повідомлення в якості належного та допустимого доказу у справі.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 8 Європейської конвенції з прав людини, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом її є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Судовим розглядом встановлено, що відповідачі не відносяться до членів сімї позивача в розумінні вищенаведених норм діючого законодавства, оскільки вони не належать до подружжя, дітей, батьків, а також інших осіб, які за законом можуть бути визнані членами сімї ОСОБА_2, оскільки позивач та відповідачі постійно не проживають разом і не ведуть спільного господарства.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника квартири вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Враховуючи, що позивач не має правового обов'язку забезпечувати житлом відповідачів, які не є членами її сім'ї, та приймаючи до уваги, що позивач, як власник квартири АДРЕСА_1, звернулась до відповідачів з вимогою про виселення з належної їй на праві приватної власності квартири, яка відповідачами до цього часу не виконана, суд дійшов висновку, що позивач має право вимоги усунення перешкод у користуванні нею шляхом виселення відповідачів з цієї квартири.

Таким чином, в ході судового розгляду цієї справи знайшли своє підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами обставини, на які позивач посилалася в обґрунтування своєї позовної вимоги, у звязку з чим позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

За клопотанням представника позивача, судові витрати по сплаті судового збору суд залишає за позивачем ОСОБА_2.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 57, 60, 61, 79, 88, 169, 197, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 власністю квартирою № 6 в будинку № 27 по провулку Пятигорському у місті Харкові, шляхом виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_6.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, через Фрунзенський районний суд м. Харкова. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.В. Федорова