Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С. Мазур Л.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договорів недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Сумської області від 16 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулось до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути із ОСОБА_4 кредитну заборгованість у розмірі 99 415,51 доларів США.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно умов кредитного договору від 24 червня 2008 року ОСОБА_4 отримала у банку кредит у розмірі 110 000 доларів США строком до 24 червня 2021 року зі сплатою 12,5 % річних, однак позичальник умов договору належним чином не виконує, у зв'язку з чим станом на 26 січня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 99 415,51 доларів США, яку банк просив стягнути із боржника.

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання кредитного договору недійсним, який згодом уточнила та просила визнати недійсними кредитний договір від 24 червня 2008 року і договір іпотеки від 01 липня 2008 року, а також застосувати наслідки недійсності вказаних договорів. Зустрічний позов обґрунтовано тим, що інформація про умови кредитування, яка була надана банком, не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Крім того, вважає, що інформація банку щодо умов кредитування ввела її як споживача в оману. Зазначила, що дії кредитора при наданні споживачу попередньої інформації про умови кредитування та при укладенні кредитного договору є несправедливими по відношенню до неї як споживача.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 22 грудня 2015 року задоволено позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 99 415,51 доларів США заборгованості за кредитним договором, що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 26 січня 2015 року становить 1 571 759,71 грн. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 - відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 16 березня 2016 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22 грудня 2015 року змінено в частині задоволення первісного позову. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 24 червня 2008 року в розмірі 79 214,04 доларів США, з яких 70 593,97 доларів США заборгованості за кредитом та 8 620,07 доларів США заборгованості за процентами, що за офіційним курсом НБУ станом на 26 січня 2015 року еквівалентно 1 252 374,37 грн. Рішення суду першої інстанції у частині залишення без задоволення зустрічних позовних вимог частково скасовано, позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання недійним кредитного договору задоволено частково. Визнано недійним п. 16.3 кредитного договору від 24 червня 2008 року, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 у частині визначення розміру пені з моменту укладення договору. Рішення суду в частині розподілу судових витрат залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просила скасувати рішення місцевого та апеляційного судів, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що боржник отримавши від банку кошти у кредит, свої зобов'язання зі сплати процентів за користування грошима не виконує, зазначивши, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Залишаючи без задоволення зустрічні позовні вимоги, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_4, оскільки при укладенні кредитного договору сторонами було дотримано усі вимоги закону та погоджені усі істотні умови, а позичальник добровільно погодилась на укладення спірних правочинів та певний період сплачувала періодичні платежі, отже не вважала їх несправедливими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог та ухвалюючи в цій частині нове рішення про їх часткове задоволення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що визначений кредитним договором розмір пені, у розмірі 1 % від суми прострочення платежу вносить дисбаланс у взаємовідносини між банком та позичальником, що суперечить положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Однак, з такими висновками суду апеляційної інстанції в повній мірі погодитися не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неправильно встановлені фактичні обставини справи, що полягає у неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи (ст. 309 ЦПК України).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що на виконання умов кредитного договору від 24 червня 2008 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» надав ОСОБА_4 кредит у розмірі 110 000 доларів США зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 24 червня 2021 року на придбання об'єкту нерухомості.

Відповідно до п. 1.1.2 кредитного договору кошти у зазначеному розмірі видавались на придбання об'єкту нерухомості - будинку загальною площею 259,9 кв. м по АДРЕСА_1 та оплату комісії за надання кредиту у розмірі 1650 доларів США.

Згідно п. 1.3.3 договору дата погашення кредитної заборгованості здійснюється до 01 числа кожного календарного місяця згідно з Графіком повернення кредиту та сплати інших платежів, що вбачається з п. 7.1. договору.

Згідно графіка повернення кредиту та інших платежів, підписаного ОСОБА_4 01 липня 2008 року, остання повинна здійснювати щомісячні платежі в розмірі 1429,74 доларів США, починаючи з 01 серпня 2008 року.

Пунктом 5.1 кредитного договору передбачено, що виконання всіх та окремих зобов'язань позичальника забезпечується іпотекою нерухомості - житловим будинком загальною площею 259,9 кв. м по АДРЕСА_1 іпотекою земельної ділянки після її приватизації.

22 вересня 2014 року банк направляв на адресу ОСОБА_4 вимогу, в якій повідомляв про наявність простроченої заборгованості за кредитним договором: 536,76 доларів США - прострочена заборгованість за кредитом, 5 763,44 доларів США - заборгованість за процентами та пені.

Із розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що станом на 26 січня 2015 року ОСОБА_4 допустила заборгованість по сплаті щомісячних платежів, у зв'язку з чим за кредитним договором виникла заборгованість по кредиту - 1 128,40 доларів США, процентів у розмірі - 8 620,07 доларів США та за несвоєчасне повернення кредиту нарахована пеня - 20201,47 доларів США.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626 - 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно умов кредитного договору від 24 червня 2008 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 5 ст. 11, частин 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 ст. 1 та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернув уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику. При цьому банк нараховував, а позичальник сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит (п. 1.3.1 кредитного договору).

Вищевказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1746цс16 від 16 листопада 2016 року.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_4, як споживачу, була надана банком повна та достовірна інформація щодо орієнтованої сукупної вартості кредиту. Отже, рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог щодо визнання кредитного договору недійсним в частині встановлення одноразової комісії за видачу кредиту не відповідає вимогам закону, тому підлягає скасуванню.

Отже, сума основної заборгованості за кредитом 70593,97 доларів США, що визначена із врахуванням суми одноразової комісії за видачу кредиту - 1650 доларів США, що станом на день звернення із позовом за курсом НБУ еквівалентно 26086,50 грн, є невірною.

Оскільки в загальну суму боргу входить, крім основної суми боргу, ще сума комісії та сума відсотків за користування кредитом, які нараховані в тому числі на суму комісії, то рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення первісних позовних вимог про стягнення суми одноразової комісії за видачу кредиту у розмірі 1650 доларів США та відсотків також не можна залишити без змін. Виходячи із того, що апеляційний суд невірно вирішив питання щодо розміру основної заборгованості за кредитом, рішення апеляційного суду в частині стягнення 8620,07 доларів США заборгованості по процентах неможна також залишити без змін, оскільки проценти нараховуються на суму кредиту (п. 3.3. кредитного1650 доларів США договору від 24 червня 2008 року).

Разом з тим, рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення основної заборгованості за кредитом 68943,97 доларів США (70593,97 доларів США - 1650 доларів США) є вірним та обґрунтованим, тому за правилом ст. 337 ЦПК України підстави для його скасування в цій частині відсутні. Крім того, вірним є висновок суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору в частині визначення розміру пені оскільки умови п. 16.3 кредитного договору суперечать вимогам частин 1, 2, 3, 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 1 ст. 203 ЦК України. Враховуючи зазначене, апеляційний суд також обґрунтовано відмовив в задоволенні первісних вимог банку про стягнення 20201,47 доларів США пені.

За таких обставин, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених законом, повно, всебічно й об'єктивно не з'ясував усіх обставин справи, не надав їм належної оцінки та ухвалив рішення, яке неможна визнати в повній мірі законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим рішення апеляційного суду підлягає скасуванню в частині вирішення первісних позовних вимог про стягнення одноразової комісії за видачу кредиту та процентів, а також в частині вирішення зустрічних вимог про визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення одноразової комісії за видачу кредиту, з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи в цій частині на новий апеляційний розгляд. В іншій частині рішення апеляційного суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 16 березня 2016 року скасувати в частині вирішення первісних позовних вимог про стягнення одноразової комісії за видачу кредиту та процентів за договором кредиту, а також в частині вирішення зустрічних вимог про визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення одноразової комісії за видачу кредиту, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 16 березня 2016 року в частині вирішення позовних вимог за первісним позовом про стягнення 68943,97 доларів США основної суми заборгованості за кредитом, про відмову в стягненні пені та за зустрічним позовом про визнання недійсним пункту 16.3 кредитного договору від 24 червня 2008 року щодо визначення розміру пені, а також в частині вирішення зустрічних позовних вимог щодо відмови в задоволенні вимог про визнання договору іпотеки недійсним, залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

Л.М.Мазур

О.В.Умнова

І.М. Фаловська