Справа № 212/734/17-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2017 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста ОСОБА_1 у складі :

Головуючого судді: Т.І. Тимошенко

за участі секретаря судового засідання І.О. Мариненко

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті ОСОБА_1 за участі представника відповідача В.М. ОСОБА_2 ОСОБА_3, цивільну справу за позовом:

ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання ідеальних часток в спільній сумісній власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом, припинення права спільної сумісної часткової власності та визнання права власності в цілому(в частині суми компенсації та встановлення неможливості розподілу в натурі),-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання ідеальних часток в спільній сумісній власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом, припинення права спільної сумісної часткової власності та визнання права власності в цілому(в частині суми компенсації та встановлення неможливості розподілу в натурі).

У обґрунтування позову позивачка у своїй позовній заяві суду зазначила, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13 грудня 1995 року виданого органом приватизації рудника «Суха Балка», квартира АДРЕСА_1, що у місті ОСОБА_1, загальною площею 30,3 кв.м, житловою площею 16,8 кв м, що розташована на другому поверсі п'ятиповерхового будинку, належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7

Її мати - ОСОБА_7, померла 02 грудня 2006 року. Після її смерті відкрилися спадщина на належну їй частку квартири АДРЕСА_1, що у місті ОСОБА_1.

З її батьком ОСОБА_5 мати була розлучена, тобто спадкоємцями були вона - ОСОБА_4 та ОСОБА_8 На момент смерті матері вона була неповнолітньою та єдиною, хто був зареєстрований та проживав з померлою ОСОБА_7, тобто фактично прийняла спадщину.

На сьогоднішній день, вона єдина, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 та хоче, щоб дана нерухомість належала їй особисто.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом ; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Так, відповідно до ст.ст. J_5, 16 ЦК України, ст. 124 Конституції України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

За змістом ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Згідно ст.ст. 355, 356, 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Нормою ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

За змістом ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Статтею 361 ЦК України встановлено право співвласника самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Положеннями ст.3 п.6 ЦК України визначені загальні засади цивільного законодавства, якими, окрім іншого, є справедливість, добросовісність та розумність.

За змістом ст.ст.10, 11, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст.306-7 ЩІК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.1, 2 ч.1 ст.355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Так, Верховним Судом України у постанові від 19 лютого 2014 року, винесеній по справі №6-4ц14, викладений наступний правовий висновок: «Відповідно до ч.1, 2 ст.364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

При вирішенні справ про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири, що знаходиться у спільній частковій власності, крім вказаної спеціальної норми суду слід врахувати і загальні засади цивільного законодавства (ст.3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід ретельно вивчити обставини справи з метою зясувати, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки. Обмежуючи право позивача на грошову компенсацію вартості частки квартири, якою фактично володіють та користуються лише відповідачі, і виходячи при цьому з інтересів останніх (їх скрутного матеріального становища), суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.»

Крім того, у постанові від 13 січня 2016 року по справі №6-2925цс15 Верховний Суд України виклав наступник правовий висновок щодо присудження співвласнику грошової компенсації за частку у спільному майні: «Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 13 січня 2016 року розглянув справу №6-2925цс15, предметом якої був спір про присудження співвласнику грошової компенсації за частку у спільному майні. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого положення ст. 365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників відповідачів по справі. Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст.364 ЦК України. З врахуванням закріплених в п.6 ст.3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої ст.3 5 8 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.»

Вирішуючи спір та аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених вище норм чинного законодавства та правових висновків Верховного Суду України щодо вирішення даної категорії спорів, суд виходив з того, що стягнення з інших співвласників-відповідачів на користь позивача-співвласника грошової вартості належної останньому частки у спільному нерухомому майні сторін може мати місце лише за одночасної наявності декількох обовязкових умов, а саме: неможливості виділу належної співвласнику-позивачу частки в натурі або недопущення такого виділу згідно із законом; користування спільним майном лише іншими співвласниками-відповідачами по справі та несплати ними матеріальної компенсації позивачу-співвласнику за таке володіння у відповідності до ст.358 ЦК України;

Тому вона просила суд постановити рішення яким визначити за ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на день її смерті 02 грудня 2006 року, право власності за кожним на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1, що у місті ОСОБА_1, загальною площею 30,3 кв.м, житловою площею 16,8 кв.м, що розташована на другому поверсі п'ятиповерхового будинку. Припинити право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, що у місті ОСОБА_1, загальною площею 30,3 кв.м, житловою площею 16,8 кв.м, що розташована на другому поверсі п'ятиповерхового будинку, в звязку з її поділом між співвласниками. Визнати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1, що у місті ОСОБА_1, загальною площею 30,3 кв.м, житловою площею 16,8 кв.м, що розташована на другому поверсі п'ятиповерхового будинку, після смерті матері - ОСОБА_7.

Припинити право спільної часткової власності, по 1/4 частині, кожному, а саме: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_3 на квартиру АДРЕСА_1, що у місті ОСОБА_1, загальною площею 30,3 кв м, житловою площею 16,8 кв м, що розташована на другому поверсі п'ятиповерхового будинку та належить їм відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 13 грудня 1995 року виданого органом приватизації рудника «Суха Балка», стягнувши з неї компенсацію вартості часток Відповідачів по 30727, 00 грн. кожному, а саме: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, РНОКПП НОМЕР_3. Визнати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, право приватної власності в цілому на квартиру АДРЕСА_1, що у місті ОСОБА_1, загальною площею 30,3 кв м, житловою площею 16,8 кв м.

