УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ЗавгородньоїІ.М., Червинської М.Є.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Департаменту освіти виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про поновлення на роботі, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 22 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, у якому просила:

- визнати недійсним та скасувати розпорядження №327 о/с від 31 серпня 2016 року про звільнення її з посади директора Кременчуцької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 Кременчуцької міської ради Полтавської області за п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з закінченням строку дії трудового договору (контракту);

- поновити її з 31 серпня 2016 року на вказаній посаді;

- визнати контракт з керівником закладу освіти комунальної власності

від 17 червня 2015 року, укладений між нею та відповідачем таким, що укладений безстроково;

- стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01 вересня 2016 року і по дату ухвалення рішення у справі;

- стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 січня 2017 року позов задоволено частково.

Скасовано розпорядження №327 о/с від 31 серпня 2016 року «Про звільнення ОСОБА_4.» з посади директора Кременчуцької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 Кременчуцької міської ради Полтавської області

31 серпня 2016 року за п.2 ст.36 КЗпП України у зв'язку з закінченням строку дії трудового договору(контракту).

Поновлено ОСОБА_4 з 31 серпня 2016 року на посаді директора Кременчуцької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 Кременчуцької міської ради Полтавської області.

Стягнуто з Департаменту освіти виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 серпня 2016 року по 16 січня 2017 року в сумі 33 741 грн 12 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 січня 2017 року виправлено описку у резолютивній частині вказаного рішення щодо суми стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зазначено суму «17 301 грн 40 коп.» замість неправильної «33 741 грн 12 коп.».

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 22 лютого 2017 року апеляційні скарги Департаменту освіти виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області та ОСОБА_4 відхилено, рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 січня 2017 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про повне задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення Департаменту освіти виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позов в частині поновлення та стягнення середнього заробітку та відмовляючи у задоволенні позову в іншій частині, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, та виходили із того, що за два місяці до закінчення строку контракту, сторони 13 червня

2016 року уклали додаткову угоду до вищезазначеного контракту від 17 червня 2015 року, в якій дійшли згоди, про продовження його дії, та визначили новий строк з 01 вересня 2016 року по 31 серпня 2017 року, додаткова угода є чинною, і у встановленому законом порядку не розривалася, недійсною не визнавалася, а факт її укладення відповідачем у справі не спростований, дійшовши обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, оскільки відповідно до п. 6.1. контракту строк його дії визначено до 31 серпня 2017 року.

Також обґрунтованим є висновок судів попередніх інстанцій щодо відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_4 про визнання контракту з керівником закладу освіти комунальної власності від 17 червня 2015 року укладеним між нею та відповідачем, оскільки строковий трудовий договір було укладено за власним бажанням ОСОБА_4, вимога про визнання трудового договору недійсним останньою не заявлялася, характер і специфіка роботи керівника навчального закладу передбачають можливість укладення строкового договору.

Судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки відповідно до ст. 61 ЦПК України позивач не довела належними та допустимими доказами тих обставин, на які вона посилалася.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

З огляду на вищевикладене та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 22 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

І.М. Завгородня

М.Є. Червинська