АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/7802/13-ц Головуючий у 1-й інстанції
№ провадження 22-ц/774/595/К/17 Папарига В.А.
Категорія - 20 ( I ) Доповідач Барильська А.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області

в складі : головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

за участі секретаря: Гладиш К.І.,

за участі: представника відповідача за основним позовом ОСОБА_2 - ОСОБА_3;

позивача за основним позовом ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу представника відповідача за основним позовом ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 29 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про виселення, вселення, зобов'язання не чинити перешкоди, визначення порядку користування квартирою та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 ОСОБА_9, ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним в частині одного покупця, визнання права власності на 1/4 частину квартири,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про виселення, вселення, зобов'язання не чинити перешкоди та визначення порядку користування квартирою, позов в послідуючому уточнила.

В обґрунтування своїх вимог, позивач послалася на те, що вона перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах з середини 2011 року до початку 2013 року. У період спільного проживання ними була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1. Згідно договору купівлі-продажу їй належить 1/4 частина вказаної квартири. На початку 2013 року відповідач ОСОБА_2 фактично вигнав її з квартири разом з дитиною. Відповідач перешкоджає в користуванні вищевказаною квартирою, не дозволяє забирати речі, що залишилися в квартирі та взагалі не дозволяє проживати в квартирі, співвласником якої вона є. На даний час відповідач мешкає у спірній квартирі разом з ОСОБА_5, яка є його цивільною дружиною. Вказує, що вона має намір проживати разом з неповнолітньою дитиною лише в одній кімнаті.

На підставі вище наведеного позивач просила суд винести рішення, яким виселити з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_5 Вселити позивача до квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, визначити порядок користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, надавши позивачу у користування ізольовану кімнату, позначену на технічному паспорті на дану квартиру цифрою "2", площею 12,9 кв.м. з балконом площею 2,9 кв.м. надати у користування відповідача ОСОБА_2 дві інші кімнати - "7" та "5", площею 17,5 кв.м. з балконом площею 0,8 кв.м. та 9,5 кв.м., відповідно кухню, коридор, ванну, туалет залишити у загальному користуванні. Зобов'язати відповідача ОСОБА_2 не чинити їй перешкоди у користуванні вказаним житловим приміщенням.

26 лютого 2016 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_8, про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним в частині одного покупця та визнання права власності на 1/4 частину квартири.

В обґрунтування позову послався на те, що між ОСОБА_9, ОСОБА_8 від імені якого діяла по довіреності ОСОБА_10 - продавцями та ОСОБА_2, ОСОБА_4 - покупцями 19.10.2012 року було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який посвідчений державним нотаріусом третьої Криворізької державної нотаріальної контори Риковою Т.В. за реєстровим номером 2-1790.

За договором купівлі-продажу покупці придбали квартиру у наступних частинах: ? частини придбано ОСОБА_2, 1/4 частина придбана ОСОБА_4

Вказує, що з 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 почали мешкати разом у трикімнатній квартирі, яка належала позивачу особисто за адресою АДРЕСА_2. Сторони бажали створити сім'ю, відповідачка вмовила позивача на продаж належної йому квартири та здійснення купівлі квартири ближче до її батьків на м-ні Східному. Так, позивач в один день здійснив продаж квартири на м-н Гірницькому та в той же день вчинив купівлю по вул. Водоп'янова, що в повні мірі доводить існування у позивача коштів на придбання спірної квартири. Так, 19.10.2012 року державним нотаріусом Третьої державної нотаріальної контори Риковою Т.В. було посвічено договір купівлі-продажу кватири АДРЕСА_2, за реєстровим номером 2-1788. Після отримання коштів від проданої квартири ОСОБА_2 в той же день 19.10.2012 року здійснив купівлю квартири АДРЕСА_1 в повному обсязі за особисті кошти у розмірі 22500 доларів США, що підтверджується договором завдатку від 18.09.2012 року та розпискою від 19.10.2012 року, відповідно до яких вбачається, що фактично вартість квартири складає 22500,00 доларів США за домовленістю між продавцями та ОСОБА_2, яка лише ОСОБА_2 в повному обсязі у день купівлі квартири передана представнику одного із власників квартири ОСОБА_10 Договір купівлі-продажу спірної квартири укладений також 19.10.2012 року, посвідчений тим же нотаріусом за реєстровим № 2-1790, що є також доказом того, що ОСОБА_2 здійснив купівлю спірної квартири, за кошти отримані від продажу належної йому особистої квартири. Вказує, що фактично стороною покупця в повному обсязі є ОСОБА_2 та оскільки ОСОБА_4 усіляко намагається позбавити позивача права на розпорядження та користування належним йому майном, позивач змушений звертатись до суду.

На підставі вищевикладеного, позивач за зустрічним позовом просив суд визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладеним між ОСОБА_9, ОСОБА_8, від імені якого діяла на підставі довіреності ОСОБА_10 та ОСОБА_2, ОСОБА_4, посвідчений 19.10.2012 року державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Риковою Т.В. за реєстровим № 2-1790 удаваним в частині покупця 1/4 частини квартири ОСОБА_4 та визнання покупцем усієї квартири ОСОБА_2 та визнати ним право власності на 1/4частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 66,8 кв.м., житловою площею 39,9 кв.м.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 29 листопада 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про виселення, вселення, зобов'язання не чинити перешкод та визначення порядку користування квартирою - задовольнити частково.

