Справа № 466/9774/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2017 року

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді Ковальчука О.І.

при секретарі - Ваврин М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, -

у с т а н о в и в:

23 листопада 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, який в подальшому уточнила та в якому просить суд ухвалити рішення про визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 та зняття їх з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою.

В обґрунтування уточнених позовних вимог покликається на те, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1. Даний факт підтверджується свідоцтвом про право власності НОМЕР_2 від 07.06.2007 p., виданим Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради.

Відповідно до довідки про склад сім'ї і прописку №3882 від 21.11.2016 р., виданої Львівським комунальним підприємством «Рясне 402», у даному будинку зареєстровано четверо людей, а саме ОСОБА_1 власник, ОСОБА_4 - донька, ОСОБА_2 - брат, ОСОБА_3 - племінник.

Факт не проживання відповідачів за вищевказаною адресою підтверджується актами від 28.02.2011 p., 18.05.2011 p., 12.12.2014 р., 23.12.2015 p. Та 29.06.2016р., складеними Львівським комунальним підприємством «Рясне 402» .

Відповідачі за вище вказаною адресою зареєстровані, проте фактично проживають разом зі своїми сім'ями за іншими адресами більш як 15 років - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2, а ОСОБА_3 - АДРЕСА_3. Дані обставини підтверджують численні акти, в яких чітко вказано про не проживання відповідачів із 1999 року за адресою реєстрації та вказано фактичну адресу проживання. Дані обставини встановлені свідками та працівниками ЛКП, які склали та затвердили дані акти.

Нa протязі більш як 15 років жодним із відповідачів не ставилось питання про чинення їм перешкод у користуванні житлом з боку теперішнього власника будинку - позивача чи попереднього власника. Окрім цього, після зміни місця проживання (1999 рік) у відповідачів не було ключів від будинку, ними не оплачуються комунальні послуги, вони не отримують поштову кореспонденцію та у будинку відсутні будь-які їх особисті речі.

Також позивачка вказує, що важливим фактором є те, що на адресу місця реєстрації відповідача ОСОБА_3 постійно приходить кореспонденція із фінансових установ про наявність у нього заборгованості у великих розмірах. Відповідно реєстрація місця проживання відповідачів створює зайві проблеми позивачу в оформленні субсидій (додатково необхідно враховувати доходи відповідача та зазначати її дані при оформленні субсидії, складення актів про їх фактичне не проживання за адресою реєстрації), загрозу проведення опису та арешту майна у будинку працівниками підрозділу Державної виконавчої служби по стягненню із відповідача ОСОБА_3 суми заборгованості та не дозволяє реалізувати в повній мірі право власності на житловий будинок.

Крім того, позивачка ОСОБА_1 зазначає, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, належав батькові позивача та відповідача-1 - ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3. Позивач набула у власність 1/2 частку будинку згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Л.І. 11.05.2005 року та зареєстровано в реєстрі за №431. Також, ОСОБА_4 згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.02.2007 року набула 1/2 частку будинку за адресою АДРЕСА_1. В подальшому, житловий будинок АДРЕСА_1 було розподілено на два окремих житлових будинки із АДРЕСА_1 та АДРЕСА_4, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок серія НОМЕР_1 від 07.06.2007 року та свідоцтвом про право власності на житловий будинок серія НОМЕР_2 від 07.06.2007 року.

Таким чином, оскільки відповідачі не проживають більше року у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1, відсутність правових підстав для проживання у будинку з огляду на непередбачуваність законодавством України перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселились до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника, а також згідно Житлового кодексу УРСР, брат/племінник, не вважаються членами сім'ї, вважає, що відповідачі порушують право власності позивачки на житловий будинок, а тому їх слід визнати такими, що втратили право користування ним.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову заперечив, пред'явив зустрічний позов, в якому просить постановити рішення, яким зобов'язати ОСОБА_1 не чинити перешкод у користуванні будинком за адресою: АДРЕСА_1.

Як на підставу своїх вимог зіслався на те, що у будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 проживає законно, на момент його реєстрації ОСОБА_1 не була проти їх спільного проживання. Саме ОСОБА_1, як власник житла, не повиннна чинити перешкод у користуванні житлом своїм родичам, які проживають разом на законних підставах. Даного обов'язку ОСОБА_1 не дотримувалась, оскільки саме з її сторони мають місце спроби примусово виселити його з будинку. Такі спроби неодноразово проявлялись ОСОБА_1 у вигляді словесних заборон з'являтись в будинку по АДРЕСА_1, заміною замків на вхідних дверях, що і стало причиною тимчасової зміни місця проживання ОСОБА_2 Він, як особа високоморальна і культурна, без шкідливих звичок, веде спокійний і розмірений спосіб життя, не розуміючи такої поведінки ОСОБА_1 і вважає її дії спробою позбавити його житла. На сьогоднішній день ОСОБА_2 позбавлений можливості користуватися житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, де він зареєстрований у встановленому законом порядку.

