Справа № 182/3446/17
Провадження № 2/0182/2787/2017
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07.08.2017 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретар Скоробогатова А.О.

за участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нікополі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Нікопольської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності на частину майна,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з заявою про визнання права власності на частину майна за набувальною давністю.

В обґрунтування своїх вимог посилається на наступне.

Його бабуся ОСОБА_3 з 05.05.1982 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4. Бабуся та її чоловік приватизували у рівних частках однокімнатну квартиру, житловою площею 17,2 кв.м., загальною площею 31,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, про що отримали свідоцтво про право власності на житло від 20.06.1994 року. 14.04.2004 року його бабуся померла. Спадщину після смерті бабусі він прийняв у встановлений законодавством строк. 08.10.2014 року він отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, за яким у його власність перейшла ? частина вказаної квартири. Бабусин чоловік ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживав у вказаній квартирі з 21 травня 1982 року до 10 травня 1997 року, коли він знявся з реєстрації у звязку з вибуттям у м.Кагалим Тюменьської області Російської Федерації. Цей факт доводиться довідками ЖЕК № 9 від 05.02.2007 року, ТОВ «СК «Комфорт» від 07.11.2013 року. Причиною відїзду ОСОБА_4 стало фактичне розірвання шлюбних відносин з його бабусею, хоча юридично шлюб розірвано не було. З того часу він ні разу не приїздив до м.Нікополя. Зі слів бабусі, ОСОБА_4 виїхав до Тюменської області до своєї колишньої дружини та помер там близько 2000 року. Через образу на чоловіка бабуся не здійснила ніяких дій для отримання свідоцтва про його смерть та оформлення своїх спадкових прав на належну ОСОБА_4 ? частину квартири. Не будучи кровним родичем ОСОБА_4, він не має змоги отримати в Російській Федерації свідоцтво про його смерть, тим більше, що точне місце його останнього проживання йому не відоме. Крім бабусі, інших спадкоємців першої черги спадкування у ОСОБА_4 не було, про своє право на спадкування після його смерті ніхто не заявляв. З відїздом чоловіка бабуся користувалася квартирою в цілому, несла витрати на її утримання та поточний ремонт, адже однокімнатна квартира є неподільною. Після смерті бабусі у квартирі проживає він з сімєю, продовжує нести витрати на її утримання в цілому. Так, з 1997 року його бабуся, а після її смерті він, підтримували квартиру в цілому у належному стані, сплачували комунальні послуги. Таким чином, добросовісно заволодівши 1/2 частиною квартири АДРЕСА_2, вони відкрито користувалися нею в цілому, несли витрати на її утримання з 1997 року, тобто близько 20 років. За таких обставин звернувся до суду.

В судове засідання позивач не прибув, надав до суду заяву про розгляд справи у свою відсутність, в якій підтримав позовну заяву в повному обсязі і просив допитати свідків.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечувала.

Вислухавши представника відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Частина 1 статті 3 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.317, 391 ЦК України, власникові належать права володіння, користування, розпорядження своїм майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Враховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п.1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно (ч.4 ст.344 ЦК України) може мати місце з 1 січня 2011 року.

Пунктом 9 ППВССУ № 5 встановлено, що за змістом ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно( набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Як встановлено в судовому засіданні, бабуся позивача ОСОБА_3 з 05.05.1982 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 (а.с.5). ОСОБА_3 ОСОБА_4 приватизували у рівних частках однокімнатну квартиру, житловою площею 17,2 кв.м., загальною площею 31,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, про що отримали свідоцтво про право власності на житло від 20.06.1994 року (а.с.8). 14.04.2004 року бабуся позивача померла (а.с.9). Спадщину після смерті бабусі позивач прийняв у встановлений законодавством строк і 08.10.2014 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, за яким у його власність перейшла ? частина вказаної квартири (а.с.9-10). ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживав у вказаній квартирі з 21.05.1982 року до 10.05.1997 року, а потім знявся з реєстрації у звязку з вибуттям у м.Кагалим Тюменської області Російської Федерації (а.с.6). З того часу ОСОБА_4 ні разу не приїздив до м.Нікополя. ОСОБА_3 не здійснила ніяких дій для отримання свідоцтва про смерть ОСОБА_4 та оформлення своїх спадкових прав на належну ОСОБА_4 ? частину квартири. Позивач не має змоги зараз отримати в Російській Федерації свідоцтво про смерть ОСОБА_4, бо точне місце його останнього проживання позивачу не відоме. Крім бабусі, інших спадкоємців першої черги спадкування у ОСОБА_4 не було, про своє право на спадкування після смерті ОСОБА_4 ніхто не заявляв. З відїздом чоловіка ОСОБА_3 користувалася квартирою в цілому, несла витрати на її утримання та поточний ремонт, оскільки однокімнатна квартира є неподільною. Після смерті ОСОБА_3 у квартирі проживає позивач з сімєю, продовжує нести витрати на її утримання в цілому. З 1997 року бабуся позивача, а після її смерті позивач, підтримували квартиру в цілому у належному стані, сплачували комунальні послуги. Таким чином, добросовісно заволодівши 1/2 частиною квартири АДРЕСА_2, позивач відкрито користувався квартирою в цілому, ніс витрати на її утримання з 1997 року, тобто близько 20 років.

Даний факт в судовому засіданні підтвердили й свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Так свідок ОСОБА_5суду пояснила, що вона сусідка і всіх жильців квартири № 23 знає дуже добре. В цій квартирі жили ОСОБА_7 з позивачем. А потім з"явився ОСОБА_8, з яким ОСОБА_7 прожила близько 15 років. Після чого ОСОБА_8 зібрався та поїхав до своєї першої дружини. Років з 20, а то й більше вона його не бачила взагалі. ОСОБА_9 його чекала - чекала, а потім перестала. ОСОБА_10 вже й помер.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона - невістка ОСОБА_9. Всіх членів її сім"ї знає дуже добре. ОСОБА_7, яук отримала квартиру в кінці 70-х років, так все життя в ній й прожила. Десь в 1989- 1990 роках ОСОБА_9 познайомилась по переписці з ОСОБА_8 і він приїхав до неї, прописався в квартиру. Але під час приватизації ОСОБА_9 з ним стала сваритись, бо не хотіла, щоб він мав право на квартиру, яка належапла лише їй. В кінці кінців ОСОБА_8 в 1997 році поїхав від ОСОБА_9 назавжди, начебто до своєї першої дружини, і більше в Нікополі не з"являвся. Про дітей ніколи розмов не було. ОСОБА_8 казав, що циганка наворожила йому прожити 69 років. Тому, мабуть, він вже й помер. В квартирі проживає Костя з сім"єю.

За таких обставин суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на 1/2 частину спірної квартири за набувальної давністю.

Враховуючи викладене та керуючись ст.344, 555 ЦК України, ст.3-10, 30, 60 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири № 23 по вул.Г.Чорнобиля у м.Нікополі, загальною площею 31,6 кв.м., житловою площею 17,2 кв.м., що належала ОСОБА_4 за набувальною давністю.

Рішення суду першої інстанції може бути оскаржено протягом десяти днів з дня проголошення рішення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Нікопольський міськрайонний суд.

Суддя: ОСОБА_11