ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2017 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі секретаря Пруднікової П.М., представника позивача ОСОБА_1, розглянувши позовну заяву ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна», третя особа: ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

06.02.2017 року позивач звернувся до Фастівського міськрайонного суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна», третя особа: ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 27 квітня 2014 року водій ОСОБА_3, перебуваючи у стані сильного алкогольного сп'яніння, керуючи автомобілем марки «ВАЗ-2106» по проїзній частині вул. Леніна в с. Паляниченці Фастівського району Київської області в напрямку м. Фастів, проявив злочинну самовпевненість та не врахувавши дорожню обстановку, не обравши безпечну швидкість руху транспортного засобу, не впорався з керуваннямта допустив виїзд транспортного засобу за межі проїзної частини, де здійснив наїзд на пішоходів. Внаслідок ДТП неповнолітній пішохід ОСОБА_4 від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці. Вироком Фастівського міськрайонного суду від 09.07.2014 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.В результаті вищевказаного, близьким родичам померлого, а саме батьку ОСОБА_2 та матері ОСОБА_5 було завдано матеріальної та моральної шкоди. Станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована відповідно до договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та відповідно до п. 3 вказаного договору встановлено, що страхова сума шкоди завдану життю і здоров'я потерпілих становить 100000,00 грн.

Позивач повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернувся із заявою на виплату страхового відшкодування, однак відповідач страхове відшкодування не виплатив. Позивачем понесені витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника в сумі 14616,00 грн., а також йому завдано моральної шкоди, яка становить 14616,00 грн.

Виходячи з викладеного позивач просив стягнути з відповідача: страхове відшкодування в рахунок відшкодування матеріальної шкоди: - 14616,00 грн.; в рахунок відшкодування моральної шкоди 14616,00 грн. та 4000 грн. судових витрат пов'язаних з оплатою правової допомоги.

В судовому засіданні представник позивача надав пояснення, аналогічні викладеним в позові, просив заявлені вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином, причин неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надходило.З урахуванням наведеного суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутністю відповідача.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні 05.07.2017 року суду пояснив, що шкода потерпілому позивачу ним відшкодована не була, а посилання у вироку Фастівського міськрайонного суду Київської області про відшкодування шкоди потерпілому в повному обсязі має місце через те, що потерпілим навмисно було про це наголошено з метою пом'якшення йому покарання.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що 27 квітня 2014 року водій ОСОБА_3, перебуваючи у стані сильного алкогольного сп'яніння, керуючи автомобілем марки «ВАЗ-2106» по проїзній частині вул. Леніна в с. Паляниченці Фастівського району Київської області в напрямку м. Фастів, проявив злочинну самовпевненість та не врахувавши дорожню обстановку, не обравши безпечну швидкість руху транспортного засобу, не впорався з керуванням та допустив виїзд транспортного засобу за меж проїзної частини, де здійснив наїзд на пішоходів.

В результаті ДТП неповнолітній пішохід ОСОБА_4 від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці.

Вироком Фастівського міськрайонного суду від 09.07.2014 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України (а.с.5-7).

Згідно п. 4 ст. 61 ЦПК України підставами звільнення від доказування є вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, що набрало законної сили, обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що саме внаслідок неправомірних дій ОСОБА_3 було скоєно ДТП, внаслідок якого настала смерть ОСОБА_4, який є сином позивача ОСОБА_2, що був визнаний потерпілим в межах кримінального провадження.

Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно вимог ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Підставами для виникнення деліктної відповідальності є наявність складу правопорушення, а саме шкоди, протиправної поведінки особи, яка спричинила шкоду, причинного зв'язку між шкодою та протиправною поведінкою особи, яка спричинила шкоду, а також наявності вини.

Статтею 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV), встановлено, що страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час ДТП, яка сталась за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

У відповідності до ст.3 Закону № 1961-IV, обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст. 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів.

Згідно ст. 22 Закону № 1961-IV страховик у разі настання страхового випадку у межах страхових сум зазначених в полісі відшкодовує у встановленому законом порядку шкоду завдану життю та здоров'ю, майну третьої особи. Страховик відшкодовує потерпілому оцінену шкоду, заподіяну йому в ДТП при настанні страхового випадку відповідно до лімітів відповідальності, встановлених Законом.

Між сторонами виникли правовідносини із відшкодування шкоди, які регулюються нормами ЦК України і Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України № 1961-VI, чинної на дату ДТП, заява про страхове відшкодування для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону №1961-IV, страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду 24 жовтня 2016 року, також ним було подано заяву № на виплату страхового відшкодування на загальну суму 29 232 грн., яка отримана відповідачем 25.10.2016 року за вх.№1630 (а.с.18, 19), однак, у встановлений законом строк відповіді зі сторони страховика не надано.

