Справа № 465/5142/14 Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С.М.
Провадження № 22-ц/783/1750/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого Мікуш Ю.Р.,

суддів Павлишина О.Ф., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.І.

З участю представника позивача ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа Франківський районний відділ міграційної служби у м. Львові про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні квартирою, позбавлення права користування квартирою та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6, про визнання права власності за ОСОБА_3 на 1/10 частку квартири,-

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваним рішенням суду в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_5- ОСОБА_2 В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення в частині відмови в задоволенні первісного позову незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права. Стверджує, що суд безпідставно не застосував до даних правовідносин ч.1 ст.317, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321, ст.391, ст.405, ч.1 ст.406 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», що потягло неправильне вирішення справи в частині відмови в задоволенні первісного позову. Зазначає, що відповідно до ст.405 ЦК України житлове приміщення, яке мають право займати члени сім'ї власника житла, визначається його власником, однак в даному випадку жодного приміщення, яке б виділяся відповідачці для проживання позивач не визначав. Вказує на те, що істотними обставинами в даній справі є те, що спірна квартира є однокімнатною та не може використовуватися для проживання осіб різної статі за виключенням коли це одна сім'я та що позивач немає іншого житла крім спірної квартири. Зазначає, що після розірвання шлюбу позивач та відповідач є різними сім»ями та не можуть продовжувати займати дане житло разом. Щодо строку позовної давності, то вважає, що такий не пропущений, оскільки підставою вказаного позову є перш за все розірвання шлюбу, яке відбулося 19.04.2014 року. Крім цього, позовна давність до вимог про усуненя перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном не застосовується, оскільки такі правовідносини мають триваючий характер. Рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову вважає законнним та обгрунтованим. Просить рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову, в решті рішення суду залишити без змін.

Заслухавши пояснення представника позивача адвоката ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що позивач ОСОБА_5Т.є власником спірної квартири відповідно до реєстраційного посвідчення від 23.05.2002 року, записаного в реєстрову книгу №37 за реєстровим номером 20669. Квартира знаходиться у м.Львові вул. Яреми 4/11 та складається з однієї кімнати житловою площею 16,8 кв.м та кухні. Загальна площа квартири 29,9 кв.м..

У квартирі зареєстровані троє осіб - це сам власник квартири ОСОБА_5, його син ОСОБА_6 та колишня дружина ОСОБА_3, що підтверджується довідкою ЛКП «Вулецьке» № 683 від 05.08.2013 року.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_5 просить усунути перешкоди у користуванні квартирою, позбавивши свою колишню дружину ОСОБА_3 права користуватися квартирою.

Вважає, що квартира є його особистою власністю, оскільки подарована йому на підставі договору дарування квартири від 18.05.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського МНО ОСОБА_7 Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 09.04.2014 року шлюб між ним та відповідачкою розірвано, а відтак ОСОБА_3 є чужою людиною у його квартирі.

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України (далі ЦК) власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Із змісту статті 383 ЦК власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім»ї, інших осіб.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_5, суд першої інстанції з посиланням на статтю 156,157 ЖК України вірно зазначив, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, а відтак позовні вимоги позивача ОСОБА_5 не грунтуються на вимогах Закону.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції.

Статтею 156 Житлового кодексу України (далі ЖК) передбачено, що члени сім»ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім»ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на житло в особи, членами сім»ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім»ї.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВСУ від 05.11.2014 року у справі №6-158цс/14, яка в силу вимог статті 360-7 ЦПК є обов»язковою для всіх судів України.

Пункт1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов»язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» ( рішення у справі Powell and Rayner v. the U. K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U. R., 24.11.1986), так і на наймача ( рішення у справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Доводи апеляційної скарги в частині щодо площі квартири та що квартира є однокімнатною, не спростовують висновків суду, оскільки відповідачка по справі набула право користування квартирою, будучи членом сім»ї власника. Тільки новий власник вправі в порядку ст. 156 ЖК, ст.405 ЦК ставити питання про усунення перешкод квартирою шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку передбачених законом.

У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім»ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу.

За приписами статтей 9,156,157 ЖК сам факт припинення сімейних відносин із власником квартири не позбавляє колишніх членів його сім»ї права користування займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього житлового приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім»ї власник житлового будинку (квартири) має відповідно до статті 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч.1 статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 308 Цивільного процесуального кодексу України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вище зазначені обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне і обгрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 ОСОБА_8 в і д х и л и т и .

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 02 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сил из моменту її проголошення, може бути оскаржена до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: О.Ф. Павлишин

ОСОБА_9