Справа № 522/9398/16-ц
Провадження № 2/522/4318/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі Шеян І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив суд визнати його особистою власністю майно - автомобіль марки NISSAN, модель - F15 JUKE, об'ємом 1.6 л., кузов НОМЕР_2, який було придбано сторонами у зареєстрованому шлюбі.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він придбав у ТОВ «Елефант» автомобіль марки NISSAN, модель - F15 JUKE, об'ємом 1.6 л., кузов НОМЕР_2, на підставі договору купівлі-продажу автомобіля № НОМЕР_1 від 12.06.2012р., формально у шлюбі, але за кошти, які належали йому особисто.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідачка у судовому засіданні позовні вимоги не визнала.

Представник відповідачки у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав суду заперечення на позовну заяву.

Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думки представників, заслухавши показання свідків, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти які належали їй, йому особисто.

Судом встановлено, що за рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 15 липня 2014 року шлюб між сторонами розірвано(спірне майно на законних підставах придбано сторонами в період шлюбу і на час розгляду справи даний факт сторонами не заперечувався).

Позивач в якості доказів придбання автомобіля за власні кошти надав суду розписки, датовані 07.06.2012р. на суму 11 000 (одинадцять тисяч) доларів США, 13.09.2012р. на суму 9 000 (дев'ять тисяч) доларів США, 17.02.2013р. на суму 11 000 (одинадцять тисяч) доларів США та 19.04.2013р. на суму 3 000 (три тисячі) доларів США, які підтверджують факт отримання грошових коштів у позику від його батька - ОСОБА_3.

Викликаний в якості свідка позивач, ОСОБА_1, підтвердив викладені у наданих суду розписках факти отримання коштів від батька. Засвідчив, що отримані таким чином грошові кошти були направлені ним на оплату вартості автомобіля, яким він користувався особисто. Договір позики з батьком у письмовій формі окремо від розписок не укладався.

Допитаний в якості свідка батько позивача - ОСОБА_3, підтвердив факти передання грошових коштів синові ОСОБА_1 Пояснив, що позичав синові раніше накопичені за часи офіційного працевлаштування грошові кошти і кошти виручені від продажу дачного будинку.

Додав, що станом на день надання пояснень суду, позичені грошові кошти йому не повернуто. Про продаж спірного майна йому нічого не відомо.

Свідок помилявся у датах та сумах передання грошових коштів, відповів про колір придбаного позивачем автомобіля як «чорний», але відповідно до наданих позивачем суду документів автомобіль «фіолетового» кольору.

Однак, досліджені судом розписки були надані позивачем вже після подання позовної заяви. В позовній заяві не міститься посилань на вказані розписки, всі розписки складені в односторонньому порядку, без доказів обізнаності кредитора про факт передання коштів. Інших письмових доказів в підтвердження існування обставин, відображених в розписках, у тому числі строків повернення коштів, суду не надано.

Також позивач у судовому засіданні пояснив, що наявні в нього на банківському рахунку грошові кошти, яких було достатньо для придбання автомобіля без звернення до батька за позикою, планував витратити на інші цілі.

З врахуванням викладеного, у суду є підстави ставити під сумнів достовірність фактів, повідомлених свідком.

Відповідачка у судовому засіданні заперечувала дійсність наданих розписок та додала, що при поданні позовної заяви позивач вказував, що грошові кошти, за які придбавався автомобіль, були накопичені ним особисто до шлюбу та внесені у повному обсязі на користь продавця.

Відповідачкою у судовому засіданні надано суду виписку з банківського рахунку позивача за період з 01.12.2011р. по 11.03.2013р., з якої вбачається наявність грошових коштів на банківському рахунку позивача у сумах, які давали йому змогу самостійно виконати взяті на себе зобов'язання перед продавцем без отримання позики.

Слід зазначити, що за наявності власних грошових коштів на банківському рахунку у позивача не було необхідності отримання позики. Та позивач не довів у судовому засіданні цільового використання на оплату вартості автомобіля саме грошових коштів, отриманих у позику.

Судом встановлено, що автомобіль придбавався на спільні сімейні кошти сторін після народженні доньки, а позивач у шлюбі мав свій власний автомобіль, який був другим за рахунком у родині.

П. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 зазначає, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Суд вважає, що позивач на порушення обов'язку, передбаченого ст. 10 ЦПК України, не довів суду обставини, що саме з позичених ним 34 000 (тридцяти чотирьох тисяч) доларів США було оплачено вартість спірного автомобіля.

Більше того, відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Така правова позиція викладена судовою палатою ВСУ у справі № 163цс12, в якій зазначено, що відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Але позивачем не доведено, що судом відповідачка надавала у письмовій формі згоду на укладення договору позики та взагалі знала про його існування.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини, викладені позивачем у позовній заяві, доказах та показаннях свідка, що дає підстави суду відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

На підставі викладеного, керуючись п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007, ст.ст. 57, 60 СК України, ст. 368, 1049 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 5, 10, 11, 57, 60, 88, 174, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, - відмовити

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Свячена Ю.Б.