Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Шимківа С.С.,

суддів: - Боймиструка С.В., Григоренка М.П.,

секретар судового засідання - Вихотень Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" на заочне рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 18 жовтня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" про захист прав споживача, визнання недійсними договорів фінансового лізингу, повернення коштів та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Зарічненського районного суду від 18 жовтня 2016 року задоволено частково позов ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" про захист прав споживача, визнання недійсними договорів фінансового лізингу, повернення коштів та стягнення моральної шкоди.

У порядку застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" на користь ОСОБА_3 суму комісії за організацію договорів фінансового лізингу № 000723, № 000724, № 000725, № 000727 від 30 липня 2014 року в розмірі 170000 грн, суму комісії за переказ коштів в розмірі 1700 грн, а всього стягнуто 171700 грн.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" на користь ОСОБА_3 кошти у відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 5000 грн та понесені ним витрати зі сплати судового збору в сумі 2318 грн 20 коп., всього стягнуто 7318 грн 20 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" покликається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що суд без жодного правового обґрунтування задовольнив вимогу позивача про стягнення моральної шкоди, за відсутності доказів її спричинення _________________________________________________________________________

Справа № 561/557/16-ц Головуючий в суді І інстанції - Снітчук Р.М.

Провадження № 22-ц/787/1251/2017 Суддя-доповідач - Шимків С.С.

позивачу.

Ураховуючи, що суд не дійшов до висновку, що визнання недійсними положень Договору зумовлює зміну інших положень Договору - у суду відсутні правові підстави визнавати Договір недійсним у цілому.

Отже, оскаржуване рішення прийняте судом на порушення частини 6 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів".

На час укладення Договору ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання послуг фінансового лізингу не існували.

Послуги фінансового лізингу надаються без ліцензії відповідно до затвердженої розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових 22.01.2004 року № 21 "Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами", що зареєстроване в Міністерстві юстиції України 16 квітня 2004 року за № 492/9091.

Відповідно до Постанови КМУ від 07.12.2016 року № 9 ліцензійні умови у частині, що стосується суб'єктів господарювання, які провадять діяльність з надання послуг з фінансового лізингу, надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, надання гарантій та поручительств, надання послуг факторингу та довірчого управління фінансовими активами та внесені до дня набрання чинності цією постановою до Державного реєстру фінансових установ або реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги застосовуються через шість місяців з дня набрання чинності цією постановою.

Таким чином, всі договори фінансового лізингу, укладені без наявності ліцензії до 10.06.2017 року є дійсними.

Висновок про обов'язковість нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу є хибним.

Договір не може бути нотаріально посвідчено, оскільки документ про реєстрацію транспортного засобу, необхідний нотаріусу для проведення нотаріальної дії відсутній. А відсутність даного документу є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії щодо посвідчення договору фінансового (непрямого) лізингу.

Враховуючи викладене та особливості, встановлені параграфом 6, ст.ст. 806, 807, 808, 809 ЦК України і спеціальним Законом України "Про фінансовий лізинг", договори фінансового лізингу не підлягають нотаріальному посвідченню.

Просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Сторони в судове засідання не з"явилися. Вони були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи. Їх неявка не перешкоджає судовому розгляду.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 30 липня 2014 року між позивачем та ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" укладено договори фінансового лізингу № 000723, № 000724, № 000725, № 000727, за умовами яких відповідач зобов`язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування позивача три автобуси марки Еталон БАЗ А079.53 (Euro-4) Турист за ціною 450000 грн. кожен та один автобус цієї ж марки за 350000 грн.

Позивач у свою чергу за договорами № 000723, № 000724, № 000727 зобов`язався сплатити лізингодавцю відсоток платежів 50 % від вартості предмета лізингу, щомісячні платежі у сумі 18750 грн, комісійну винагороду за організаційні заходи 10 % від вартості предмета лізингу (45000 грн.), комісійну винагороду за передачу предмета лізингу 3 % (13500 грн.), авансовий платіж 50 %, суму лізингу 225000 грн., викупна вартість 6750, відсоткова ставка 12,5 %, комісія 5 %, щомісячний платіж 5652,50 грн., а також витрати за відвантаження предмета лізингу 13500 грн.

За договором № 000725 позивач зобов`язався сплатити лізингодавцю відсоток платежів 50 % від вартості предмета лізингу, щомісячний платіж у сумі 14583,33 грн, комісійну винагороду за організаційні заходи 10 % від вартості предмета лізингу (35000 грн.), комісійну винагороду за передачу предмета лізингу 3 % (10500 грн.), авансовий платіж 50 %, суму лізингу 175000 грн., викупна вартість 5250, відсоткова ставка 12,5 %, комісія 5 %, щомісячний платіж 4396,39 грн., а також витрати за відвантаження предмета лізингу 10500 грн.

Сторони також погодили графік платежів, термінів поставки, досягли згоди щодо марки, моделі, ціни транспортних засобів, що підтверджується додатками № 1 3 до вказаних договорів.

На виконання вказаних договорів позивач згідно квитанцій від 30.07.2014 року сплатив комісію за організацію договорів у сумі 170000 грн. та комісію за переказ коштів у сумі 1700 грн.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 покликався на те, що положення укладених договорів фінансового лізингу є несправедливими згідно п. 16 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів".

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України "Про фінансовий лізинг".

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

За змістом ч. 5 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів")

Частина 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" закріплює визначення поняття "несправедливі умови договору", за якою умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналіз норм статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" свідчить про те, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ст. 3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п.п. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів"); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів").

Як убачається з матеріалів справи, а саме п. 5.4 укладених між сторонами договорів фінансового лізингу, у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансового платежу лізингоодержувачем, останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеного в додатку № 1 до договору фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу в момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає.

При цьому, згідно п. 12.11 договорів фінансового лізингу у випадку його розірвання лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається.

Умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень, при цьому, лізингодавець не зобов'язаний завчасно повідомляти лізингоодержувача про розірвання даного договору (п. п. 4.3.5 договору), однак такого права у лізингоодержувача умовами договору не передбачено.

Вищезазначені положення оспорюваного договору фінансового лізингу є несправедливими в розумінні статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів".

Частинами 1, 2, 3 ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів" передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Розділом 12 договору "Відповідальність сторін. Порядок повернення предмета лізингу" встановлена відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем, що створює значну перевагу у правах лізингодавця над правами та обов'язками лізингоотримувача.

Положення розділу 12 Договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача та усувають відповідальність відповідача.

Окрім того, згідно п. 3.5 договорів лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

У той же час, за змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Ремонт і технічне обслуговування предмета договору лізингу здійснюється продавцем (постачальником) на підставі договору між лізингоодержувачем та продавцем (постачальником).

Також, судом встановлено, що укладені між сторонами договори фінансового лізингу не були нотаріально посвідчені.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі і за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

На підставі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, наявні правові підстави для визнання оспорюваних договір фінансового лізингу недійсними та стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" на користь позивача сплаченої, на виконання положень договорів, суми комісії за організацію договорів фінансового лізингу № 000723, № 000724, № 000725, № 000727 від 30 липня 2014 року в загальному розмірі 170000 грн.

Разом з вимогою про стягнення суми комісії за організацію договорів фінансового лізингу позивач заявив вимогу про стягнення сплаченої ним комісії за переказ коштів по договорах у загальній сумі 1700 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 216 ЦК України якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Оскільки вчиненням недійсного правочину ОСОБА_3 завдано збитків, які полягали у сплаті ним комісії за переказ коштів по договорах у загальній сумі 1700 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями квитанцій (а.с. 110), наявні правові підстави для їх відшкодування та стягнення з ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" цих коштів.

Разом з тим, відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення завданої позивачу моральної шкоди.

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Правовідносини сторін у даній справі випливають з договірних відносин, а саме із договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, який не містить положень щодо відшкодування моральної шкоди.

Відносини з приводу укладення та виконання лізингових договорів регулюються Законом України "Про фінансовий лізинг", норми якого не передбачають настання такого правового наслідку як відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Таким чином, не підлягають до задоволення позовні вимоги про стягнення моральної шкоди.

Ураховуючи те, що судом неповно з'ясовано фактичні обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, постановлене ним рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3.

На підставі ч.ч. 1, 2 ст. 215, ч. 2 ст. 216, 628, 799, ч. 2 ст. 806, 808 ЦК України, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" , керуючись ст. 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" задовольнити частково.

Рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 18 жовтня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" про захист прав споживача, визнання недійсними договорів фінансового лізингу, повернення коштів та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати недійсними договір № 000723 фінансового лізингу від 30 липня 2014 року, договір № 000724 фінансового лізингу від 30 липня 2014 року, договір № 000725 фінансового лізингу від 30 липня 2014 року, договір № 000727 фінансового лізингу від 30 липня 2014 року, укладені між товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" та ОСОБА_3.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" на користь ОСОБА_3 грошову суму комісії за організацію договорів фінансового лізингу № 000723, № 000724, № 000725, № 000727 від 30 липня 2014 року в розмірі 170000 грн, суму комісії за переказ коштів в розмірі 1700 грн, а всього стягнути 171700 (сто сімдесят одну тисячу сімсот) грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" на користь ОСОБА_3 1717 (одну тисячу сімсот сімнадцять) грн. у відшкодування понесених ним судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним чинності.

Головуючий-суддя С.С. Шимків

Судді: С.В. Боймиструк

М.П. Григоренко