АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Юрченко А.С.

за участю: позивача ОСОБА_2

представників позивача ОСОБА_3

представника відповідачів ОСОБА_4

розглянувши цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_4, який діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_5 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, визнання правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

Справа №753/5274/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-796/2138/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Цимбал І.К.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_8, про розподіл майна подружжя. В подальшому позивач подала заяву про зміну підстав позову до відповідачів ОСОБА_8 і ОСОБА_5 та просила визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 11 червня 2015 року, між ОСОБА_5 та ОСОБА_8, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченком О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1025 - недійсним. Крім того, просила винести рішення, яким визнати право власності за ОСОБА_10 на земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_3; визнати право власності за ОСОБА_10 на будівельні матеріали і конструктивні елементи житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, ринковою вартістю 2341716 гривень 34 копійки; стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 грошові кошти у розмірі 108500 доларів США, отримані від продажу житлового будинку не введеного в експлуатацію та використані на власний розсуд, не в інтересах сім'ї. Також просила виділити ОСОБА_8 1/2 частину грошових коштів в розмірі 108500 доларів США; грошові кошти в сумі 1 548 336 гривень 15 копійок, які були розміщені на депозитних рахунках та карткових рахунках ОСОБА_8 в ПАТ БТА «БАНК» та витрачених ним на власний розсуд, не в інтересах сім'ї; грошові кошти в сумі 32543,73 доларів США., які були розміщені на депозитних рахунках та карткових рахунках ОСОБА_8 в ПАТ БТА «БАНК» та витрачених ним на власний розсуд, не в інтересах сім'ї та стягнути з останнього на її користь судовий збір та 1/2 частину витрат по сплаті судової будівельно-технічної експертизи.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилалася на те, що під час зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_8 ними було набуто нерухоме майно, згоди щодо поділу якого сторони не дійшли. Зазначає, що ОСОБА_8 з метою уникнення поділу нерухомого майна відчужив без її згоди земельну ділянку площею 0,0358 га з кадастровим номером НОМЕР_3, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та недобудований житловий будинок, який був на ній розташований. Крім того, позивач посилається на те, що ОСОБА_8 без її згоди та не в інтересах сім'ї розпорядився грошовими коштами, що були розміщені на рахунках останнього в ПАТ БТА «БАНК», отриманих від продажу земельної ділянки площею 0,0327 газ кадастровим номером НОМЕР_4, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та недобудованого житлового будинку.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_5, про розподіл майна подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки задоволено частково.

В порядку поділу майна, визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1 право власності на Ѕ частину будівельних матеріалів і конструктивних елементів житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, площею 121,2 кв.м.

В порядку поділу майна, визнано за ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м. Бердянск, Запорізької області, ідентифікаційний код НОМЕР_2 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів і конструктивних елементів житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, площею 121,2 кв.м.

В рахунок компенсації вартості Ѕ частини земельної ділянки, площею 0,0358 га за кадастровим номером НОМЕР_3, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 стягнуто з відповідача ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м.Бердянск, Запорізької області, ідентифікаційний код НОМЕР_2 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_5 кошти в сумі 83659 (вісімдесят три тисячі шістсот п'ятдесят дев'ять) грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м. Бердянськ,Запорізької області, ідентифікаційний код НОМЕР_2 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1 судовий збір в розмірі 6890 /шість тисяч вісімсот дев'яносто/ грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивачем ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким повністю задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необгрунтованим, його доводи протирічать матеріалам справи та нормам права.

Крім того, не погоджуючись з рішенням суду, представником відповідача ОСОБА_4, який діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_5, подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року в частині визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_6 права власності кожного з них на Ѕ частину будівельних матеріалів і конструктивних елементів житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2, площею 121,2 кв.м., посилаючись на те, що рішення суду в цій частині є незаконним, необгрунтованим, ухваленим з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права,таким що не відповідає фактичним обставинам справи

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3, підтримали доводи апеляційної скарги та заперечували проти доводів апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_4

Представник відповідача ОСОБА_4, який діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_5, проти доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 заперечував та підтримав доводи своєї апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 24 вересня 1997 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_8, було укладено шлюб який і з подальшому на підставі рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 вересня 2013 року було розірвано (т.1 а.с. 7, 66-67).

Від шлюбу сторони мають малолітню доньку - ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_5(т. 1 а.с. 8).

Під час розгляду справи судом було встановлено, що подружні стосунки та ведення спільного господарства між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 припинилися в березні 2013 року.

За час шлюбу 24 липня 2007 року позивач та відповідач ОСОБА_8 придбали земельну ділянку площею 0,0685 га за кадастровим номером НОМЕР_6, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та була зареєстрована на ім'я ОСОБА_8 (т.1 а.с. 13).

В подальшому вказана земельна ділянка була поділена на дві ділянки: площею 0,0327 га за кадастровим номером НОМЕР_4 та ділянку площею 0,0358 га за кадастровим номером НОМЕР_4 (т.1.1 а.с. 69-70).

18 липня 2012 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_12 був укладений договір купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,0327 га за кадастровим номером НОМЕР_4, розташована за адресою: АДРЕСА_1. Згідно вказаного договору продаж вчинено за 108000 гривень, які продавець повністю отримав від покупця до підписання вказаного договору. Крім того, договір купівлі-продажу укладено за письмовою згодою позивача, яка на той час була дружиною продавця ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 16).

Враховуючи те, що вказаний договір не оспорений у судовому порядку в частині вартості земельної ділянки, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що доводи позивача та її представників про те, що земельна ділянка була продана ОСОБА_12 за 217000 доларів США не знайшли свого підтвердження, оскільки ринкова вартість земельної ділянки визначена не сторонами на власний розсуд, а погоджена з висновком про експертну оцінку, виконаного ТОВ «Експертцентр» від 5 липня 2012 року та становить 108000 гривень.

Згідно п.4 Договору купівлі-продажу, продавець засвідчив, що зазначену в цьому договорі ціну продажу квартири, він вважає вигідною для себе, її розмір не пов'язаний зі збігом якихось важких для нього обставин і повністю його задовольняє.

Отже, підстави піддавати сумніву вартість земельної ділянки за ціною 108000 гривень, визначеною висновком про експертну оцінку, виконаного ТОВ «Експертцентр» від 05 липня 1012 року, за яку вона була продана у суду відсутні. Інших доказів того, що ціна земельної ділянки є заниженою та нижчою від її реальної ринкової вартості, позивач та її представники суду не надали.

Згідно ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Згідно ч. З ст. 635 ЦК України, зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його кладення.

Таким чином, оскільки в попередньому договорі зазначено, що покупцем є ОСОБА_13, а в основному договорі покупцем є ОСОБА_14, зобов'язання за попереднім договором між його сторонами були припинені.

Встановлено, що 11 червня 2015 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі - продажу земельної ділянки, площею 0,0358 га за кадастровим номером НОМЕР_3, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кравченком О.В. та зареєстрований у реєстрі за № 1025. Згідно вказаного договору продаж вчинено за 142 789 гривень 60 копійок, які ОСОБА_8 повністю отримав від ОСОБА_5 під час підписання вказаного договору (т.2 а.с. 96-97).

З п. 4.2 вказаного договору вбачається, що ОСОБА_8 є неодружений, а відчужувана за цим договором земельна ділянка не є спільною сумісною власністю, а є його особистою приватною власністю, на дату набуття ним земельної ділянки у шлюбі та фактичних шлюбних/сімейних відносинах, які випливають зі спільного проживання та ведення господарства, з іншими особами не перебував та по цей час не перебуває; осіб, які мали підстави оспорювати право власності на зазначену земельну ділянку (чи її частку), немає (т.2 а.с. 97).

Однак, як вбачається з матеріалів справи спірна земельна ділянка була придбана ОСОБА_6. та ОСОБА_10 у період шлюбу, тому є їх спільною сумісною власністю (т.1 а.с. 13).

Відповідно до вимог ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Розірвання шлюбу, як це встановлено вст. 68 СК України, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Судом встановлено, що письмової згоди ОСОБА_10 на відчуження земельної ділянки не надавала. Нотаріусом питання про надання ОСОБА_10 письмової згоди на укладення оспорюваного правочину також не вирішувалося у зв'язку з тим, що в паспорті відповідача ОСОБА_8 був відсутній штамп про реєстрацію шлюбу, а останній не повідомив нотаріуса про перебування у шлюбі та його розірвання.

Тобто, на момент укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_8 та ОСОБА_15 земельна ділянка площею 0,0358 га за кадастровим номером НОМЕР_3, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 була спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_8, а останній одноосібно розпорядився спільним сумісним майном подружжя на власний розсуд.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи ОСОБА_8 про те, що спірна земельна ділянка придбана зa належні йому особисто кошти, отримані за договором позики, оскільки про наявність боргу ОСОБА_8 заявив тільки в листопаді 2016 року, тобто майже через вісім місяців після відкриття провадження в даній справі, позивачу ж про такий борг відомо не було.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким поговором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що гой з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають право на відповідну компенсацію вартості відчуженого майна.

Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 08 квітня 2015 рокуу справі № 6-7цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 і в силу положень ст. 3607 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй дальності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

За викладених обставин, у позивача виникло право на компенсацію 1/2 частини вартості спірної земельної ділянки.

На підтвердження вартості земельної ділянки позивачем було надано звіт ТОВ Міжрегіональна агенція незалежної оцінки» про експертну грошову оцінку земельної ділянки 003-11102016 від 11 жовтня 2016 року, згідно якого ринкова вартість земельної ділянки, площею 0,0358 га за кадастровим номером НОМЕР_3, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 складає 354 529 гривень. З вказаного звіту вбачається, що замовником зазначено відповідача ОСОБА_5, однак в судовому засіданні представник ОСОБА_5 - ОСОБА_4 категорично заперечував, що остання замовляла вказаний звіт. Дослідивши вказаний звіт, суд не може визнати його належним доказом, оскільки у ньому зазначено, що він є дійсним лише за наявності підпису Замовника на титульній сторінці Звіту, який у вказаному звіті відсутній (т.3 а.с.1).