Також вказує, що позиція ОСОБА_1 з посиланням на ч.2 ст. 405 ЦК України та акти обстеження від 28.02.2011р., 18.05.2011р., 12.12.2014р., 23.12.2015р. та 29.09.2016р. зовсім не коректна, оскільки для виселення потрібний термін постійної відсутності в 1 рік, а дані акти є одноразовими діями і не можуть свідчити про тривалу дію у часі. Окрім того зазначає, що він часто з'являвся на території будинку АДРЕСА_1 для намагань відновити своє право на житло. З огляду на наведені обставини просить в первісному позові відмовити та задовольнити його зустрічну позовну заяву.

В судовому засіданні позивач та представник позивача первісні позовні вимоги підтримали повністю, давши пояснення такі ж як викладені в поданому до суду позові. Просять позов задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечили, підтримавши письмові заперечення, долучені до матеріалів справи та просили відмовити у його задоволенні за безпідставністю.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 первісний позов заперечили, зустрічну позовну заяву підтримали, зіславшись на викладені в ній доводи.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився повторно з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, що стверджується відмітками у журналі реєстрації вихідної кореспонденції та повідомленням про вручення поштового рекомендованого відправлення, заперечень на позовну заяву відповідачем до суду подано не було, а тому в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без його участі.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, однак надіслала на адресу суду заяву, в якій просить провести розгляд справи без її участі.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, оглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази по справі, суд приходить до висновку, що первісний позов піддягає до задоволення, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав.

Частиною першою статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтями 316, 317, 319 ЦК України передбачено, що право власності особа здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст.72 ЖК України особа визнається такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, встановлені ст.71 цього ж Кодексу.

У відповідності до ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Поважні причини відсутності визначені ч.3 ст.71 Житлового кодексу, перелік таких є вичерпним.

Згідно ст.7 Закону України «Про вільний вибір місця проживання та свободу пересування» однією з підстав зняття особи з реєстрації є рішення суду про втрату права на користування житловим приміщенням.

В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 07.06.2007 року, виданого Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради.

Як вбачається з довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописку ЛКП «Рясне-402» №3882 від 21.11.2016р. у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 - власник, ОСОБА_4 - донька, ОСОБА_2 - брат, ОСОБА_3 - племінник.

В підтвердження заявлених вимог позивачем долучено до матеріалів справи акти складені комісією ЛКП "Рясне - 402" від 28.02.2011 p., 18.05.2011 p., 12.12.2014 р., 23.12.2015 p. та 29.09.2016р., згідно яких ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, однак за даною адресою не проживають з 1999 року.

Крім того, з пояснень свідків, даних в судовому засіданні встановлено, що відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 з моменту одруження, проживають з сім'ями за адресою проживання своїх дружин, відповідно в будинку АДРЕСА_1 останні не проживають.

Вивчивши та оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що з поданих позивачем документів, а саме актів, яким суд надає віри, встановлено факт відсутності відповідачів у будинку АДРЕСА_1 більше, ніж 6 місяців, відтак первісний позов є підставним та підлягає до задоволення.

Що стосується зустрічного позову відповідача ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, то такий, на думку суду, не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Згідно до ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

У відповідності до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування майном.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З зустрічного позову вбачається, що ОСОБА_2 просить зобов'язати ОСОБА_1 не чинити перешкод у користуванні будинком за адресою: АДРЕСА_1.

Однак, позивачем за зустрічним позовом не надано суду доказів того, що ОСОБА_1 чинить йому перешкоди в користуванні спірним будинком АДРЕСА_1 та яким чином чиняться перешкоди у користуванні вказаним будинком, відтак не доведено порушення відповідачем прав позивача ОСОБА_2

На підставі вищенаведеного, оскільки в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 не проживає в будинку АДРЕСА_1, відповідно ОСОБА_1 не перешкоджає ОСОБА_2 користуватися будинком АДРЕСА_1, а також не було доведено обставин, які б свідчили про порушення відповідачем ОСОБА_1 охоронюваних прав та інтересів ОСОБА_2 та у зв'язку із ненаданням належних доказів на підтвердження свої вимог, відтак суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги є безпідставними та не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 169, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 71, 72 ЖК України, Законом України «Про вільний вибір місця проживання та свободу пересування», -

в и р і ш и в:

Первісний позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням - відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Шевченківський районний суд м. Львова шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя О. І. Ковальчук