Усунуто перешкоди ОСОБА_4 у користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом вселення ОСОБА_4 у квартиру.

Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_4 у користуванні квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Визначено порядок користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, надавши ОСОБА_4 у користування ізольовану кімнату, позначену в плані квартири цифрою "2", площею 12,9 кв.м з балконом площею 2,9 кв.м, надати у користування ОСОБА_2 дві інші кімнати позначені цифрами "7", площею 17,5 кв.м з балконом площею 0,8 кв.м та цифрою "5" площею 9,5 кв.м., а кухню, коридор, вбиральню, ванну кімнату, вбудовану шафу - залишити у загальному користуванні.

В інший частині позовні вимоги ОСОБА_4 залишені без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_8, про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним в частині одного покупця та визнання права власності на 1/4 частину квартири - залишений без задоволення.

Додатковим рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 24 січня 2017 року вирішено питання про розподіл судових витрат по справі, а саме стягнуто з відповідачів за первісним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 понесені нею витрати по сплаті судового збору в рівних частках у розмірі 229,40 гривень, а саме по 114,70 гривень з кожного.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 тазадоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи.

Так, судом при розгляді справи не враховані докази, а саме не враховано, що 19.10.2012 року державним нотаріусом Третьої державної нотаріальної контори Риковою Т.В. було посвічено договір купівлі-продажу кватири АДРЕСА_2, за реєстровим номером 2-1788.

Не враховано, що після отримання коштів від проданої квартири ОСОБА_2 в той же день 19.10.2012 року здійснив купівлю квартири АДРЕСА_1 в повному обсязі за особисті кошти у розмірі 22500 доларів США, що підтверджується договором завдатку від 18.09.2012 року та розпискою від 19.10.2012 року відповідно до яких вбачається, що фактично вартість квартири складає 22500,00 доларів США за домовленістю між продавцями та ОСОБА_2, яка лише ОСОБА_2 в повному обсязі у день купівлі квартири передана представнику одного із власників квартири ОСОБА_10 Договір купівлі-продажу спірної квартири укладений також 19.10.2012 року, посвідчений тим же нотаріусом за реєстровим № 2-1790, що є також доказом того, що ОСОБА_2 здійснив купівлю спірної квартири за кошти, отримані від продажу належної йому особистої квартири.

Також судом не враховано, що ОСОБА_4 не надала доказів того, що в дійсності за свої особисті кошти придбала ? частину спірної квартири, навіть не вказала вартість цієї частки,а згідно рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 12.12.2014 року ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні позову про встановлення факту проживання однією сім'єю.

Вважає, що на підставі ч.1 ст.215 ЦК України, договір купівлі-продажу квартири має бути визнаний недійсним в частині покупця ОСОБА_4

Наполягає на тому, що в матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_4 будь-де працювала та отримувала доход, крім того у спірній квартирі вона ніколи не мешкала, про що свідчить відсутність в квартирі речей ОСОБА_4, а на момент укладення купівлі-продажу спірної квартири перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком.

Крім того вважає, що у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на ? частину спірної квартири, суд невірно визначив порядок користування квартирою, оскільки ОСОБА_4 має бути виділена менша кімната.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_4 є співвласником квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19.10.2012 року, їй на праві власності належить 1/4 частина вказаної квартири ( т.1 а.с. 6-9 - копія договору купівлі-продажу, а.с. 5- копія витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності).

Згідно акту від 28.01.2014 року, ОСОБА_2 в період з 02.11.2012 року по 07.06.2013 року мешкає за адресою АДРЕСА_1 і інших мешканців у даній квартирі у вище зазначений період не мешкало, з 07.06.2013 року по 28.01.2014 року ОСОБА_2 мешкає разом з ОСОБА_5 ( т.1 а.с.44- акт).

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31.07.2015 року позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про вилучення частки із спільної власності залишена без задоволення ( т.1а.с. 185,186 - копія рішення). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.10.2015 року вказане рішення залишено без змін ( т.1 а.с.183,184- копія ухвали).

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.12.2014 року позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_4, до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання договору частково недійсним у частині, що стосується визначення розміру часток, визнання частки власності на квартиру рівними - залишено без задоволення. Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання єдиним покупцем квартири - залишено без задоволення. ( т.1 а.с.245 - 246 - копія рішення).

11 жовтня 2014 року відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та відповідач за первісним позовом ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, про що 11.10.2014 року складено відповідний актовий запис № 586 (т. 2 а.с. 73).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що остання фактично виключена з числа користувачів спільного майна, чим порушені її права, як співвласника квартири, тому її позов в частині вселення в спірну квартиру та визначення порядку користування квартирою підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.

Стаття 386 ЦК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Окрім того, пунктом 14 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року встановлено, що квартира не підлягає поділу в натурі, якщо не можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, у такому випадку може бути встановлено лише порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до ст. 317, 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що остання позбавлена права користування спірною квартирою, у зв'язку із чим її права, як співвласника спірної квартири, порушені.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що останнім не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що договір купівлі-продажу, в частині покупця ОСОБА_4, є удаваним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За змістом статті 235 ЦК України правочин, який вчинено з метою приховати інший правочин, є нікчемним і жодних правових наслідків не породжує, крім наслідків, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що позивач за позовом про визнання правочину удаваним повинен зазначити, який інший правочин приховується за допомогою укладеного спірного правочину та довести, що за удаваним правочином обидві сторони свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

Слід зазначити, що наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

В даному випадку ОСОБА_2 не зазначив, який інший правочин приховується за допомогою укладеного спірного правочину та не довів, що за удаваним правочином обидві сторони свідомо діяли для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

Також слід зазначити, що відповідно до п. 4.1 копії договору купівлі-продажу від 19.10.2012 року, що підписаний ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зазначено, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами їм роз'яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину (а.с. 6-9).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що договір купівлі-продажу, в частині покупця ОСОБА_4, є удаваним.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що після отримання коштів від проданої належної йому на праві приватної власності квартири ОСОБА_2 в той же день 19.10.2012 року здійснив купівлю квартири АДРЕСА_1 в повному обсязі за особисті кошти у розмірі 22500 доларів США, що підтверджується договором завдатку від 18.09.2012 року та розпискою від 19.10.2012 року відповідно до яких вбачається, що фактично вартість квартири складає 22500,00 доларів США за домовленістю між продавцями та ОСОБА_2, яка лише ОСОБА_2 в повному обсязі у день купівлі квартири передана представнику одного із власників квартири ОСОБА_10 Договір купівлі-продажу спірної квартири укладений також 19.10.2012 року, посвідчений тим же нотаріусом за реєстровим № 2-1790, що є також доказом того, що ОСОБА_2 здійснив купівлю спірної квартири за кошти отримані від продажу належної йому особистої квартири не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не можуть свідчити про те, що укладаючи договір купівлі-продажу ОСОБА_9, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 в частині продажу та купівлі 1/4 частки спірної квартири, діяли з метою приховати інший правочин.

Крім того слід зауважити, що ОСОБА_2 був присутній при укладанні оспорюваного договору, підписував його і погодився з тим, що частку квартири купує саме ОСОБА_4, тож відсутні правові підстави щодо визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним правочином в частині одного покупця та визнання спірної квартири його особистою власністю.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що ОСОБА_4 не надала доказів того, що в дійсності за свої особисті кошти придбала ? частину спірної квартири, навіть не вказала вартість цієї частки, а згідно рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 12.12.2014 року ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні позову про встановлення факту проживання однією сім'єю також не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки в даному випадку у ОСОБА_4 відсутній обов'язок доказування походження коштів на придбання частини спірної квартири.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 12.12.2014 року, яким ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні позову про встановлення факту проживання однією сім'єю, не є підставою для визнання спірного правочину удавним.

Як зазначено вище, ОСОБА_2 був присутній при укладанні оспорюваного договору, підписував його і погодився з тим, що частку квартири купує саме ОСОБА_4

На підставі вище наведеного спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що на підставі ч.1 ст.215 ЦК України, договір купівлі-продажу квартири має бути визнаний недійсним в частині покупця ОСОБА_4, оскільки відсутні правові підстави для визнання договору купівлі-продажу квартири, в частині одного покупця, удаваним правочином.

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_4 будь-де працювала та отримувала доход, крім того у спірній квартирі вона ніколи не мешкала, про що свідчить відсутність в квартирі речей ОСОБА_4, а на момент укладення купівлі-продажу спірної квартири перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком не мають правового значення для вирішення даного спору тає безпідставними з мотивів, викладених вище.

Спростовуються й доводи апеляційної скарги про те, що у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на ? частину спірної квартири, суд невірно визначив порядок користування квартирою, оскільки ОСОБА_4 має бути виділена менша кімната.

Так, відповідно до положень ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

За відсутності згоди порядок володіння та користування майном визначається судом за позовом одного або декількох співвласників.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму ВСУ від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири.

Колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції порядок користування квартирою та виділення у користування позивачу кімнати площею 12,9 кв.м з балконом площею 2,9 кв.м, та виділення у користування ОСОБА_2 двох інших кімнат, площею 17,5 кв.м з балконом площею 0,8 кв.м та площею 9,5 кв.м., та залишення кухні, коридора, вбиральні, ванної кімнати, вбудованої шафи у загальному користуванні, здійснений з урахуванням інтересів та рівності прав всіх співвласників житла.

Таким чином, судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції на виконання вимог ст.ст. 214, 215 ЦПК України, вірно визначився з характером спірних правовідносин, правовою нормою, що підлягає застосуванню до їх врегулювання, в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу представника відповідача за основним позовом ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 29 листопада 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: