22-ц/775/548/2017(м)
Головуючий у 1-й інстанції Мельник І.Г.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

І м е н е м У к р а ї н и

02 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі у складі:

головуючої - Биліни Т.І.,

суддів Мальцевої Є.Є., Принцевської В.П.,

при секретарі Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 червня 2017 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

16 лютого 2016 року позивач ОСОБА_3 акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»(надалі ПАТ КБ «Приватбанк») звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № MR14AW00010016 від 14.12.2007 року у розмірі 3498,72долари США, що за курсом 24,82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 26.01.2016 року складає 86838,19грн. В уточнених позовних вимогах позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 1928,5572долари США, що за курсом 24,82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 26.01.2016 року складає 47866,61грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 червня 2017 року в задоволенні вимог відмовлено з підстав недоведеності позовних вимог.

Не погодившись з вказаним рішенням ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 червня 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що cуд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо відмови у задоволенні позову внаслідок відсутності досудової вимоги про повернення заборгованості. Матеріали справи не містять будь яких доказів, які свідчать про повне виконання зобовязання стосовно погашення заборгованості. Суд неповно зясував обставини справи, які мають значення та не застосував норми матеріального права, які регулюють спірні відносини.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання апеляційної інстанції представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_4, діюча на підставі довіреності, не зявилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, доводи скарги підтримала, просила їх задовольнити.

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд.

Відповідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, вказаним вимогам рішення суду не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності вимоги позивача. Вказаних висновків суд дійшов внаслідок того, що позивачем не надсилалась боржнику ОСОБА_2 письмова вимога про необхідність дострокового повернення позики через наявність та розмір заборгованості. Відповідачу не надсилалась письмова вимога про добровільну передачу у розпорядження банку предмету застави для реалізації транспортного засобу для погашення заборгованості за кредитним договором. Крім того відповідач не повідомлялася про результати реалізації автомобіля, здійсненого поза процедурою звернення стягнення у позасудовому порядку.

Однак, з вказаними висновками не можна погодитися з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положення ст.599 ЦК України передбачають, що зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач визнала наявність боргу перед позивачем після реалізації автомобіля Geely MR7151А, 2007 року випуску, який був не на ходу внаслідок пошкодження.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобов'язань щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Згідно до ст. 19 ЗУ «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання.

Відповідно до положень ч.2 ст.24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду.

Висновки суду, що підставою для відмови в задоволенні позовних вимог стали обставини, ненадіслання позивачем боржнику ОСОБА_2 письмової вимоги про необхідність дострокового повернення позики через наявність заборгованості не ґрунтується на законі.

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір № MR14AW00010016 було укладено між сторонами 14.12.2007 року у розмірі 11877,42 доларів США на термін до 12.12.2014 року. Останній платіж відповідач здійснила 20.01.2014 року. Доказів повного погашення боргу за кредитним договором матеріали справи не містять, відповідач їх суду не надала.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції посилаючись на ст.ст.27, 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» N 1255-IV виходив з того, що відповідачу не надсилалась письмова вимога про добровільну передачу у розпорядження банку предмету застави для реалізації транспортного засобу з метою погашення заборгованості за кредитним договором.

Проте, враховуючи висновки ВСУ висловлені в постанові від 31 жовтня 2011 року, виходячи зі змісту цієї норми положення частин третьої та четвертої статті 32 Закону N 1255-IV щодо необхідності направлення письмового повідомлення підлягають застосуванню тільки в разі наявності інших обтяжувачів із відповідним пріоритетом.

Висновок суду першої інстанції, як підстава для відмови в задоволенні позову, що відповідач не повідомлялася про результати реалізації автомобіля, здійсненого поза процедурою звернення стягнення у позасудовому порядку також не узгоджується з вимогами нормативних актів, які регулюють спірні відносини.

Відповідач, була обізнана, що автомобіль Geely MR7151А, 2007 року випуску у неї вилучений, проте, дії позивача вона не оскаржувала, не зясовувала чи реалізовано його та за яку вартість, чи в повному обсязі погашено борг внаслідок продажу автомобілю, чи борг має місце.

З урахуванням вище наведеного, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновків, що позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.1046 ЦК України позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання має відшкодувати кредиторам завдані ним збитки.

За нормами статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні бути виконані належним чином та у термін, передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Пунктами 15.6.2, 15.6.3, 24 договору застави транспортного засобу сторони визначили, що у разі невиконання відповідачем умов цього договору, передбачена можливість звернення стягнення на предмет застави способом обраним Заставодержателем.(а.с.59-63)

Відповідно до ст. 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

У разі якщо за згодою сторін заставлене майно в рахунок погашення кредиту переходить до заставодержателя, то таке відчуження прирівнюється до продажу.

Оскільки, в судовому засіданні відповідачем було визнано наявність боргу за кредитним договором укладеним з позивачем, а обставини, визнані сторонами не підлягають доказуванню, у відповідності до положень ч.1 ст.61 ЦПК України, позовні вимоги в частині стягнення боргу за кредитом та відсотками підлягають задоволенню.

А саме, з відповідача підлягає стягненню заборгованість станом на 26.01.2016 року по кредиту у розмірі 1540,70 доларів США та по процентам за користування кредитом у розмірі 81,78 доларів США, що за курсом 24,82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 26.01.2016 року дорівнює сумі 40269,95гривень.

Позовні вимоги в частині стягнення комісії не підлягають, оскільки позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу.

Відповідно правової позиції ВСУ у справі № 6-1746цс16 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Крім того не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення пені.

З матеріалів справи вбачається, що боржник відповідач по справі зареєстрована та постійно проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто у зоні АТО.

Згідно до ст.2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 02.09.2014 № 1669-VII встановлено заборону нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території цих населених пунктів. Банки зобов'язані скасувати зазначеним у статті 2 Закону особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи наведене, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

У відповідності до положень ч.5 ст.88 ЦПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В позовній заяві та апеляційній скарзі позивач просив стягнути з відповідача понесені ним судові витрати. Позовні вимоги в цій частині також підлягають частковому задоволенню.

Розмір стягнення обчислено відповідно до положень ч.1 ст.88 ЦПК України, які передбачають, що стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

При зверненні до суду з ціною позову 86838,19грн. позивач сплатив 1378,00грн., за подачу апеляційної скарги сплатив 1515,80грн., проте позовні вимоги задоволені на 46,37%. Враховуючи наведене з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати при подачі позову в сумі 639,03грн. та при подачі апеляційної скарги в сумі 702,88грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 червня 2017 року скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 1540(одна тисяча пятсот сорок) доларів США 70 центів за кредитом та заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 81(вісімдесят один) долар США 78 центів, що за курсом 24,82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 26.01.2016 року дорівнює сумі 40269(сорок тисяч двісті шістдесят девять)гривень 95копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» понесені судові витрати при подачі позову в сумі 639(шістсот тридцять девять)гривень 03 копійки та при подачі апеляційної скарги в сумі 702(сімсот дві)гривні 88 копійки.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: Є.Є. Мальцева

ОСОБА_5