АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Лисака І. Н.

суддів Кулянди М.І., Яремка В.В.,

секретар Костюк Л.С.,

за участю представника апелянта ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, орган опіки та піклування Глибоцької районної державної адміністрації Чернівецької області, про звернення стягнення та за зустрічним позовом ОСОБА_8 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання договору недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 21 березня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк» у кредитному договорі №40/07/07-КЛН та у забезпечувальних зобов'язаннях до вказаного договору, на даний час є позивачем за цим позовом, що надійшов на вирішення суду у червні 2011 року.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 16 травня 2007 року між первісним кредитором ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_9 було укладено кредитний договір на загальну суму 238900 грн.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором між кредитором та боржником було укладено договір іпотеки від 16 травня 2007 року №40/07/103/07-КЛН, згідно з яким останній передавав в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

Справа № 2-502/11 Провадження №22-ц/794/919/17 Категорія 27

Головуючий у 1-й інстанції Григорчак Ю.П. Доповідач Лисак І.Н.

Боржник свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 помер. Спадкоємцями після його смерті є ОСОБА_3 та ОСОБА_9, які також зобов'язання боржника за кредитним договором належним чином не виконали.

Згідно з договором купівлі-продажу прав вимоги від 26 червня 2013 року, укладеним між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк», останнє набуло права кредитора за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_9 На даний час заборгованість за кредитним договором становить 442304 грн.49 коп.

З огляду на наведене, ПАТ «Дельта Банк» просило в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 442304,49 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 шляхом визнання права власності за ПАТ «Дельта Банк».

25 січня 2016 року третя особа із самостійними вимогами щодо предмета спору ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним іпотечного договору від 16 травня 2007 року №40/07/103/07-КЛН, укладеного між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_9

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 21 березня 2016 року позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про звернення стягнення задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 40/07/103/07- КЛН від 16 травня 2007 року у розмірі 442 304,49 грн., в тому числі кредиту у розмірі 215252 грн., відсотків у розмірі 227 052 грн. 30 коп., звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру № 7, загальною площею 65,90 кв.м, вартістю 378 205 грн., яка знаходиться в АДРЕСА_4 шляхом визнання права власності за ПАТ «Дельта Банк». У зустрічному позові ОСОБА_8 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_10 в апеляційній скарзі просить рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 21 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов ОСОБА_10 про визнання договору недійсним задовольнити, у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення відмовити, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, відсутності у позивача прав іпотекодержателя.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 09 червня 2016 року рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 21 березня 2016 року було скасовано, у задоволені первинних вимог ПАТ «Дельта Банк» та зустрічних ОСОБА_10 відмовлено.

Ухвалою суду касаційної інстанції від 14 червня 2017 року вказане рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 09.06.2016 року в частині відмови у позові ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано, а справу в цій частині передано на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга необґрунтована та підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст. 303 ЦПК України та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

На підставі ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

В силу ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно абз. 1 ч.1 ст. 60 ЦПК України та ч. 3 цієї норми кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Задовольняючи позов ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення, суд першої інстанції, керуючись положеннями ст. 1282 ЦК України, ст. 23 Закону України «Про іпотеку» дійшов висновку про задоволення вимог іпотекодержателя.

Суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення про задоволення вимог у цій частині прийшов до висновку про відсутність державної реєстрації відступлення права вимоги від ВАТ «Кредитпромбанк» до ПАТ «Дельта Банк», що зводилось до безпідставності вимог позивача, з яким не погодився суд касаційної інстанції.

Отже, предметом апеляційного перегляду є законність рішення суду першої інстанції в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

Доводи апеляційної скарги у цій частині зводяться до критики рішення суду першої інстанції щодо невірно встановлених судом обставин справи про перехід права вимоги до ПАТ «Дельта Банк», дійсності договору іпотеки, переходу спадкоємцям спадкового майна у натурі, а також невиконання судом приписів Закону України «Про іпотеку» щодо одночасного ухвалення рішення про виселення осіб, які проживають у іпотечному майні.

Таким чином, існування зобов'язань ОСОБА_9 перед ПАТ «Кредитпромбанк» за кредитним договором, їх розмір, коло його спадкоємців, дотримання визначеної сторонами Договору процедури звернення стягнення на предмет іпотеки сторонами визнається та не спростовується.

Як вірно встановлено судом, між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та ОСОБА_9 укладено договір кредиту від 16 травня 2007 року № 40/07/07-КЛН, відповідно до умов якого ОСОБА_9 отримав кредит в розмірі 238 900 грн.

16 травня 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та ОСОБА_9 укладено договір іпотеки № 40/07/103/07-КЛН, посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області Кінащук Н.М.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 травня 2009 року стягнуто із ОСОБА_9 на користь ВАТ «Кредитпромбанк» заборгованість за кредитним договором від 16 травня 2007 року № 40/07/07-КЛН у розмірі 235 326 грн.

Постановою відділу державної виконавчої служби Глибоцького РУЮ від 15 березня 2010 року було відкрите виконавче провадження № 18046928 про стягнення із ОСОБА_9 на користь АТ «Кредитпромбанк» заборгованості за кредитним договором від 16 травня 2007 року № 40/07/07-КЛН в розмірі 235 326 грн. 27 коп. та надано термін для добровільного виконання до 24 березня 2010 року.

Відповідно до листа-вимоги від 20 грудня 2008 року № 379.1ВН/3350.1 ОСОБА_9 повідомлено про початок процедури звернення стягнення на предмет іпотеки (квартиру АДРЕСА_3, згідно з іпотечним договором № 40/07/103/07-КЛН, укладеним 16 травня 007 року).