Відповідно до висновків звіту з незалежної оцінки майна ТОВ «Науковий центр незалежних експертиз» від 27 жовтня 2016 року, ринкова вартість земельної ділянки, площею 0,0358 га за кадастровим номером НОМЕР_3, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 становить 167 318 гривень (т. 2 а.с. 52-81).

Експертне дослідження проведене кваліфікованим експертом ОСОБА_16, який має відповідну кваліфікацію та внесений до реєстру атестованих оцінювачів.

Висновок містить докладний опис проведеного дослідження та обгрунтовані, чіткі висновки з поставлених питань і обставини, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи та є належним доказом у справі.

Відповідачем ОСОБА_8 також було надано звіт про експертну оцінку майна ТОВ (Експертно-оціночна компанія»» від 05 червня 2015 року, згідно якого ринкова вартість земельної ділянки, площею 0,0358 га за кадастровим номером НОМЕР_3, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 становить 136040 гривень ) (т.2 а.с. 110-144).

Враховуючи, що термін дії звіту становить шість місяців від дати оцінки, суд першої інстанції у визначенні вартості спірної земельної ділянки вірно взяв до уваги звіт наданий відповідачем ОСОБА_17 від 27 жовтня 2016 року.

Таким чином, вартість 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,0358 га за кадастровим номером НОМЕР_3, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 становить 33659 гривень, яка підлягає стягнення з відповідача ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10

Крім того, судом установлено, що позивачем та відповідачем ОСОБА_8 за час шлюбу було збудовано будинок, що розташований в АДРЕСА_3. Вказаний будинок не зданий в експлуатацію та не зареєстрований в установленому законом порядку.

З технічного паспорту, виготовленого 07 липня 2013 року ПП ПКБ «Хебітет» вбачається, що самочинне будівництво, площею 121,2 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_3 побудоване у 2010 ропі, згідно характеристик будинку, господарських будівель та споруд (т.2 а.с. 219-225) .

Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги довідку видану ТОВ «Бюро технічно інвентаризації № ЖБ-1160 від 25 травня 2015 року про те, що земельна ділянка, площею 0,0358 га за кадастровим номером НОМЕР_3, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, вільна від забудови станом на 25 травня 2015 року, оскільки вказана довідка не узгоджується з іншими, що містяться в технічному паспорті та поясненнями позивача та її представників, зокрема, з копії державного акту на вказану земельну ділянку та копії технічного паспорту візуально вбачається, що земельна ділянка, на якій розташований об'єкт будівництва, є ідентичною і відрізняється від іншої земельної ділянки, розташованої поруч.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Етифікованої Законом України від 17 липня 1997року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених зеконом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення і контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення шати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об'єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це ; нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року № 6-47 цс 16.

Таким чином, враховуючи ті обставини, що спірний об'єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об'єктом спільної сумісної власності; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не прийнятий в експлуатацію та не оформлене право власності, суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання за позивачем ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину спірного об'єкта незавершеного будівництва, зокрема на будівельні матеріали і конструктивні елементи житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

При цьому, підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_10, в частині визнання за нею права власності на весь спірний об'єкт незавершеного будівництва та відступлення від засад рівності часток - відсутні.

Крім того, позивач та її представники наполягали на тому, що відповідач ОСОБА_8 без відома ОСОБА_10 зняв спільні кошти з рахунків та придбав квартиру АДРЕСА_4 вартістю 100 000 гривень, власником якої оформив третю особу; придбав земельну ділянку 2 липня 2012 року, загальною площею 0,25 га, яка складається із земельної ділянки 0,10 га за кадастровим номером НОМЕР_7, земельної ділянки 0,15 і за кадастровим номером НОМЕР_8, що знаходяться за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, вартістю 160 000 гривень, також придбав майнові права на трикімнатну квартиру № АДРЕСА_5 вартістю 815637 гривень з оформленням на свою рідну сестру - ОСОБА_8

Відповідно до вимог ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до вимог ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для ствердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Як убачається з копій банківських документів та виписок з рахунків, кошти вносились відповідачем ОСОБА_6 та знімались з рахунків в період перебування у шлюбі з позивачем (т.2 а.с. 1-55). Доказів того, що зняті кошти були витрачені на особисті потреби відповідача, а не на потреби сім'ї, суду не надано.

Крім того, беззаперечних, належних та допустимих доказів наявності у відповідача ОСОБА_6 банківських рахунків, відкритих під час шлюбу, на яких були наявні кошти на час припинення між ними шлюбних відносин та ведення спільного господарства, позивачем суду не надано.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційних скарг.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_4, який діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: