Справа № 456/3896/16-ц
Провадження № 2/456/660/2017
РІШЕННЯ

іменем України

25 квітня 2017 року

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Бораковського В. М. ,

за участю секретаря Проців І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Стрийтеплоенерго» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

встановив:

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що відповідачі проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідно до вимог ст.ст. 67, 68 ЖК України зобовязані своєчасно вносити плату за комунальні послуги щомісячно по встановленим тарифам, а повнолітні члени сімї несуть солідарну з наймачем відповідальність по зобовязаннях, що випливають з договору житлового найму. Згідно ст.19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Однак, відповідачі не проводять оплату цих комунальних послуг, чим допустили заборгованість перед КП «Стрийтеплоенерго» за період 01.10.2012 року по 01.06.2015 року на суму 5290,82 грн., і в добровільному порядку ця заборгованість не погашена.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просить суд позов задоволити та пояснив, що відповідач належним чином не оформив відключення від мереж централізованого опалення квартири, а тому підприємство не має жодних законних підстав вважати відповідача відключеним від мереж центрального опалення, так як не виконано п.п. 24-28 постанови №630 Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року із змінами від 31.10.2007 року, які з метою захисту прав усіх мешканців багатоквартирних будинків, передбачають відключення від мереж центрального опалення та постачання гарячої води не окремих квартир багатоквартирного будинку з ініціативи їх власників або наймачів, а відключення будинку в цілому за письмовою згодою всіх мешканців будинку.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнав, просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки у нього в квартирі встановлено автономне опалення згідно дозволу міської ради, послугами КП «Стрийтеплоенерго» він не користується, а тому вважає, що нарахована заборгованість за послуги теплопостачання є неправомірною.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не зявилися, про причину неявки не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши наявні у справі докази, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Згідно з довідкою КП «Мрія» № 934 від 23.12.2013 року відповідачі по справі зареєстровані у ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 21.04.1995р. квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Згідно з довідкою про нарахування та оплату, наданою КП «Стрийтеплоенерго», заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01.10.2012 року по 01.06.2015 року становить 5290,82 грн.

Відповідно до повідомлення виконкому Стрийської м.Ради за №С-260/322 від 21.04.2005р. ОСОБА_1 надано дозвіл на влаштування індивідуального автономного опалення в приміщенні квартири та відключення від системи центрального опалення.

Відповіддю №01/983 від 09.09.2005р. на заяву про зафіксування відключення від центрального опалення та встановлення автономного опалення, КП «Стрийтеплоенерго» рекомендувало ОСОБА_1 розібрати незаконно встановлене автономне опалення або надати відповідну проектно-технічну документацію.

Стрийське УЕГГ поставило до відома КП «Стрийтеплоенерго» про те, що за адресою: м. Стрий, вул. С.Стрільців, 10/126 станом на 01.05.2010р. газовий котел не прийнятий управлінням в експлуатацію та в базі даних не зареєстрований (лист № 673 від 28.05.2010р.).

Стаття 3 ОСОБА_4 України зазначає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави.

Згідно із ст. 8 ОСОБА_4 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_4 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_4 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_4 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_4 України гарантується.

Як розяснив Конституційний суд України у своєму рішенні від 02.11.2004 року (№15-рп/2004, п.4.1.), верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в ОСОБА_4 України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Важливо усвідомлювати, що принцип верховенства права охоплює не лише змістовний аспект (правового відношення між людиною і державою на засадах визнання людини вищою соціальною цінністю), але й процедурний аспект, який базується на вимогах відповідності правотворчої та правозастосовної практики певним стандартам, як-от: заборона зворотної дії закону, вимога ясності та несуперечності закону; вимога щодо однакового застосування закону; застосування покарання виключно на підставі закону та ін.

Згідно зі ст. 42 ОСОБА_4 України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю усіх послуг та робіт.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обовязки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Субєктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (ст. 3).

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обовязок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно із ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач або суб'єкт теплопостачання має право вибирати (змінювати) теплопостачальну організацію, якщо це технічно можливо. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Статтею 24 даного Закону передбачено, що споживач теплової енергії має право на вибір одного або декількох джерел теплової енергії чи теплопостачальних організацій, якщо це можливо за існуючими технічними умовами.

Згідно ч.2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобовязані брати участь у загальних витратах, повязаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках.

Відповідно до ч.6 даної статті Закону заборгованість власників квартир по укладених угодах, повязаних з утриманням будинку та оплатою комунальних послуг, стягується в судовому порядку.

Відповідно до ст. 68 ЖК України наймач зобовязаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Системний аналіз положень ст.ст. 2, 9, 10, 189, 190 ЖК України дає підстави для висновку про те, що правовідносини, повязані з несвоєчасною оплатою житлово-комунальних послуг, за своєю правовою природою не є житловими і питання щодо належного виконання відповідних зобовязань, житловим законодавством не регулюється.

Натомість, відповідно до частини першої статті 1 ЦК України особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, регулюються цивільним законодавством.

З огляду на те, що в процесі прийняття спеціального закону Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зміни до ЦК України (відповідно до вимог ст. 4 ЦК України) Верховною Радою України не розглядалися та не приймалися, стосовно спірних правовідносин норми спеціального закону не можуть конкурувати з нормами основного акту цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч.1 та 3 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує громадянам як споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору товарів (робіт, послуг).

Згідно п. 24 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою КМУ №630 від 21.07.2005 року, споживачі можуть відмовитись від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Пунктами 25, 26 даних Правил передбачено, що відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у разі, коли технічна можливість такого відключення передбачена затвердженою органом місцевого самоврядування відповідно до Закону України «Про теплопостачання» схемою теплопостачання, за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування, будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення.

Відповідно до п. 28 Правил, споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Пунктом 4 «Правил користування приміщеннями житлових будинків», які затверджені постановою Кабінету Міністрів України №76 від 17.05.2005 року, визначене поняття «переобладнання», а саме: це улаштування в окремих квартирах багатоквартирних будинків індивідуального опалення та іншого інженерного обладнання, перенесення нагрівальних, сантехнічних і газових приладів, влаштування і переустаткування туалетів, ванних кімнат, вентиляційних каналів. Власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків і гуртожитків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, гуртожитку, з дозволу власника будинку (квартири), власника гуртожитку (житлового приміщення у гуртожитку) та органу місцевого самоврядування, що видається в установленому порядку.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 9 ОСОБА_4 України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» (від 29 червня 2004 року №1906-IV), чинні міжнародні договори України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав (справи «Христов проти України», «Брумареску проти Румунії»).

ЄСПЛ розкриває зміст принципу верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу. Однією з таких вимог є вимога про якість закону. Під законом тут мається на увазі положення нормативно-правового акта. По-перше, закон повинен бути доступним для розуміння, тобто містити зрозумілі й чіткі формулювання, які б дозволяли особі самостійно або за відповідної консультації регулювати свою поведінку. По-друге, він має бути передбачуваним, тобто таким, щоб особа могла передбачити наслідки його застосування. По-третє, закон повинен відповідати всім іншим вимогам верховенства права, зокрема з достатньою чіткістю встановлювати межі дискреційних повноважень, наданих суб'єктам владних повноважень, і спосіб їх здійснення. Це необхідно, щоб особа була захищеною від свавілля субєктів владних повноважень (п. 27 рішення ЄСПЛ у справі «Круслен проти Франції» від 24 квітня 1990 року).

Ще однією вимогою принципу верховенства права є захист від свавілля, тобто втручання суб'єктів владних повноважень у права людини повинно підлягати ефективному контролю. Щонайменше це має бути судовий контроль, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури. Держава також повинна забезпечувати наявність достатніх та ефективних гарантій проти зловживань (п. 55 Рішення у справі «Класе та інші проти Німеччини» від 6 вересня 1978 р.).

Суд відступає від правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові №6-1706 цс 15 від 11.11.2015 року, та вважає, що обставини, наведені у висновку, не є аналогічними за своєю суттю обставинам, встановленим у даній справі, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що Висновком-рекомендацією щодо відключення від централізованої системи теплопостачання № 01/234 від 02.03.2005р. КП «Стрийтеплоенерго» рекомендувало ОСОБА_1 звернутися до органу місцевого самоврядування для отримання дозволу на влаштування автономних систем теплопостачання та відключення від систем централізованого теплозабезпечення.

З листа №С-260/322 від 21.04.2005р. вбачається, що Стрийський міськвиконком дозволив ОСОБА_1 влаштування індивідуального автономного опалення в приміщенні квартири АДРЕСА_2 та відключитися від системи централізованого опалення з обовязковим дотриманням вимог первинних висновків та технічних умов, виданих спеціалізованими організаціями.

Як вбачається з відповіді КП «Стрийтеплоенерго» №01/32 від 13.01.2006р. на заяву ОСОБА_1 про видачу технічних умов на відключення від центрального опалення, останнього повідомлено про те, що технічні умови будуть видані після закінчення опалювального сезону 2005-2006рр., оскільки необхідно перекривати сусідні квартири, які опалюються від спільних стояків системи опалення, однак після закінчення опалювального сезону такі умови позивач відповідачу не надав.

Згідно робочого проекту газифікації котла, виданого Дрогобицьким відділом Львівського філіалу «НДІ ПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ», ОСОБА_1 здійснив комплекс робіт з приєднання обєкту газоспоживання до газових мереж за адресою: м. Стрий, вул.С.Стрільців,10/126.

Суд звертає увагу, що з заявою про надання дозволу на влаштування автономного опалення ОСОБА_1 звернувся в квітні 2005 року. На день його звернення була чинною Постанова Кабінету Міністрів України №1497 від 30 грудня 1997 року «Про затвердження Правил надання населенню послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення», яка надавала право споживачу відмовитися від послуги та відключитися від системи центрального опалення, однак чинним на той час законодавством не було передбачено чіткого механізму та порядку відключення споживача від централізованого опалення.

Слід звернути увагу, що Порядок відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого опалення був прийнятий значно пізніше, 22.11.2005 року.

Надаючи висновок-рекомендацію щодо відключення від централізованої системи теплопостачання від 02.03.2005 року, позивач покликався на розяснення Державного комітету з питань житлового господарства від 29.04.2003 р., які носять рекомендаційний характер та не можуть слугувати обєктивною підставою вважати, що відповідачі самовільно відключилися від мереж центрального опалення та порушили порядок, оскільки такого на час виникнення та існування спірних правовідносин не існувало.

Окрім цього, в обґрунтування позовних вимог та стягнення заборгованості з відповідачів, КП «Стрийтеплоенерго» покликається на п. 24 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою КМУ №630 від 21.07.2005 року, яким передбачено, що споживачі можуть відмовитись від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води та визначено порядок відключення споживачів від мереж централізованого опалення. Слід звернути увагу, що вказані Правила вступили в дію 21.07.2005 р., і порядок, на який покликається представник позивача, введений в дію змінами від 31.10.2007 р. А відтак наведені норми не можуть бути застосовні до правовідносин, які виникли до набрання ними чинності.

У постанові ВСУ №6-1706 цс 15 від 11.11.2015 року, судом досліджено зовсім інші фактичні обставини справи, зокрема, час виникнення спірних правовідносин припадає на 10 серпня 2010 року, коли були чинними інші нормативно-правові акти, які регулювали порядок відключення від системи центрального опалення, а відтак не можуть бути застосовні до даних правовідносин.

Дослідженими в судовому засіданні обставинами справи встановлено, що відповідачам ОСОБА_1, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_3. Відповідач ОСОБА_3 зареєстрована в цій квартирі.

КП «Стрийтеплоенерго» є підприємством, яке надає послуги з теплопостачання. Відповідачі фактично такі послуги від позивача не отримують з 2005р. і відповідно, такими не користуються, а відтак позивач не надавав відповідачам послуг з теплопостачання, жодних витрат на такі послуги не поніс, тому відповідачі не проводили оплату за не надані послуг за спірний період.

В той же час суд бере до уваги те, що Стрийський міськвиконком надав ОСОБА_1 дозвіл на влаштування індивідуального автономного опалення в приміщенні квартири АДРЕСА_4 та відключення від системи централізованого опалення (лист № С-260/322 від 21.04.2005р.).

Відповідачем ОСОБА_1 в 2005 році були отримані технічні умови та розроблений Робочий проект відключення від системи опалення. Крім цього, відповідач ОСОБА_1 неодноразово звертався до позивача з питанням про відключення його квартири від центрального опалення (що підтверджується наявними у справі письмовими доказами (а.с.23, 24, 25), однак не зважаючи на те, що власники квартири є особи похилого віку, позивачем не вжито жодних заходів щодо реалізації їх прав і таке питання залишено позивачем без вирішення. Таким чином, відповідачем вживалися необхідні заходи щодо законного відключення від центрального опалення, тому, з огляду на викладене, суд приходить до переконання, що дії відповідача по відключенню від центрального опалення за своїм змістом та характером не були самовільними.

Крім цього, суд зважає на те, що змінивши систему опалення та здійснивши відключення від мереж централізованого опалення ОСОБА_1, як власник квартири, переобладнав систему опалення, що не призвело до розбалансування внутрішньобудинкової системи опалення, не погіршило роботу системи загалом та права інших мешканців будинку.

Суд не бере до уваги обґрунтування представника позивача щодо підставності позовних вимог у звязку з порушенням відповідачами при відключенні від мереж теплопостачання «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою КМУ №630 від 21.07.2005 року, виходячи з наступного. Спірні правовідносини між сторонами регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2004 року, Законом України «Про теплопостачання» №2633-IV від 02.06.2005 року, а також «Правилами користування тепловою енергією» №630 від 21.07.2005 року. Разом з тим, згадані Правила затверджені підзаконним нормативно-правовим актом, і вони не можуть порушувати гарантовані ОСОБА_4 України (ст. 42), Цивільним кодексом України (ст.ст. 509, 526, 901), Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (ст. 20) та Законом України «Про теплопостачання» (ст. 24) права громадян.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, згідно якої суди повинні приймати рішення відповідно до прав людини і мотивація повинна бути виписана у відповідності з принципами верховенства прав людини, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог КП «Стрийтеплоенерго» про солідарне стягнення з відповідачів в користь позивача заборгованості за послуги теплопостачання слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 509, 526, 543 ЦК України, ст.ст. 67, 68 ЖК України, суд,

вирішив:

В задоволені позовних вимог Комунального підприємства «Стрийтеплоенерго» про солідарне стягнення з відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 в його користь заборгованості в розмірі 5290,82 грн. відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Стрийський міськрайонний суд Львівської області.

Головуючий-суддя ОСОБА_5