Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 серпня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:головуючого судді: Ковальчук Н.М.,

суддів Хилевича С.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання Шептицька С.С.,

з участю відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що діють в своїх

інтересах та в інтересах неповнолітніх

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

- ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 ,

представника позивача - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 21 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та як до законних представників малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Рівненська районна державна адміністрація Рівненської області (як орган опіки і піклування) про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення без надання іншого житла,

в с т а н о в и л а :
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 21 червня 2017 року вказаний позов задоволено повністю: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) виселено без надання іншого житлового приміщення з будинку АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 по 137,80 грн. судового збору.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує висновок місцевого суду про те, що він зі своєю сім`єю був вселений у будинок позивача в якості тимчасових жильців та зазначає, що він не ґрунтується на матеріалах і фактичних обставинах справи. Пояснює, що відповідачка ОСОБА_2 є дочкою позивача ОСОБА_9 та його представника позивача ОСОБА_8 , а діти відповідачів внуками позивача і представника позивача. Стверджує, що ініціатива переїзду його сім`ї в будинок позивача належала саме позивачу. Додає, що при інших умовах, окрім постійного проживання, він не залишив би службу у військовій частині та як наслідок втратив

__________________________________________________________________________

Справа № 570/2738/16-ц Головуючий в суді І інстанції Красовський О.О.

Провадження № 22-ц 787/1263/2017 Суддя-доповідач Ковальчук Н.М.

перспективу отримання квартири у власність. Звертає увагу, що у будинковій книзі на спірний будинок у графі «мета приїзду та на який час» зазначено «пост.» - постійно. Вказує, що факт проживання в спірному будинку протягом чотирьох років так само свідчить на підтвердження того, що воно було постійним. Зазначає, що звернення позивача з даним позовом зумовлене погіршенням стосунків з сім`єю відповідача, проте це не може слугувати підставою для їх виселення. Вважає, що хоча і письмова згода власника житла на вселення ОСОБА_1 відсутня, проте обставини справи свідчать про те, що останній разом з іншими відповідачами членами своєї сім`ї також набув права користування житловим приміщенням. Наполягає на тому, що його сім`я не має іншого житлового приміщення, окрім спірного будинку, а відповідь військової частини НОМЕР_1 про те, що у військовій частині відсутні відомості про фактичне місце проживання ОСОБА_1 та його реєстрацію за адресою: АДРЕСА_2 (польова пошта НОМЕР_1 ) не є доказом того, що за цією адресою у нього є житло, котрим він може користуватись разом із сім`єю. Вважає, що не підтвердження особисто позивачем у судовому засіданні викладених у позові обставин, не підтвердження волевиявлення про виселення відповідачів вказує на відсутність порушення його прав, адже його представник ОСОБА_8 , допитана як свідок в судовому засіданні зазначала лише про порушення своїх прав, а не позивача, при цьому її показання є доказами у справі. Доводить, що вимогам закону щодо предмета спору відповідають лише подані письмові документи щодо стану здоров`я позивача та будинкова книга на спірне житло, а решта документів, на які посилається позивач, не підтверджують порушення його прав. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення осіб, що з`явились в судове засідання, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Згідно ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_9 є власником будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 , виданого виконавчим комітетом Зорянської сільської ради 26.06.2008р. (а.с.4).
ОСОБА_2 є дочкоюОСОБА_9 та ОСОБА_8 , ОСОБА_1 їх зять, інші відповідачі є внукамиОСОБА_9 та ОСОБА_8 .

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх діти за усною згодою власника майна ОСОБА_9 та ОСОБА_8 вселилися до належного позивачеві житлового будинку АДРЕСА_1 .

Як вбачається з будинкової книги на вищезазначене будинковолодіння, вселення ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 відбулося 02 листопада 2010 року (а.с.7-7зв.). У графі «мета приїзду та на який час» зазначено «пост.» - постійно.

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення без надання іншого житла, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що відповідач та його сім`я створює неможливі умови спільного проживання, які проявляються в тому, що відповідач самочинно зніс сарай; самовільно підключився до електропостачання та не сплачує за використану ним електричну енергію; зайняв одну з двох кімнат в будинку, в якій стала проживати його сім`я а на пропозицію позивача добровільно виселитися не погоджуються.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався положеннями ст.. 98 ЖК УРСР, яка передбачає, що тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмови підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Суд виходив з того, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх діти вселилися в будинок позивача не як члени сім`ї власників майна, а набули право користування житловим приміщенням тимчасово, до першої вимоги власника житла про його звільнення, а також не зареєстрували своє місце проживання в установленому законом порядку, а відтак є тимчасовим жильцями, які не мають права на подальше користування житлом позивача.
Проте з таким висновком місцевого суду колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитися з наступних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а відповідно до ч. 1, 2 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 p., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК).

Право власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Судом безспірно встановлено, що відповідачі вселилися до будинку позивача з його згоди.

Судом достовірно встановлено і позивачем не заперечується, що відповідачка ОСОБА_2 є дочкою позивача ОСОБА_9 .

Згідно ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника житла належать його дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника житла може бути визнано інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство.

Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника житла член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частини 1, 2 статті 156 ЖК).

Припинення сімейних відносин з власником житла не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним приміщенням. Про це йдеться у статті 64 ЖК, частині 4 статті 156 ЖК, статті 3 Сімейного кодексу.

Таким чином, місцевим судом при ухваленні оскаржуваного рішення не було враховано, що відповідачка ОСОБА_2 є членом сім`ї власника житлового приміщення.

Окрім цього, колегія суддів враховує Акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 19.06.2017 року № 1191/0212/17, з графи ІІІ «Відомості про сім`ю» якого вбачається, що відповідачі зазначені як члени сім`ї позивача, що мешкають разом (а.с.139).

Таким чином, відповідачі набули права постійного користування жилим приміщенням як члени сім`ї власника будинку.

Будь-яких інших доказів на підтвердження того, що при вселенні відповідачів у будинок позивача між ними було укладено угоду про інший порядок користування цим приміщенням, сторонами не надано та судом не здобуто.

Посилання позивача на порушення його прав відповідачами та їх дітьми не доведені доказами.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів приходить до переконання про безпідставність позовних вимог та вважає висновок місцевого суду про їх задоволення необґрунтованим.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, судом не застосовані норми матеріального права, які підлягають до застосування до даних правовідносин, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 21 червня 2017 року скасувати.
В задоволенні позову ОСОБА_9 до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та як до законних представників малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Рівненська районна державна адміністрація Рівненської області (як орган опіки і піклування) про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення без надання іншого житла відмовити.
Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н.М.

Судді: підпис Хилевич С.В.

підпис ОСОБА_10 .

Згідно:суддя-доповідач Ковальчук Н.М.