Згідно розрахунку заборгованості станом на 05 лютого 2016 року заборгованість за кредитним договором № 40/07/07-КЛН становить 443 786 грн. 55 коп., яка складається із заборгованості за кредитом - 215 252 грн. 19 коп., заборгованості за відсотками - 228 534 грн. 36 коп.

Вартість предмета іпотеки на час ухвалення рішення складав 378205 грн.

Відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги від 26 червня 2013 року, укладеним між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк», права кредитора за кредитними договорами ПАТ «Кредитпромбанк» передані ПАТ «Дельта Банк».

В силу ч.3 ст.24 Закону України «Про іпотеку» правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №93866162 від 07 серпня 2017 року у номер запису про іпотеку спірного мана 14 грудня 2014 року було внесено відомості в частині суб'єктів, де іпотекодержателем було зазначено ПАТ «Дельта Банк», що спростовує доводи апелянта про відсутність переходу вимог до позивача як на момент ухвалення оскаржуваного рішення, так і на час залучення позивача як правонаступника під час розгляду справи 02.02.2015 року.

Встановлення обсягу переходу обов'язків спадкодавця до спадкоємців відповідно до вимог ст.1282 ЦК України є обов'язковим, проте до спірних відносин ця норма застосуванню не підлягає, хоча й була обґрунтуванням позовних вимог та застосована судом першої інстанції поряд із спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини.

Так, в силу ст.23 Закону України «Про іпотеку», на яку вірно посилався суд першої інстанції, у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Таким чином, обґрунтування позовних вимог ст.1282 ЦК України є невірним, а суд поряд із обов'язком вірного застосування норм матеріального права, які поширюються на спірні відносини, помилково керувався ст.1282 ЦК України, що не вплинуло на правильність ухваленого рішення.

Також, оскільки апелянт скористався правом пред'явлення зустрічного позову, яким оспорив визначений ним як нікчемний правочин, і рішення суду про відмову у задоволенні таких вимог набрало законної сили, безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо нікчемності договору іпотеки з підстав, яким судом була надана вірна правова оцінка.

Незастосування суд вимог ст.40 Закону України «Про іпотеку» щодо одночасного вирішення питання звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення мешканців з нього не може бути підставою для відмови у задоволені вимог ПАТ «Дельта Банк», оскільки з урахування диспозитивності цивільного процесу та вимог зазначеної статті суд позбавлений права застосовувати такі норми за відсутності вимог про це.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за ПАТ «Дельта Банк» відповідає нормам матеріального права та прецедентній практиці Верховного Суду України, є по суті правильним.

У справі встановлено, що умов кредитного договору позичальник ОСОБА_9 не виконував, кредит не погасив, у зв'язку із чим утворилася заборгованість, а положеннями іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі останньому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, установивши факт невиконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором, правильно вирішив спір по суті, захистивши порушені права кредитора щодо виконання позичальником забезпечених іпотекою грошових зобов'язань.

Враховуючи положення умов договору іпотеки, норми ст. ст. 15, 16 , 328, 628, 629 ЦК України, рішення суду першої інстанції вважається таким, що вирішує спір по суті та відповідає нормам матеріального права.

У справах №№6-1625цс16, 6-2457цс16, 6-1243цс16, 6-2967цс16,6-679цс17, 6-1388цс16 Верховний Суд України, аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України дійшов висновку про те, що законодавець визначає три способи захисту для задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Зазначав при цьому, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Зі змісту відповідних правових позицій Верховного Суду України норми статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку» не можуть вважатися правильно застосованими до спірних відносин, оскільки законодавець передбачив позасудовий порядок вирішення питання про передачу предмету іпотеки у власність іпотеко держателю.

Водночас в останніх правових висновках у справах № 6-1388цс16 від 24 травня 2017 року, № 6-679цс17 від 27 квітня 2017 року Верховний Суд України, залишаючи в силі рішення судів про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банками права власності на іпотечне майно, виходив з того, що хоча, у вказаних справах, суди ухвалюючи судові рішення неправильно застосували норми статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», однак установивши факт невиконання позичальниками грошових зобов'язань за кредитним договором, вірно вирішили спір по суті, захистивши порушені права кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобов'язань, забезпечених іпотекою.

У справі, яка переглядається за апеляційною скаргою ОСОБА_8, встановлено, що позичальник не виконував грошове зобов'язання за кредитним договором, між банком та відповідачами у справі, як спадкоємцями після смерті позичальника та іпотекодавця, існує спір, який не може бути вирішений у позасудовому порядку, а тому рішення суду першої інстанції про задоволення позову у згаданій частині є по суті правильним й таким, що спрямоване на захист порушених прав кредитодавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Колегія суддів не вбачає підстав для відступлення від правової позиції, викладеної в останніх висновках Верховного Суду України № 6-1388цс16 від 24 травня 2017 року, № 6-679цс17 від 27 квітня 2017 року.

Відступлення від відповідної правової позиції означало б нехтування правом позивача на вибір передбаченого договором способу захисту порушеного права, звільняло б сторону правочину від виконання взятих на себе зобов'язань, унеможливлювало б вирішення спору по суті.

Отже, рішення суду першої інстанції ґрунтується на вірній оцінці наявних доказав, які є в матеріалах справи, та з дотриманням норм процесуального права до спірних правовідносин застосовано норми матеріального права, які їх регулюють.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 21 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: