печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 серпня 2017 року Печерський районний суд м. Києва в складі : головуючого - судді Цокол Л.І. за участі секретаря Мудрак О.Р. розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третіх осіб приватних нотаріусів Київського міського нотаріального округу Змисловської Тетяни Василівни, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійним, скасування держвної реєстрації права власності визнання права власності , витребування з незаконного володіння квартири, вселення, визнання договору іпотеки недійсним та скасування державної реєстрації обтяження нерухомого майна,

В С Т А Н О В И В :
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вимогами до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та з урахуванням збільшених вимог просить визнати Договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 49,70 кв. м, посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. від 04.04.2016 за реєстраційним № 203, недійсним з моменту його укладання; скасувати державну реєстрацію права власності квартири за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 49,70 кв.м. за ОСОБА_3 ; скасувати державну реєстрацію права власності 1/2 частки квартири за адресою АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 за ОСОБА_2 (номер запису про право власності 14011276); визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку квартири за адресою АДРЕСА_1 ; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру за адресою АДРЕСА_1 ; вселити ОСОБА_1 до квартири за адресою АДРЕСА_1 ; визнати Договір іпотеки, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про передачу в іпотеку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірієвою О.С. від 29.04.2016 за реєстрованим №138, недійсним з моменту його укладення, скасувати державну реєстрацію обтяження нерухомого майна іпотекою у вигляді заборони на нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 ,накладену 29.04.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірієвою О.С.

Позовні вимоги підтримані позивачем ОСОБА_1 та його представниками ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , та обґрунтовані тим, що квартира вибула з володіння ОСОБА_1 поза його волею, без його відома.

Відповідач ОСОБА_2 вимоги визнав.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, проте заперечував проти задоволення вимог лише щодо частки квартири, яка належить ОСОБА_2 , вказуючи на те, що інформація наведена позивачем та його представниками йому відома не була, проте з відповідачем ОСОБА_2 він особисто спілкувався щодо продажу квартири, попередньо узгоджував всі питання продажу.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, про час і місце судового розгляду була належним чином та своєчасно повідомлена, причин неявки суду не повідомила, письмових пояснень по суті спору не подала.

Треті особи приватні нотаріуси КМНО Змисловська Т.В., ОСОБА_5 в судове засідання не з`явились, про час і місце судового розгляду повідомлялись вчасно та належним чином.

Суд вислухавши пояснення позивача, його представників, відповідачів, дослідивши письмові докази надані сторонами, прийшов до наступного висновку.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були співвласниками в рівних частках квартири АДРЕСА_2 , про що свідчать відомості Київського міського бюро технічної інвентаризації згідно інформаційної довідки від 12.08.2016.

В період з 23.04.2015 по 05.01.2016, та з 26.01.2016 по 27.02.2016 ОСОБА_1 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, про що свідчить довідка видана 27.03.2016 військовою частиною МО України.

04 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . Продаж вчинено за домовленістю сторін за суму 149 980грн., які покупець сплатив, а продавець отримав повністю від покупця до підписання цього договору.

У вказаному договорі зазначається про те, що право власності ОСОБА_2 на відчужуване ним майно належить йому : 1/2 частина на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових право на нерухоме майно 04 квітня 2016 року ; 1/2 частина на підставі Ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року , право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04 квітня 2016 року (номер запису 14011276).

Зокрема, згідно ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року справа №753/2784/14-ц, провадження №2/753/148/15 , за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_1 , у зв`язку з домовленістю сплатити грошову компенсацію в розмірі 750 000,00грн., та відповідно право власності ОСОБА_1 припиняється.

Згідно відповіді Дарницького районного суду м. Києва від 31.05.2017, справ відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не зареєстровано, а у справі №753/2784/14 пров.№753/148/15 інші сторони та інша суть позову.

З зазначеного слід дійти висновку про те, що право власності на 1/2 частку ОСОБА_1 вибуло поза його волею, без його відома.

Вирішуючи даний спір слід виходити з наступного.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як зазначено у п10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК ( 435-15 )) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК ( 435-15 ) не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК ( 435-15 ).Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК ( 435-15 ) добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод

до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV ( 1952-15 ) "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень").

За викладених обставин вимоги позивача щодо відновлення його порушеного права на 1/2 частку належного йому на праві власності нерухомого майна є повністю обґрунтованими, знайшли своє підтвердження у наданих доказах, фактично не оспорені відповідачами, оскільки доводів на спростування в цій частині з їх боку не подавалось.

Отже недійсність укладеного правочину в частині відчуження належної ОСОБА_1 частки нерухомого майна без його волевиявлення доведена під час судового розгляду.

Відновлення порушеного права необхідно здійснити шляхом скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на 1/2 частку ОСОБА_1 , визнання договору в частині продажу частки ОСОБА_1 недійсною, визнання за ним права власності, а також вселення у житлове приміщення та скасування реєстрації права власності ОСОБА_3 на 1/2 частку яка належала ОСОБА_1 .

Проте інші вимоги позивача ОСОБА_1 , а саме відносно 1/2 частки квартири, яка належала ОСОБА_2 та яка відповідно була ним відчужена ОСОБА_3 слід визнати безпідставними, з огляду на наступне.

Як встановлено в ході судового розгляду відповідач ОСОБА_2 здійснював правочин на власний розсуд. Під час судового розгляду своїх вимог щодо недійсності вказаного правочину не заявляв, доказі, як і відповідного обґрунтування, не надав. Отже вимоги позивача ОСОБА_1 щодо частки яка належала ОСОБА_2 є необґрунтованими.

Згідно ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

За таких обставин посилання представників позивача на підставу своїх вимог щодо недійсності правочину в цілому з огляду на порушення положень ст. 362 ЦК України слід визнати безпідставним. В цьому випадку позивач ОСОБА_1 має право скористатись положеннями ч4 ст.362 ЦК України.

Щодо вимог про недійсність договору іпотеки укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , то слід зазначити наступне.

Позивач ОСОБА_1 не є учасником вказаного правочину.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Під час судового розгляду не було доведено вимог щодо недійсності укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 правочину, враховуючи те, що 1/2 частка квартири адресою АДРЕСА_1 , витребувана з незаконного володіння ОСОБА_3 з огляду на недійсність укладеного правочину в частині частки ОСОБА_1 та повернута його законному власнику. Інша частина нерухомого майна залишена у власності ОСОБА_3 .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15,16,203,215, 386, 388, 392, ст.ст.8,10,60,88,208,212,213,214, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :
позовні вимоги задовольнити частково. Визнати Договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 49,70 кв.м, посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. від 04.04.2016 за реєстраційним № 203, в частині 1/2 частки, що належала ОСОБА_1 недійсним з моменту його укладання.

Скасувати державну реєстрацію права власності квартири за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 49,70 кв.м. за ОСОБА_3 в частині 1/2 частки, яка належала ОСОБА_1 .

Скасувати державну реєстрацію права власності 1/2 частки квартири за адресою АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 за ОСОБА_2 (номер запису про право власності 14011276).

Визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 частку квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_1 до квартири за адресою АДРЕСА_1 . В решті вимог відмовити. Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, що брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення ,- в той же строк з дня отримання копії рішення.

Суддя Л.І.Цокол