Відповідно до ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодовувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати.

За змістом ст. 27 Закону України «Про загальнообов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право на отримання відшкодування за шкоду, пов'язану із смертю потерпілого, мають особи, які знаходилися на утриманні потерпілого, та особи, які взяли на себе витрати з поховання. Витрати на поховання мають бути обґрунтовані та відшкодовуються при наданні страховику оригіналу свідоцтва про смерть та документів, які підтверджують такі витрати.

Стаття 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначає поховання померлого як комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству.

Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема організація поховання померлого і проведення у зв'язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов. Тобто, виходячи із визначення поняття поховання, відповідно до закону, до таких витрат можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до товарного чеку № 83 від 29.04.2014 року та товарної накладної № 83 від 29.04.2014 року позивачем були понесені витрати на поховання сина ОСОБА_4 у сумі 18500,00 грн. (а.с.15)

Відповідно до п. 27.4. ст.27 Закону України №1961- IV страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред'явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» № 719-VII від 16.01.2014 року мінімальна заробітна плата становила 1218 грн.

Тобто з урахуванням зазначеного, позивачем вірно визначений розмір матеріальної шкоди в сумі 14616,00 грн.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів такого захисту є відшкодування моральної (немайнової) шкоди, що гарантується в першу чергу Конституцією України, а також Цивільним кодексом і відповідними законами України.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Відповідно до п 27.3 ст.27 Закону України №1961- IV страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Відповідно до розписки від 30.09.2016 року мати загиблого, ОСОБА_5 відмовилася від одержання своєї частки страхового відшкодування моральної шкоди завданої її внаслідок смерті сина на користь ОСОБА_2 (а.с.13), таким чином, розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача становить 14 616 грн.

Щодо посилань відповідача на преюдиційний факт - відшкодування шкоди потерпілим у повному обсязі, що встановлений вироком Фастівського міськрайонного суду від 09.07.2014 року, суд зазначає наступне.

Так, як вбачається зі змісту вироку, у мотивувальній частині зазначено: «…зважаючи на думку потерпілих, які зазначили, що знають обвинуваченого з доброї сторони, він повністю відшкодував їм завдану шкоду, ламати його долю вони не бажають…».

Суд зазначає, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Суб'єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об'єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду.

Не потребують доказування саме ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин.

На думку суду, посилання у тексті вироку на «відшкодування шкоди потерпілим у повному обсязі» є саме оцінкою судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, а саме позиція потерпілих по відношенню до міри покарання обвинуваченого.

При розгляді судом кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 обставини відшкодування ним шкоди потерпілим не були спірними, а преюдиційне значення можуть мати лише ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір.

Крім того, а відповідно до ч. 4 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені вироком суду, будуть обов'язковими для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Усі інші обставини повинні бути доведені сторонами, та іншими особами, що беруть участь у справі в загальному порядку.

Відповідачем не доведено, що ОСОБА_3 відшкодував потерпілому ОСОБА_2 шкоду, тому посилання на «повторне відшкодування» суд вважає необґрунтованим.

Вимоги про стягнення витрат на правову допомогу також підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, виходячи з аналізу ст. ст. 84 та 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Стягненню підлягають лише документально підтверджені судові витрати (ст. 88 ЦПК України). На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), фінансові документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).

Крім того, в пункті 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Позивач надав суду належні докази на підтвердження понесення ним витрат на оплату правової допомоги, зокрема, в матеріалах справи міститься договір про надання юридичних послуг від 30.09.2016 року, рахунок-фактуру № 25-01/01 від 25.01.2017 року та чек про оплату за надання правової допомоги від 27.01.2017 року на суму 4000 грн. Також, позивачем наданий розрахуноквитрат є на правову допомогу із зазначенням витраченого часу особи, яка надавала правову допомогу, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням (а.с.23).

Тому суд вважає, що наявні підстави для відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 4000 грн.

Крім того, у відповідності зі ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати.

Оскільки, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, за таких обставин на користь позивача належить стягнути понесені судові витрати - судовий збір в розмірі 1600 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 23, 1166, 1187, 1201 ЦК України, ст. ст. 3, 6, 21,22, 27, 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 10, 58, 59, 61, 84, 88, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 - задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» () на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2) страхове відшкодування в рахунок відшкодування матеріальної шкоди: - 14616,00 грн.; в рахунок відшкодування моральної шкоди - 14616,00 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» () на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2)витрати на правову допомогу в сумі 4000,00 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» () на користь державного бюджету судовий збір у розмірі 1 600 грн.

У судовому засіданні 03 серпня 2017 року проголошена вступна та резолютивна частина рішення. Повний текст рішення виготовлений 08 серпня 2017 року.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області, протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Є.Ю.Чернишова