Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Єрмаков Ю.В.
Провадження № 22ц/782/402/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2017 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого судді Єрмакова Ю.В.,

суддів Назарової М.В., Орлова І.В.,

за участю секретаря судового засідання Попової Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 травня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільно набутого майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення вартості спільно набутого майна подружжя,

встановила:

В листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільно набутого майна подружжя.

В обґрунтування позову вказала, що сторони з 28.08.2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі, проте шлюб було розірвано. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Спірна квартира, яка розташована за адресою: м. Сєвєродонецьк, пр. Центральний, 52/9, була придбана сторонами в період шлюбу, але право власності на неї було оформлено на відповідача, тому що на той час між ними відносини були дуже гарні. На даний час, позивач бажає поділити спірну квартиру, яка розташована за адресою: м. Сєвєродонецьк, пр. Центральний, 52/9, в рівних частках, щоб гарантувати захист своїх прав та інтересів в майбутньому, з звязку з чим просила задовольнити позов.

В свою чергу ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про стягнення вартості спільно набутого майна подружжя.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 вказав, що 20.05.2013 року квартира, яка розташована за адресою: м. Сєвєродонецьк, пр. Центральний, 52/9, була придбана ним за власні кошти, які він отримав від продажу своєї квартири, яка розташована за адресою: м. Сєвєродонецьк, вул. Новікова, 23-А/17, у 2013 році. У 2014 році ним був придбаний автомобіль марки ВАЗ 111940, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, який він зареєстрував на імя ОСОБА_3, яка на той час була його дружиною. Вартість даного автомобіля склала 90300,00 грн., у звязку з чим просив задовольнити позов.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 травня 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільно набутого майна подружжя задоволено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення вартості спільно набутого майна подружжя задоволено частково.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на те, що судом першої інстанції неповно та неправильно були дослідженні докази, що мають значення для справи, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 травня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільно набутого майна подружжя відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення вартості спільно набутого майна подружжя, задовольнити повністю.

Іншою стороною рішення суду не оскаржується.

В судове засідання ОСОБА_3 не зявилася, належним чином повідомлялася про розгляд справи, її інтереси в суді представляє представник за дорученням, у звязку з чим судова колегія вважає за можливим розглядати справу за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_3, апелянта та його представника, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право:

1) постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін;

2) скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду;

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно з законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності зі ст.214 ЦПК України Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Такі вимоги закону судом першої інстанції були виконані частково.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції послався на положення ст. 60, 69, 70 СК України та виходив з того, що квартира є спільною сумісною власністю сторін, а тому підлягає поділу в рівних частках, у звязку з чим дійшов висновку про обґрунтованість позову.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що останній має право на стягнення ? частки вартості спільно набутого майна у вигляді автомобіля, який був проданий згідно договору купівлі-продажу за 25000грн., а тому дійшов висновку про часткову обґрунтованість позову.

Судова колегія частково погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Що стосується висновків суду стосовно задоволення позову ОСОБА_2 в частині стягнення з ОСОБА_3 вартості ? частки автомобіля ВАЗ 111940, 2008 року випуску, д.н. НОМЕР_2, у розмірі 12500 грн., то судова колегія погоджується з такими висновками суду виходячи з наступного.

Згідно із копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та копією реєстраційного документу на КТС, ОСОБА_3 була власником автомобіля марки ВАЗ 111940, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Автомобіль був придбаний в період знаходження сторін у шлюбі, тобто є спільною сумісною власністю подружжя.

Зазначені обставини не заперечуються і відповідачем ОСОБА_3

З листа № 31/12/4442/369, виданого Територіальним сервісним центром 4442 МВС України в Луганській області 25 березня 2017 року вбачається, що згідно Єдиного державного реєстру МВС, станом на 25.03.2017 року, автомобіль марки ВАЗ 111940, синього кольору, 2008 року випуску, з номерним знаком ВВ 8114 ВН, кузов № НОМЕР_3, з 04.12.2014 року був зареєстрований за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_4, адреса реєстрації: АДРЕСА_1.

Як було встановлено судом, 20.09.2016 року автомобіль був знятий з обліку для реалізації за заявою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. 26.11.2016 року в ТСЦ № 4442 м. Сєвєродонецьку автомобіль марки ВАЗ 111940, зареєстрований за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешкає за адресою: АДРЕСА_2. Підставою для реєстрації транспортного засобу стала довіреність серії НВА № 271682 від 20.09.2016 року, посвідчена приватним нотаріусом ОСОБА_5, підписана ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уповноважений за довіреністю - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, та договір купівлі-продажу № 4442/2016/212831 від 26.11.2016 року, укладений в ТСЦ № 4442 м. Сєвєродонецьку РСЦ МВС в Луганській області. Згідно договору купівлі-продажу, ціна транспортного засобу складає 25000 грн..

