Справа №592/9612/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Чернобай О. І.
Номер провадження 22-ц/788/605/17 Суддя-доповідач - Криворотенко В. І.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

12 квітня 2017 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Криворотенка В. І.,

суддів - Хвостика С. Г. , Собини О. І. ,

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 лютого 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права власності на автомобіль, -

В С Т А Н О В И Л А:

19 жовтня 2016 року ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 звернувся до суду з вищезазначеним позов. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 23 квітня 2007 року, укладеного у простій письмовій формі між позивачем та відповідачем, спірний автомобіль передавався у власність ОСОБА_3, за який останній сплачував по договору 30 000,00 грн. ціну автомобіля. Для здійснення всіх необхідних дій для оформлення права власності на зазначений автомобіль, представник відповідача видав довіреність на позивача та його жінку - ОСОБА_6 від 16 травня 2007 року, що посвідчена ОСОБА_7, приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу, про що зроблено запис в реєстрі №1455. Однак, за постійним браком часу позивач не встиг оформити право власності на вказаний автомобіль і не звертався до відповідних органів реєстрації наземних транспортних засобів. 06 вересня 2016 року позивачеві стало відомо те, що на все майно відповідача накладено арешт, в тому числі під арешт потрапив спірний автомобіль, про що відповідач позивача не повідомляв. Цього ж дня, 06 вересня 2016 року відповідач повідомив, що позивач повинен повернути автомобіль для його розрахунку за борги, а договір він не визнає без повернення коштів. Позивач вважає, що вище вказаний автомобіль належить йому на праві власності, оскільки між сторонами фактично був укладений договір купівлі-продажу автомобіля, між ними було досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов договору, були виконані всі обов'язки сторін за цим договором, позивач передав оговорену суму коштів за автомобіль, відповідач її отримав та передав позивачу автомобіль, ключі від нього та документи. Тому позивач просить визнати за ним право власності на автомобіль марки ВАЗ 21093, 2003 року випуску, номер кузову НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_1.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 лютого 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не взяв до уваги укладений 03 квітня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договір купівлі - продажу автомобіля. Апелянт вважає, що набув право власності на спірний автомобіль відповідно до чинного законодавства, уклавши договір купівлі-продажу від 03 квітня 2007 року та фактично сплативши за нього 30 000,00 грн. Вказує, що між сторонами фактично був укладений договір купівлі-продажу автомобіля, між ними було досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов договору, були виконані всі обов'язки сторін за цим договором, позивач передав оговорену суму коштів за автомобіль, а відповідач її отримав та передав позивачу автомобіль, ключі від нього та документи. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль за позивачем зареєстрований не був, право власності у нього не виникло, а тому підстави для визнання за ним права власності на автомобіль відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Захист цивільних прав - це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу, яка передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 квітня 2007 року позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу автомобіля марки ВАЗ 21093, 2003 року випуску, номер кузову НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_1, зареєстрований за ОСОБА_5 Продаж транспортного засобу було вчинено за 30 000,00 грн. (а.с. 8).

Відповідно до довіреності серії НАМ 164299 від 15 серпня 2015 року відповідач ОСОБА_5 уповноважив позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_6 експлуатувати, у процесі експлуатації керувати, розпоряджатися, здавати в оренду, обміняти, продати транспортний засіб марки ВАЗ, модель 21093, 2003 року випуску, синього кольору, номер кузову НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_1 (а.с. 7)

Згідно вимог ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Довіреність не є правовим оформленням переходу права власності на автомобіль. Повноваження, яке виникає в представника за довіреністю, не можна ототожнювати і з набуттям права власності на автомобіль.

Відповідно до ст. 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, може в будь який час її скасувати. Припинення повноважень представника відбувається внаслідок одностороннього волевиявлення представлюваного.

Отже, отримання довіреності на розпорядження автомобілем не є договором купівлі - продажу та не надає підстав для визнання права власності на автомобіль.

Приписами ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» встановлено, що власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів.

Згідно з п. 8 Правил державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, конструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених постановою КМУ № 1388 від 07 вересня 1998 року в редакції, чинній станом на 23 квітня 2007 року так і в послідуючій редакції, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 року передбачений спеціальний порядок реєстрації змін, пов'язаних з купівлею-продажем автомобілів.

Зокрема, власник, який бажає продати автомобіль, повинен зняти автомобіль з реєстрації для продажу, а новий власник в передбачені Правилами строки зареєструвати за собою даний автомобіль, надавши документи, підтверджуючі придбання автомобіля, чіткий перелік яких визначено п. 8 Правил.

Проте, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується самим позивачем, спірний автомобіль відповідачем, як власником автомобіля, з реєстрації для продажу не знімався, останній на сьогодні залишається зареєстрованим власником спірного автомобіля, позивач, вважаючи себе власником автомобіля, жодних заходів для реєстрації за собою спірного автомобіля, починаючи з 2007 року, не вживав, а договір, укладений сторонами на підтвердження купівлі-продажу автомобіля в простій письмовій формі, не охоплюється переліком документів, передбачених п. 8 Правил, які подає особа для реєстрації свого права власності на підтвердження правомірності придбання транспортного засобу. Крім того, відповідач заперечує право власності позивача на автомобіль і вимагає його повернення, що підтверджує і сам позивач ОСОБА_3 Тому твердження позивача про те, що він та відповідач досягли згоди щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу автомобіля також викликає сумніви.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки передбачені законом дії щодо реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу позивачем не вчинялися, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості здійснення вказаних дій, починаючи з 23 квітня 2007 року, що свідчить про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на автомобіль.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий -

Судді -