Провадження № 2/712/429/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

заочне

24 квітня 2017 року Соснівський районний суд міста Черкаси в складі:

головуючого судді - Мельник І.О.

з участю секретаря - Хоменко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. свої вимоги мотивує тим, що вона - ОСОБА_1, є власником квартири АДРЕСА_1. Даний факт підтверджується витягом про реєтрацію рпава вланості на нерухоме майно та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 17.04.2007. Відповідно до довідки про склад сім'ї, виданої 14 листопада 2016 року № 34 Житлово - Будівельним кооперативом № 57 «Медик-2», у даній квартирі зареєстровані : ОСОБА_1, син - ОСОБА_4, донька - ОСОБА_5, онучка - ОСОБА_6 та онучка ОСОБА_3. Останняза вищевказаною адресою не проживає з листопада 2012 року, оскільки ОСОБА_4 був одруженийрозлучився з матір"ю дитини - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка у листопада 2012 року разом з донькою переїхала на постійне міце проживання в іншу місцевість. Оскільки реєстрація ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, в домоволодінні, яке належить позивачці на праві власності обмежує її у праві розпорядження своєю власністю, просить визнати малолітню ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняти її з реєстраційного обліку.

В судове засідання позивачка не з"явилася, скерувала заяву про розгляд справи за її відсутності, надала згоду на ухвалення заочного рішення.

Відповідачка в судове засідання не з"явилася, судове доручення про окремий допит за місцем її фактичного проживання виконане не було в зв"язку знеявеою останньої до Жовтневого районного суду м.Харкова.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.

У зв"язку з неякою сторін фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалася.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановленою, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 17.04.2007, технічним паспортом, виданим ЧООБТІ інвентарний номер № 26685, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП „ЧООБТІ" номер витягу 14683141 від 25.05.2007.

За адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 - власник, ОСОБА_4 - син, ОСОБА_5 - дочка, ОСОБА_7 - онучка, ОСОБА_3 - онучка, що підтверджується довідкою про склад сім'ї № 34 від 14.11.2016 виданою Житлово - будівельним кооперативом №57 „МЕДИК - ІІ".

Факт непроживання ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 з листопада 2012, підтверджується актом про відсутність/не проживання особи за місцем реєстрації від 01.05.2013 та від 14.11.2016.

Згідно з ч. 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належить право володіти, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до 1, 2, статті 319 Цивільного кодексу України власник володіти, користуватися розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення із зняттям останнього з реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст. 242 ЦК України батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

За змістом ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

На спростування доводів позивача відповідач всупереч вимогам ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України не надала суду доказів, котрі б підтверджували факт їх проживання у спірній квартирі або поважність причин не проживання у цій квартирі.

Згідноз ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Враховуючи те, що відповідач з донькою не проживає у спірній без поважних причин понад рік, тому, згідно з ч.2 ст. 405 ЦК України вона вважається такою, що втратила право на користування цим житлом.

Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що відповідач ОСОБА_2 та її малолітня дочка ОСОБА_3 не проживає в спірній квартирі без поважних причин, а тому втратили право користування житловим приміщенням, в зв'язку з чим остання підлягає визнанню такою в судовому порядку.

На підставі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволенню.

Позовні вимоги в частині визнання малолітньої ОСОБА_3, такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1, є доведеними та підлягають до задоволення.

Згідно з ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви зареєстрованої особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

На підставі викладеного, ст.ст. 64, 156 ЖК України, ст.405 ЦК України, керуючись ст.ст.3, 10, 11, 60, 88, 208-209, 212, 213, 214-215, 224- 226 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання задовольнити.

Визнати малолітню ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1, із зняттям її з реєстраційного обліку.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк апеляційної скарги з дня проголошення рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий І.О.Мельник