Категорія 30Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

Іменем України

18 квітня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Войтко Ю.Б., Ковальчука О.В.,

з участю секретаря судових засідань Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

встановила:

ОСОБА_3 звернувся в міський суд з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди.

В обґрунтування позову посилався на те, що ОСОБА_4 будучи незаконно зареєстрованою на його житловій площі з грудня 2000 року в липні 2010 року користуючись його тимчасовою відсутністю в м. Вінниці самоправно розпочала в квартирі ремонт, в ході якого вивезла в невідомому напрямку його речі, а також без дозволу власника житла - Вінницької міської ради, самоправно демонтувала і замінила столярні і сантехнічні вироби й обладнання, покриття стін і підлоги, електрообладнання і техніку загальною вартістю 13150 грн., а також своїми неправомірними діями спричинила йому моральну шкоду, яку оцінив в 26300 грн. й просив стягнути з відповідачки на його користь.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить скасувати дане рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах, викладених у ній, і просив задовольнити.

Представник відповідача - адвокат Мазур О.В. проти вимог апеляційної скарги заперечував, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача і представника відповідача, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляції та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі мають право на проживання у квартирі АДРЕСА_1, яка належить до комунальної власності.

Рішенням Вінницького міського суду від 18.03.2016 року з ОСОБА_4 стягнуто на користь ОСОБА_3 3500 грн. матеріальної шкоди, 15000 грн. моральної шкоди та 300 грн. витрат на правову допомогу.

Зазначеним рішення судом встановлено, що ОСОБА_4 в період з січня 2010 року по серпень 2010 року самовільно, всупереч встановленого законом порядку, умисно, неправомірно розпорядилась конкретним майном, яке належало ОСОБА_3 шляхом винесення цього майна з квартири.

Водночас відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не довів належними і допустимими доказами факту належності йому на праві власності іншого майна, шкоду від знищення якого він просив стягнути із відповідача.

Зазначений висновок суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам справи і нормам матеріального права, а доводи апеляційної скарги спростовуються наступним.

Спір між сторонами виник з приводу вимог позивача до відповідача про стягнення матеріального збитку, який на думку позивача полягає в умисному знищенні відповідачем під час проведення ремонту належного йому майна, а саме: лінолеуму, газової плити "Електа", дверей із замком, умивальника, ванни, змішувачів, унітаза з бачком, кухонної мийки, дерев'яного вікна, та іншого майна (саморобних полиць, фотошпалер, керамічної плитки тощо), загальною вартістю 13150 грн.

Згідно з статтею 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 22Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вищезазначеної норми для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 та п. 9 Постанови від 27.03.1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

При визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам зокрема, слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов'язку надати річ того ж роду і якості, виправити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі, застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Частиною 3 статті 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Із системного аналізу зазначених норм слідує, що для відшкодування шкоди завданої майну фізичної особи необхідно встановити зокрема: обставину заподіяння такої майнової шкоди (належність майна, розмір шкоди), неправомірність дій заподіювача шкоди та безпосередній причинний зв'язок між діями заподіювача шкоди та спричиненням майнової шкоди.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Натомість позивачем не надано доказів належності йому майна, за нібито знищення якого він просить відшкодування, а надані ним фотознімки квартири до ремонту та після його проведення і відеоінформація жодним чином не підтверджують цього факту.

Водночас з цих матеріалів і пояснень позивача вбачається, що в квартирі дійсно проведено косметичний ремонт із заміною кахлю, сантехнічного обладнання і дверей ванної кімнати, вікон, шпалер і люстр на кухні та в кімнаті, вхідних дверей тощо.

Згідно з статтею 50 ЖК Української РСР жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам, тобто необхідні елементи благоустрою є в розумінні статті 187 ЦК України складовими частинами речі, в даному випадку квартири, що належить до комунальної власності, і якою користуються сторони.

Статтею 177 ЖК Української РСР встановлено, що громадяни зобов'язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, до об'єктів благоустрою, додержувати правил утримання жилого будинку і придомової території, правил пожежної безпеки, додержувати чистоти і порядку в під'їздах, кабінах ліфтів, на сходових клітках та в інших місцях загального користування.

Наймачі жилих приміщень на умовах і в порядку, що визначаються законодавством Української РСР, повинні провадити за свій рахунок поточний ремонт жилих приміщень, а при звільненні приміщення - здати його належному стані.

Лише якщо необхідність у проведенні внутрішньо квартирного поточного ремонту викликана пошкодженням частин будинку, інженерного обладнання або зв'язана з капітальним ремонтом будинку чи його конструктивних частин, цей ремонт провадиться наймодавцем або за його рахунок (частина 3 статті 177 ЖК).

Згідно з листом департаменту житлового господарства Вінницької міської ради від 18.05.2012 року було проведено обстеження квартири АДРЕСА_1, яка знаходиться в спільному користуванні ОСОБА_3 з ОСОБА_4 на предмет самовільного проведення ремонтних робіт квартини. На момент перевірки ремонтні роботи не проводилися і будь-яких вимог до користувачів від власника квартири в особі виконкому міської ради чи її органів не було заявлено (а.с. 17).

Отже встановлені судом обставини справи й відповідні їм правовідносини вказують на відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин статей 57, 59 СК України як про те просить позивач.

Безпідставними є й посилання апелянта як на доказ протиправних дій відповідача щодо знищення його майна, зокрема: на судові рішення від 14.11.2014 року та 03.03.2011 року, пояснення відповідача, дані нею під час виїзду працівників міліції, акт ЖЕКу про проведення ремонтних робіт, та відмовний матеріал від 31.08.2011 року, оскільки окрім судових рішень вказані докази відсутні в матеріалах даної справи.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції протиправно не витребував частину доказів: пояснення ОСОБА_4 працівникам міліції, акт ЖЕКу, відмовний матеріал тощо, а також не допитав свідків по справі, спростовуються матеріалами справи, відповідно до яких позивач не подавав згідно з статтями 136, 137 ЦПК України заяв про виклик певних осіб як свідків чи витребування доказів за наявності складнощів з їх отриманням.

Натомість в позовній заяві позивач стверджував про те, що зазначені в ній докази він безпосередньо надасть в судовому засіданні, чого не зробив.

Відповідно до частини 2 статті 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Судові рішення, на які посилається позивач начебто як на підставу звільнення його від доказування по даній цивільній справі, містять певну інформацію про взаємовідносини сторін, проте не доводять факту заподіяння відповідачем шкоди позивачу шляхом знищення або пошкодження його майна.

Так, рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 29 січня 2007 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення без надання іншого жилого приміщення, а також в задоволенні аналогічного зустрічного позову відмовлено (а.с. 12-15).

Рішенням же Вінницького міського суду Вінницької області від 18.03.2016 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3500 грн. матеріальної шкоди, заподіяної знищенням конкретного належного йому майна: меблевої стінки, телевізора, тумби під телевізор, холодильника, дивану, а також 15000 на відшкодування моральної шкоди (а.с. 10-11).

Так само недоведеним є факт заподіяння діями відповідача моральної шкоди позивачеві.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.9 Постанови №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

Посилання апелянта на те, що при судовому розгляді справи не відбулися судові дебати спростовують журналом судового засідання, в якому відображена відповідна стадія процесу, яка у зв'язку з заочним розглядом справи, тобто відсутністю відповідача, полягала в промові лише позивача (а.с. 57).

Крім того, посилаючись на процесуальні порушення, які мали місце при судовому розгляді справи, апелянт не вказує на те, яким чином вони вплинули на правильність і справед ливість судового рішення.

Водночас відповідно до частини 2 статті 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе судове рішення з одних лише формальних міркувань.

Отже колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд першої інстанції повно та об'єктивно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно з частиною 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, витрат на правову допомогу, які понесені відповідачем в сумі 1500 грн.

Враховуючи нескладний характер справи, об'єм наданої правової допомоги й час, фактично витрачений особою, яка надавала правову допомогу, колегія суддів приходить до висновку про часткове стягнення витрат в сумі 500 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 304, 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати - витрати на правову допомогу в сумі 500 гривень.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:/підпис/ Стадник І.М.
Судді: Згідно з оригіналом: Суддя апеляційного суду /підпис/ Войтко Ю.Б. /підпис/ Ковальчук О.В. Стадник І.М.