Позивачка ОСОБА_4В у судове засідання не зявилась заздалегідь надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, у якій підтримала свої позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 у судове засідання не зявились заздалегідь надавши суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, у якій визнали позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі.

Суд в судовому засіданні встановив що, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13 грудня 1995 року виданого органом приватизації рудника «Суха Балка», квартира АДРЕСА_1, що у місті ОСОБА_1, загальною площею 30,3 кв.м, житловою площею 16,8 кв м, що розташована на другому поверсі п'ятиповерхового будинку, належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7

Мати позивачки - ОСОБА_7, померла 02 грудня 2006 року. Після її смерті відкрилися спадщина на належну їй частку квартири АДРЕСА_1, що у місті ОСОБА_1.

З батьком позивачки ОСОБА_5 її мати ОСОБА_7, була розлучена, тобто спадкоємцями були позивачка у справі - ОСОБА_4 та ОСОБА_8 На момент смерті матері позивачка була неповнолітньою та єдиною, хто був зареєстрований та проживав з померлою ОСОБА_7, тобто фактично прийняла спадщину.

Дослідивши матеріали цієї цивільної справи, суд доходить до висновку, що позов повинен бути задоволений частково з наступних підстав.

Доводи викладені позивачкою ОСОБА_4 підтверджені письмовими доказами долученими до справи, а саме; свідоцтвом про смерть ОСОБА_7, померлої 02 грудня 2006 року, свідоцтвом про народження позивачки, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 13 грудня 1995 року виданого органом приватизації рудника «Суха Балка», згідно до якого квартира АДРЕСА_1, що у місті ОСОБА_1, загальною площею 30,3 кв.м, житловою площею 16,8 кв м, що розташована на другому поверсі п'ятиповерхового будинку, належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, та іншими матеріалами справи.

Доданими до цієї цивільної справи письмовими доказами у повному обсязі доведена та обставина, що позивачка у справі є спадкоємицею спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_7.

Відповідно до ст. 1261 Цивільного Кодексу України в першу чергу право на спадкоємство згідно із законом мають в рівних частках діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємецею першої черги за законом після смерті ОСОБА_7 є позивачка ОСОБА_4 донька померлої.

Згідно зі ст. 1226 Цивільного Кодексу України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Суд, дослідивши матеріали цієї цивільної справи, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визначення за ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на день її смерті 02 грудня 2006 року, права власності за кожним на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1, що у місті ОСОБА_1, загальною площею 30,3 кв.м, житловою площею 16,8 кв.м, що розташована на другому поверсі п'ятиповерхового будинку обгрунтовані. Припинення права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, що у місті ОСОБА_1, загальною площею 30,3 кв.м, житловою площею 16,8 кв.м, що розташована на другому поверсі п'ятиповерхового будинку, в звязку з її поділом між співвласниками, належним чином підтверджені у судовому засіданні, вони ґрунтуються на законі, також позовні вимоги у повному обсязі визнано відповідачами та представником відповідача, тому згідно до ст. 61 ЦПК України позивач звільняється від обовязку доказування своїх вимог, тому позов підлягає частковому задоволенню.

Тому на підставі викладеного в порядку спадкування за законом позивачці ОСОБА_4 яка згідно до закону має право на спадкоємство після померлої 02 грудня 2006 року матері ОСОБА_7, повинно бути визнано право власності на спадкове майно 1/4 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1, що у місті ОСОБА_1, загальною площею 30,3 кв.м, житловою площею 16,8 кв.м, що розташована на другому поверсі п'ятиповерхового будинку.

Однак суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачки про стягнення з неї компенсації вартості часток Відповідачів по 30727, 00 грн. кожному, а саме: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, РНОКПП НОМЕР_3,оскільки останні в добровільному порядку отримали ці кошти від позивачки ,про що указали в своїх заявах. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання, на постанову Верховного Суду України від 13 січня 2016 року по справі №6-2925цс15, та постанову Верховного Суду України у від 19 лютого 2014 року, винесеній по справі №6-4ц14, згідно до якої: «Відповідно до ч.1, 2 ст.364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Стаття 13 Конституції України проголошує рівність усіх суб'єктів права власності перед законом.

Керуючись Конституцією України, ст. 321,1226, 1261, ЦК України, ст. 60, 61, 212-214 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В ;

Позов задовольнити частково та визначити за ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на день її смерті 02 грудня 2006 року, право власності за кожним на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1, що у місті ОСОБА_1, загальною площею 30,3 кв.м, житловою площею 16,8 кв.м, що розташована на другому поверсі п'ятиповерхового будинку. Припинити право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, що у місті ОСОБА_1, загальною площею 30,3 кв.м, житловою площею 16,8 кв.м, що розташована на другому поверсі п'ятиповерхового будинку, в звязку з її поділом між співвласниками.

Визнати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1, що у місті ОСОБА_1, загальною площею 30,3 кв.м, житловою площею 16,8 кв.м, що розташована на другому поверсі п'ятиповерхового будинку, після смерті матері - ОСОБА_7, припинивши право спільної часткової власності по ? частині, а саме ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за вказаною адресою. Визнати за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_2 у м ОСОБА_1 загальною площею 30.3 кв м .житловою площею 16,8 кв м.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. А особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд міста ОСОБА_1.

Суддя: Т. І. Тимошенко