Зазначений договір купівлі-продажу є чинним, в судовому порядку недійсним не визнавався, сторони в договорі зазначили ціну продажу автомобіля у розмір 25 000грн., а тому доводи апеляційної скарги в цій частині оскаржуваного рішення на увагу не заслуговують, у звязку з чим висновок суду щодо стягнення з ОСОБА_3 ? частки вартості за проданий автомобіль у розмірі 12500грн., є правильним.

Що стосується задоволення позову ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частку квартири за адресою: м. Сєвєродонецьк, пр.Центральний,52/9, то судова колегія не може погодитися з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Судом вірно встановлено, що квартира АДРЕСА_3 (Радянському) у м. Сєвєродонецьку Луганської області була придбана 20.05.2013 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, коли він знаходився у шлюбі з ОСОБА_3

Також, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 надала нотаріально посвідчену згоду на купівлю за ціну та на умовах на свій розсуд вказаної квартири.

Відповідно до договору купівлі-продажі спірної квартири від 20.05.2013 року, продаж останньої, за домовленістю сторін, вчиняється за 79930 грн. Продавець ОСОБА_7, покупець ОСОБА_2.

Згідно договору купівлі-продажу квартири за адресою: м.Сєвєродонецьк, вул. Новікова,22/а кв.17 від 15.05.2013 року ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_8 купив вказану квартиру. Продаж вчинено за 98125 грн.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та не заперечуються сторонами.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 зазначив, що, хоча спірна квартира і була придбана в період шлюбу, проте за його особисті гроші, які були отримані ним за продану квартиру за адресою: м.Сєвєродонецьк, вул. Новікова,22/а кв.17 від 15.05.203 року, а тому є його особистою приватною власністю.

Допитана в судовому засіданні в суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_7 пояснила, що вона дійсно продавала квартиру № 9 по проспекту Радянському в м. Сєвєродонецьку подружжю ОСОБА_2. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 разом прийшли до неї на огляд квартири, також вони разом розраховувалися з нею за купівлю квартири у нотаріуса. Стан квартири станом на час її продажу був поганий, ремонт був поганий. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 після огляду квартири повідомили їй, що вони будуть готові до купівлі квартири після продажу іншої квартири.

Суд першої інстанції показам свідка ОСОБА_7 оцінки не надав, саме чому не приймає їх до уваги в частині того, що подружжя ОСОБА_3 готові були придбати у неї квартиру, але після продажі іншої квартири.

При цьому, як було зясовано, першою було продано квартиру ОСОБА_2 за суму, яка є достатньою для придбання спірної квартири.

Такі ж обставини підтверджує і ОСОБА_3 в своїх письмових поясненнях вказуючи на те, що і вона, і ОСОБА_2 мали в своїй приватній власності по квартирі, які виставили на продаж, першою була продана квартира ОСОБА_2, її квартира була продана з різницею в півтора місяця.

Слід зазначити, що квартира ОСОБА_2, як було встановлено вище, була продана 15.05.2013 року, а спірна квартира була придбана 20.05.2013 року, тобто через пять днів, що дає підстави, з урахуванням показів свідка ОСОБА_7, зробити висновок, що гроші, які були отримані ОСОБА_2 за продаж своєї квартири, були витрачені на придбання спірної квартири.

Отже, підстав вважати, що для купівлі спірної квартири були витрачені спільні кошти, не встановлено.

Довідка з Пенсійного фонду України за формою ОК-5, з якої вбачається, що ОСОБА_3 з червня 2011 року до часу купівлі спірної квартири отримувала дохід, а саме за 2010 рік 7830 грн.; за 2010 рік 6111,13 грн; за 2011 рік 6180 грн., за 2012 рік 15399 грн. та на яку послався суд першої інстанції, не може бути доказом, що саме ці гроші були витрачені на

придбання в тому числі спірної квартири, оскільки крім життєвих потреб, ОСОБА_3 мала ще зобовязання по сплаті кредиту за кредитним договором від 24.052011 року в сумі 11000 грн., який вона закінчила сплачувати в травні 2014 року, загальна сума платежу на травень 2014 року склала 22761,63 грн.

Інших доходів або джерел накопичень ОСОБА_3 не зазначено та доказів не надано.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року по справі № 6-801цс16, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів та згідно якої статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Враховуючи наведене вище, судова колегія дійшла висновку про те, що спірна квартира хоча і була придбана ОСОБА_2 в період перебування його у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, але за кошти, які були отримані ОСОБА_2 від продажу квартири, яка була особистою приватною власністю останнього, а тому у суду першої інстанції не було підстав для висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на ? частку за ОСОБА_3.

З урахування наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу.

Згідно зі ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції

обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин відповідно п.1,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції повинно бути змінено.

Керуючись ст. 303,307, 309, 313,315, 317 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 травня 2017 року змінити.

Скасувати рішення в частині задоволення позову про визнання квартири за адресою: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, проспект Центральний (Радянський)АДРЕСА_4, спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2, визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку вказаної квартири за кожним та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судових витрат в розмірі 1305грн..

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні її позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення.

Головуючий суддя Єрмаков Ю. В.

Судді: Назарова М.В.

ОСОБА_9