Справа № 583/1505/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2017 року м. Охтирка Сумської області

Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого-судді КОВАЛЬОВОЇ О.О.

при секретарі ЯВТУШЕНКО О.С.

з участю осіб, які приймають участь у розгляді справи: позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, з технічною фіксацією розгляду справи комплексом «Камертон», розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Охтирка цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_3

про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житловим будинком

в с т а н о в и в:

14.06.2017 року позивач звернувся до суду з позовом. Вимоги мотивував тим, що він є власником 11/20 частини житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки за адресою вул. Шевченка, 112, м. Охтирка Сумської області. В даному будинку проживає і зареєстрована відповідачка, яка є його матірю. На даний час позивач має намір продати будинок та земельну ділянку, але відповідачка добровільно висилятися з будинку не збирається. Позивач є власником будинку за адресою пров. Положанський, 6, м. Охтирка Сумської області, який має намір надати відповідачці у користування та проживання.

Посилаючись на порушення гарантованого ст. 41 Конституції України права володіння і розпорядження своєю власністю, позивач просив зобовязати відповідачку усунути перешкоди у користування належним їй будинком шляхом виселення.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, з чим погодився його представник, просив виселити відповідачку, оскільки вона перешкоджає продажу будинку, чим обмежує права позивача вільно розпорядитися своєю власністю.

Відповідачка в суді заперечила проти позовних вимог, просила в їх задоволенні відмовити, пояснила, що в спірний будинок вона була зареєстрована з дозволу попереднього власника придбаної позивачем частини будинку і про її реєстрацію в ній позивач знав і не заперечував. Відповідачка зареєстрована в будинку на постійне місце проживання, сплачує комунальні платежі, проводить ремонт, іншого житла не має, у звязку з чим просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Думку відповідачки в судовому засіданні підтримав і її представник.

Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши пояснення осіб, що беруть участь у розгляді справи, їх доводи і заперечення та надані докази, оцінивши їх, виходив з наступного:

Судом встановлено, що на підставі договорів дарування від 17.08.2012 року позивачеві на праві приватної власності належить 11/20 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських споруд та приватна земельна ділянка площею 0,0550 га, які знаходяться за адресою вул. Шевченка,112, м. Охтирка Сумської області, та на підставі договору дарування від 01.12.2015 року - житловий будинок за адресою пров. Положанський, 6, м. Охтирка, Сумської області. /а.с.19-20/.

Відповідачка з 19.06.2012 року зареєстрована на постійне місце проживання та проживає ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні відомостями з домових книг по вказаній адресі. /а.с.13, 26-31/.

Згідно із ч. 1 ст. 30 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено право кожної фізичної чи юридичної особи мирно володіти своїм майном.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є не порушником. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Із змісту даної норми вбачається, що виселення вказаних у ст. 116 ЖК України осіб без надання іншого жилого приміщення це санкція за скоєне правопорушення. Дана стаття вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення. Вина цих осіб носить характер умислу або грубої необережності. Під систематичністю розуміють скоєння двох і більше таких правопорушень; б) використання його не за призначенням. Це використання житлового приміщення не для проживання, а для розміщення майстерні, складу, підсобних приміщень, утримання тварин тощо; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконавчих комітетів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку й іншими громадськими організаціями за місце проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Позивачами у всіх трьох варіантах підстав виселення виступає наймодавець, а у випадку в і інші зацікавлені особи, права яких порушуються (власники або наймачі сусідніх квартир тощо).

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно із п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

За п. 50 листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» відповідно до ст.157 ЖК України члена сім'ї власника (у тому числі колишнього) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 ЖК України, а не у зв'язку з тим, що приміщення необхідне для проживання самого власника або для його реалізації .

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Під час розгляду справи позивачем не надано доказів про існування будь-яких домовленостей чи угод про тимчасову реєстрацію та проживання відповідачки, чи незаконність реєстрації та постійне проживання ІНФОРМАЦІЯ_2, тощо.

Суд вважає безпідставним посилання позивача про те, що відповідачка перешкоджає реалізації його права розпорядження своєю власністю, оскільки це не є підставою для її виселення в розумінні ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Порушуючи питання про виселення відповідачки з будинку, позивач посилався на те, що фактично він є власником всього будинку, оскільки власник іншої частини будинку проживає в Російській Федерації і не оформив прав на належну йому частину.

Таке твердження суд вважає безпідставним, оскільки договором дарування від 17.08.2012 року підтверджено право власності позивача на 11/20 частин спірного будинку.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позивач невірно визначив спосіб захисту своїх прав та інтересів, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають за їх безпідставністю.

Доводів та доказів, які б спростовували встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду, сторони не надали.

На підставі викладеного, керуючись ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 3, 4 СК України, ст. 11, 13, 14, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 6, 10, 11, 59-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житловим будинком відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Сумської області через Охтирський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Охтирського міськрайонного суду

Сумської області ОСОБА_5

Повний текст рішення суду виготовлений 07.08.2017 року