САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №206/1558/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2017 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Румянцева О.П.

при секретарі Бакум І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Дніпро в особі Дніпровської міської ради, третя особа Восьма дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на майно в порядку набувальної давності, -

ВСТАНОВИВ:

23 березня 2017 року представник позивача звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Територіальної громади міста Дніпро в особі Дніпровської міської ради, третя особа Восьма дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на майно в порядку набувальної давності. В обґрунтування своїх вимог представник посилається на наступне. Рішенням Виконавчого комітету Самарської районної ради м. Дніпропетровська від 23.06.1986 року ОСОБА_1 та його дружині ОСОБА_2 була надана трьох кімнатна квартира за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. А.Барто, 19/36. Квартира складається з трьох кімнат площею 17,1 кв.м., 12,1 кв.м., 8,2 кв.м. 14.06.2004 року рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Під час шлюбу, 16.09.1978 року народився син ОСОБА_3 23.06.2004 року позивач звернувс до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2, третя особа КП ЖРЕП Самарського району в м. Дніпропетровськ, про зміну договору найму житлового приміщення. Суд вирішив змінити договір найму житлового приміщення квартира АДРЕСА_1, виділивши в користування ОСОБА_1 кімнату площею 12,1 кв.м., ОСОБА_2 і ОСОБА_3 кімнати площею 8,2 кв.м. та 17,1 кв.м. Кухню, коридор, ванну та туалет залишив в спільному користуванні. 27.10.2004 року позивач зареєстрував право власності на свою частку квартири. 09 квітня 2005 року померла ОСОБА_2 На час смерті вона проживала в сумісній квартирі з позивачем. В цей час ОСОБА_3 знаходився в місцях позбавлення волі, а у ОСОБА_2 інших родичів немає і тому організацію та витрати на поховання на себе взяв позивач. Невдовзі, після звільнення з місця позбавлення волі, 24 липня 2006 року помер ОСОБА_3 Крім ОСОБА_1 у нього інших родичів не було і тому усі витрати по похованню ніс позивач. З 2004 року і по теперішній час позивач зареєстрований та проживає за вищевказаною адресою, сплачує усі платежі повязані з утриманням квартири квартплата, тепло та інше, як за свою частку так і за частку, яка була визначена за рішенням суду за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не оформили право власності. Представник позивача просив суд ухвалити рішення, яким визнати за позивачем право власності на 2/3 частки квартири за адресою: м. Дніпро, вул. Агнії Барто, 19/36, на підставі набувальної давності.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі на підставі обставин, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник третьої особи Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, але надіслав пояснення, у яких просив розглядати справу за його відсутності.

Вислухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідача, дослідивши письмові докази, що містяться у матеріалах справи, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 27.06.1978 р., шлюб зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Самарського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис №278, від якого мали сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.38).

Квартира АДРЕСА_2, яка складалася з трьох кімнат площею 17,1 кв.м., 12.1 кв.м., 8,2 кв.м. була надана ОСОБА_1 та його дружині ОСОБА_2 на підставі рішення Виконавчого комітету Самарської районної ради у м. Дніпропетровську від 23.06.1986 року (а.с.39-40).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14.06.2004 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с.41).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2004 року, змінено договір найму житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_2, шляхом виділення в користування ОСОБА_1 кімнату площею 12,1 кв.м., ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кімнати площею 8,2 кв.м. та 17,1 кв.м. Кухню, коридор, ванну та туалет залишено в спільному користуванні (а.с.39-40).

27.10.2004 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на 33/100 частину квартири АДРЕСА_3, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно розпорядження №7/143-04 від 27.10.2004 року (а.с.30).

09.04.2005 року ОСОБА_2 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №419 (а.с.42).

24.07.2006 року помер ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №928 (а.с.43).

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд виходить з наступного.

В обґрунтування вимог про визнання права власності на спірну квартиру представник позивача посилається на те, що позивач протягом більш ніж десять років відкрито та безперервно володіє та користується зазначеним нерухомим майном, а отже у відповідності до положень ст.344 ЦК України, набув права власності на неї в порядку набувальної давності.

Однак, суд не може погодитися із такими доводами представника позивача з огляду на наступне.

Відповідно до положень п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, тому положення ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року.

При цьому суд виходить з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Добросовісність є однією із засад цивільного законодавства, наряду зі справедливістю та розумністю відповідно до ст.3 ЦК України.

За змістом наведеної норми права, позивач має довести, окрім безперервності, відкритості і давності володіння нерухомим майном, щодо якого у нього відсутні підстави для володіння і набуття права власності, ще і інші обставини, які мають суттєве значення для справи, зокрема, добросовісність володіння, відсутність інших осіб, які претендують на спірне майно.

Таким чином, зазначена норма права визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю, оскільки володіння має бути добросовісним, тобто позивач не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'являти законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Тобто виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей ст. ст.15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим позивач, який заявив про давність володіння і вважає, що у нього є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності.

Суд вирішуючи даний спір приймає до уваги, що спірна квартира не є чужим майном для позивача ОСОБА_1, оскільки, відповідно до відмітки про реєстрацію позивача в паспорті, позивач починаючи з 05.12.1989 року був прописаний та постійно проживав разом із своєю колишньою дружиною ОСОБА_1 до моменту її смерті та своїм сином ОСОБА_3 до моменту його смерті та після їх смерті продовжує бути зареєстрованим та постійно проживати в їх квартирі, яка розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Агнії Барто, 19/36, а отже суд приходить до висновку, що позов про визнання права власності за набувальною давністю не може бути пред'явлений позивачем, який володіє майном по волі власників і завжди знав хто є власниками даної квартири, що у розумінні ст. 344 ЦК України, позбавляє його можливості захистити своє право шляхом визнання права власності за набувальною давністю.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки Законом чітко визначений порядок визнання за позивачем права власності на спірну квартиру, положення ст.344 ЦК України на ці правовідношення поширюватися не можуть.

Враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що представником позивача обрано невірний спосіб захисту його прав, у звязку з чим заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.344 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-64, 169, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя О.П.Румянцев