АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 756/13748/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/6334/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Шумейко О.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.

21 вересня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Саліхова В.В., Прокопчук Н.О.

при секретарі - Горак Ю.М.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 2 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», ОСОБА_4, треті особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гавловська Ірина Олексіївна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Світло юа компані», ОСОБА_6 про визнання недійсним договору іпотеки, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 2 березня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним іпотечний договір від 7 лютого 2008 року № 44.02-13-102/1, укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4.

Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, представник ПАТ «Укрсоцбанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить суд рішення скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають значення для справи, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що у жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору іпотеки, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що у березні 2015 року ОСОБА_3 набув право власності на нежитлові приміщення АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_7

Зазначив, що у червні 2015 року йому стало відомо про існування цивільної справи за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, предметом якої є вказані нежитлові приміщення, належні йому на праві власності.

Також йому стало відомо, що між відповідачами укладено договір іпотеки від 7 лютого 2008 року, за умовами якого в іпотеку банку передані майнові права на незакінчене будівництво - вбудоване приміщення, розташоване в житловому будинку за адресою: м. Київ, вул. Маршала Тимошенко,21, корп. 6, оф. 2.

Зазначив, що на момент вчинення оспорюваний правочин суперечив положенням статті 5 Закону України «Про іпотеку», за приписами якої не було передбачено можливості передачі в іпотеку майнових прав на об'єкти, що будуються.

Крім того, сторони договору іпотеки не дійшли згоди щодо усіх істотних умов, передбачених ст. 18 Закону України «Про іпотеку», а саме: не вказано ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРЮ, ФОП та адресу постійного місця проживання фізичної особи.

У зв'язку із викладеним, просив суд визнати недійсним з 7 лютого 2008 року договір іпотеки від 7 лютого 2008 року № 44.02-13-102/1, з усіма додатками та доповненнями, укладений між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4

Судом встановлено, що між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 було укладено договір відновлювальної кредитної лінії від 7 лютого 2008 року № 44.29-48-79/П, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_4 траншами у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 15 907 500 грн. зі сплатою 16 % річних та комісій, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 6 лютого 2018 року. В подальшому додатковою угодою від 11 червня 2008 року № 1 до кредитного договору процентну ставку було збільшено до 19 % річних.

7 лютого 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 було укладено договір відновлювальної кредитної лінії №44.29-48-80/П, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_4 траншами у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 3 150 000 доларів США зі сплатою 13 % річних та комісій, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 6 лютого 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаними кредитними договорами 7 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір № 44.02-13-102/1, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав в іпотеку банку майнові права на незакінчене будівництвом вбудоване приміщення другого поверху житлового будинку, будівництво якого здійснювалося за адресою: АДРЕСА_1, оф.2 у м. Києві, на першому поверсі (між осями 6-7, А-Г); на другому поверсі (між осями 6-8, А-Г) та (між осями 8-11, А-Д), загальною проектною площею 162,41 кв. м та 1/2 щитової вбудованих приміщень на першому поверсі загальною проектною площею 7,81 кв. м, загальна проектна площа вбудованого приміщення становить 170,22 кв. м.

Після звершення будівництва приміщень по АДРЕСА_1, вказане нерухоме майно прийнято в експлуатацію з реєстрацією в установленому порядку за ОСОБА_4 права власності на нежилі приміщення з № 1 по № 13 (групи приміщень № 55а), загальною площею 196, 2 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

З витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек та витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, виданих 7 лютого 2008 року, вбачається, що до вказаних реєстрів внесено відомості про обтяження іпотекою майнових прав ОСОБА_4 на вищевказані незакінчені будівництвом приміщення.

Пунктом 1.10 іпотечного договору передбачено, що після завершення будівництва та прийняття в експлуатацію нерухомого майна, а також після оформлення та реєстрації в установленому чинним законодавством України порядку права власності на нього за іпотекодавцем, збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки.

27 листопада 2009 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна на підставі свідоцтва про право власності від 19 листопада 2008 року, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу Головного управління комунальної власності м. Києва від 19 листопада 2009 року, за ОСОБА_4 на праві приватної власності зареєстровано нежилі приміщення з № 1 по № 13 (групи приміщень № 55а) офіс загальною площею 196,20 кв. м, які розташовані по АДРЕСА_1.

Також судом встановлено, що 16 серпня 2012 року в рамках ліквідаційної процедури відбувся аукціон з продажу майна ОСОБА_4, внаслідок якого згідно договору купівлі-продажу від 16 серпня 2012 року, укладеному між ліквідатором, що діяв в інтересах ФОП ОСОБА_4, та TOB «Еквенто», товариство придбало належні ОСОБА_4 нежилі приміщення з № 1 по № 13 (групи приміщень № 55а) офіс загальною площею 196,20 кв. м, які розташовані в АДРЕСА_1 (літ. А).

ТОВ «Еквенто» здійснило реконструкцію придбаних на аукціоні нежитлових приміщень, виділило їх у два окремих об'єкти: нежитлове приміщення № 59, загальною площею 140,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, корп. 6, та нежитлове приміщення № 60, загальною площею 55,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, корп. 6. та після проведення реконструкції отримало свідоцтва про право власності, видані Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві 2 серпня 2013 року.

Відповідно до договорів купівлі-продажу від 19 вересня 2013 року, укладених між ТОВ «Еквенто» та ОСОБА_7, продавець передав, а покупець прийняв у власність нежитлове приміщення № 59, загальною площею 140,5 кв. м. та нежитлове приміщення № 60, загальною площею 55,7 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, корп. 6.

Відповідно до договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення від 28 березня 2015 року, укладених між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, продавець передав, а покупець прийняв у власність спірні нежитлові приміщення.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на час вчинення оспорюваного правочину, предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору.

Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором.

Вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.

У відповідності до положень ч.ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. (ст. 204 ЦК України).

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на час вчинення оспорюваного правочину іпотекодавець не набув право власності на вказані вбудовані приміщення як об'єкт нерухомості або як об'єкт незавершеного будівництва, державну реєстрацію прав не здійснював.

Крім того, судом зазначено, що чинним на час вчинення оспорюваного правочину законодавством не було передбачено передачу в іпотеку майнових прав на нерухомість.

Проте з таким висновком суду повною мірою погодитись не можна, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що на час укладання спірного договору іпотеки майнових прав Закон України «Про іпотеку» не визначав майнові права як предмет іпотеки.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що на час укладення спірного іпотечного договору поняття «іпотека майнових прав» та норми регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у Законі України «Про іпотеку» були відсутні, а саму угоду від 7 лютого 2008 року було укладено з порушенням положень ст. 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час їх укладення), оскільки майнові права на об`єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25.12.2008 року №800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до законодавчих актів України, у тому числі до Закону України «Про іпотеку».

Разом з тим, заперечуючи проти позову, представник ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності.

Статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з положеннями ч.3, ч.4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представник відповідача, у своїй заяві, наполягав на застосуванні строків позовної давності, що є, на його думку, підставою для відмови у позові, так як строк позовної давності закінчився, поважність пропуску строків для звернення до суду позивачем не доведено.

У відповідності до роз'яснень, викладених у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_3 дізнався про порушення своїх прав у липні 2015 року, коли був залучений у якості відповідача у цивільну справу за зверненням банку з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки на підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 2015 року він є власником предмета іпотеки, тому до нього перейшли всі права та обов'язки іпотекодавця за договором іпотеки у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Зазначені обставини встановлені судом і викладені у Постанові Верховного суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16.

Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється статтею 23 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Отже, усі дії, вчинені до переходу права власності на предмет іпотеки до позивача, обов'язкові для нього так само, як вони були обов'язкові для іпотекодавця.

Таким чином, позивач прийняв на себе всі права та обов'язки іпотекодавця за іпотечним договором № 44.02-13-102/1 від 7 лютого 2008 року, а тому строки позовної давності щодо оскарження цього договору поширюються і на нього.

При вирішенні питання недійсності правочину перевірці підлягають обставини, які існували саме в момент його вчинення.

У даному випадку, моментом початку перебігу строку позовної давності є дата вчинення оспорюваного договору - 7 лютого 2008 року, тоді як до суду позивач звернувся у жовтні 2016 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги щодо безпідставного незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень ч. 4 ст. 267 ЦПК України такими, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 2 березня 2017 року скасувати, ухваливши нове наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», ОСОБА_4, треті особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гавловська Ірина Олексіївна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Світло юа компані», ОСОБА_6 про визнання недійсним договору іпотеки відмовити.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення, може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді