_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/842/14-ц
Провадження № 2/520/272/16
Київський райсуд м. Одеси
У складі судді Калашнікової О.І.
За участю секретаря Бундєвої Я.І.
розглянув у відкритому судовому засіданні питання про ухвалення додаткового рішення по справі за позовом ОСОБА_1 до Іллічівського морського торгівельного порту, Громадська організація «Русский Совет Одесской области» про розірвання трудового договору, стягнення середнього заробітку, внесення змін у записи в трудовій книжці, відшкодування моральної шкоди,
Рішенням Київського райсуду м. Одеси, ухваленим 17.03.2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Іллічівського морського торгівельного порту, Громадська організація «Русский Совет Одесской области» про розірвання трудового договору, стягнення середнього заробітку, внесення змін у записи в трудовій книжці, відшкодування моральної шкоди позивачу відмовлено у задоволенні вимог у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24.05.2017 року справу повернуто до районного суду для ухвалення додаткового рішення за вимогами ОСОБА_1: 1. Відповідно до постанови Президії Одеського обласного суду від 26.04.1989 року, ухвали апеляційного суду від 18.01.2006 року та рішення Одеського апеляційного суду від 02.06.2006 року прийняти до нового розгляду позови ОСОБА_1 до ІМТП від 21.05.1988 року, від 26.09.1988 року, від 02.03.1989 року про належне оформлення трудової книжки, розірвання трудового договору на підставах, передбачених КЗпП України, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження по яким було втрачено внаслідок фальсифікації справ; 2. Відповідно до ст..ст.95 та 117 КЗпП України Стягнути з ІМТП заробітну плату, яка не є предметом спору на підставі висновку Профкому від 17.10.1988 року в сумі 121,24 крб. і на підставі довідки бухгалтерії від 21.02.1989 року в сумі 455,6 крб., 462 крб. доплату за сумісництво і середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням індексу інфляції в сумі 948606,86 грн. Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції ці позовні вимоги не розглянув.

ОСОБА_1 після відмови судом у задоволенні його заяви про відвід судді Калашніковій О.І. залишив зал судового засідання.

Представник відповідача не заперечував проти ухвалення додаткового рішення за вищевказаними вимогами ОСОБА_1 і просив відмовити у задоволенні цих вимог.

Представник Громадської організації «Русский Совет Одесской области» до суду не зявився, про час і місце слухання справи сповіщений. ОСОБА_1 в судовому засіданні заявив, що він має повноваження на представництво інтересів громадської організації, але належних письмових доказів до суду не надав.

Суд ще раз вивчив матеріали справи і дійшов висновку, що по даній справі належить ухвалити додаткове рішення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював в ІМТП з 02 березня 1984 року спочатку на посаді інженера-технолога 1-го району, наказом начальника ІМТП № 65/о

від 02 квітня 1986 року позивач був переведений на посаду старшого стивідора 4-го району порту. Наказом начальника порту № 742 від 30 жовтня 1986 року посада старшого стивідора, яку займав ОСОБА_1 було скорочено. Наказом № 257/о від 30 грудня 1986 року ОСОБА_1 був переведений на посаду старшого стивідора - заступника начальника складу 4 району з 26 грудня 1986 року. Пропуск до роботи був оформлений 03 березня 1987 року, а виданий 11 травня 1987 року. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 1987 року з ІМТП на користь ОСОБА_1 стягнуто оплату за вимушений прогул з 17 березня 1987 року по 20 квітня 1987 року в сумі 240, 68 крб.

21 травня 1988 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІТМП, редакції газети "Іллічівець" про визнання його перебуваючим у стані вимушеного прогулу, оплату вимушеного прогулу, доплати за час сумісної роботи на посадах старшого стивідора та заступника начальника складу з 17 серпня 1987 року до 26 січня 1988 року та про захист честі та гідності.

02 вересня 1988 року порт повідомив ОСОБА_1 про те, що наказом начальника порту № 169 /о від 16 серпня 1988 року він був звільнений з посади старшого стивідора -заступника начальника складу 4 району за прогули 13, 27, 30, 31 травня, червень, липень 1988 року за п. 16 Статуту про дисципліну працівників морського транспорту, з 28 липня 1988 року.

Після домовленості з ІМТП про вирішення спору в несудовому порядку вказаний наказ був змінений і наказом № 37/о від 21 лютого 1989 року було змінено формулювання звільнення: ОСОБА_1 було звільнено з роботи у зв'язку з переводом у фірму "Маяк" Одеського побутового обслуговування населення, за п. 5 ст. 36 КЗпП України. В цей же день, 21 лютого 1989 року ОСОБА_1 отримав трудову книжку і відмовився одержати розрахунок при звільненні,проведений адміністрацією порту, оскільки не погодився з розміром цієї суми, що встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області, ухваленим 05.2007 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ІМТП про визнання наказів неправомірними, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобовязання оформити трудову книжку та відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою суду Київського районного суду м. Одеси від 23 червня 1988 року, залишеним без зміни ухвалою судової колегією в цивільних справах Одеського обласного суду від 23 серпня 1988 року, у прийняті позовної заяви від 21.05.1988 року ОСОБА_1 до ІТМП, редакції газети "Іллічівець" про визнання його перебуваючим у стані вимушеного прогулу, оплату вимушеного прогулу, доплати за час сумісної роботи на посадах старшого стивідора та заступника начальника складу з 17 серпня 1987 року до 26 січня 1988 року та про захист честі та гідності було відмовлено.

Постановою президії Одеського обласного суду від 26 квітня 1989 року вказані ухвали судів були скасовані і матеріали направлені на новий розгляд до суду першої інстанції.

У подальшому у 1989 році незакінчене провадження по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ІТМП, редакції газети "Іллічівець" про визнання його перебуваючим у стані вимушеного прогулу, оплату вимушеного прогулу, доплати за час сумісної роботи на посадах старшого стивідора та заступника начальника складу та про захист честі і гідності від 21 травня 1988 року було втрачено.

У відповідності з діючим на той час цивільним процесуальним законодавством ( ст. 136 ЦПК УРСР ) ця обставина не перешкоджала позивачу ОСОБА_1 у той час звернутися до суду з повторним позовом.

В період з 1989 року по 1998 рік позивач ОСОБА_2 не звертався до суду з заявами до ІМТП щодо порушення трудових прав, що встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області, ухваленим 05.07.2007 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ІМТП.

11 листопада 1999 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про відновлення втраченого провадження за позовом до ІТМП, редакції газети "Іллічівець" про визнання його перебуваючим у стані вимушеного прогулу, оплату вимушеного прогулу, доплати за час сумісної роботи на посадах старшого стивідора та заступника начальника складу з 17 серпня 1987 року до 26 січня 1988 року та про захист честі і гідності від 21 травня 1988 року. Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 02 червня 2006 року ОСОБА_1 відмовлено у відновленні судового провадження, втраченого до закінчення судового розгляду за заявою від 11 листопада 1999 року, а вказана позовна заява від 21 травня 1988 року була направлена до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження по ній.

18 вересня 2003 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про поновлення цивільних справ, визначених ст. ст. 43,55 Конституції України, ст.ст.8, 23 Загальної декларації прав людини (ООН, 1948 р.), посилаючись на те, що він звернувся 27 вересня 1988 року до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ІМТП про поновлення на роботі, оплаті вимушеного прогулу та проведення розрахунку при звільненні. При розгляді заяви 20 лютого 1989 року він погодився вирішити спір в несудовому порядку, але порт відмовився сплатити йому заробітну плату і проставити у трудовій книжці дату звільнення, що унеможливило його працевлаштування в подальшому. Тому 02 березня 1989 року він звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до ІМТП про належне оформлення трудової книжки, стягнення заробітної плати та оплати вимушеного прогулу. Однак до теперішнього часу ці позовні заяви не були розглянуті по суті і втрачені. Він стверджував, що з 15 травня 1988 року він був незаконно відсторонений від роботи і немає можливості працевлаштуватися, оскільки ІМТП відмовляється видати йому належно оформлену трудову книжку.

25 червня 2004 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІМТП про зобов'язання належно оформити трудову книжку,відшкодувати матеріальну шкоду в сумі 354 650, 5 грн., яка складається з оплати вимушеного прогулу з 17 березня по 20 квітня 1987 року і з 31 травня 1988 року по 30 червня 2004 року і заборгованості по заробітній платі, та моральну шкоду в сумі 346 661, 6 грн., а також поновити на посаді начальника дільниці навалочних вантажів 4-го вантажрайону ІМТП, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 21 лютого 1989 року він отримав неналежно оформлену трудову книжку, у якій не була вказана дата звільнення з роботи, що перешкоджало йому працевлаштуватися на іншу роботу, і з ним не був проведений розрахунок при звільненні. Рішенням суду першої інстанції від 05 жовтня 2004 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Суд зобов'язав відповідача ІМТП переоформити трудову книжку позивача, вказавши, що записи № № 23, 24 є недійcними, і що він звільнений по переводу у фірму "Маяк" Одеського побутового обслуговування населення за п. 5 ст. 36 КЗпП України з зазначенням дати звільнення. Суд стягнув з ІМТП на користь позивача зарплату за час вимушеного прогулу в розмірі 3 276 грн., моральну шкоду в розмірі 3 276 грн., а також держмито у дохід держави в сумі 65, 56 грн.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 18 січня 2006 року рішення суду першої інстанції скасовано, справа направлена на новий судовий розгляд.

При новому розгляді справи позивач ОСОБА_1 неодноразово уточнював вимоги і остаточно 20 листопада 2006 року звернувся до суду з позовною заявою до ІМТП про поновлення на роботі, оплату вимушеного прогулу, переоформлення трудової книжки та відшкодування моральної шкоди, де, посилався на те, що наказом начальника порту № 65/о від 02 квітня 1986 року він був переведений на посаду старшого стивідора 4-го району порту.

Ухвалою суду першої інстанції від 14 грудня 2006 року обєднанні провадження за позовною заявою ОСОБА_1 від 20.11.2006 року і його позовні вимоги до ІМТП від 21 травня 1988 року.

Крім того, в рішенні апеляційного суду від 05.07.2007 року, яке набрало законної сили, зазначено, що предметом розгляду по даній справі були вимоги ОСОБА_1 згідно позову від 18 вересня 2003 року і позовні вимоги від 25 червня 2004 року, по яким було постановлено рішення від 05 жовтня 2004 року, яка після скасування рішення ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 18 січня 2006 року повернута до нового розгляду, в рамках якого позивач неодноразово змінював позовні вимоги і остаточно розглядалась позовна заява від 20 листопада 2006 року, яка була обєднана із позовними вимогами від 21 травня 1988 року.

З огляду на викладене, вимоги позивача ОСОБА_3, викладені в позові від 02.09.2014 року (т.1 а.с. 227-228) 1. Відповідно до постанови Президії Одеського обласного суду від 26.04.1989 року, ухвали апеляційного суду від 18.01.2006 року та рішення Одеського апеляційного суду від 02.06.2006 року прийняти до нового розгляду позови ОСОБА_1 до ІМТП від 21.05.1988 року, від 26.09.1988 року, від 02.03.1989 року про належне оформлення трудової книжки, розірвання трудового договору на підставах, передбачених КЗпП України, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження по яким було втрачено внаслідок фальсифікації справ були розглянуті судом, суд постановив рішення і це рішення набрало законної сили (т.4 а.с.162-172). Тому у відповідності до положень п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України суд закриває провадження по справі в цій частині.

Щодо вимог позивача, викладених в позові від 02.09.2014 р. в п.2.5(т.1 а.с.228) Відповідно до ст..ст.95 та 117 КЗпП України Стягнути з ІМТП заробітну плату, яка не є предметом спору на підставі висновку Профкому від 17.10.1988 року в сумі 121,24 крб. і на підставі довідки бухгалтерії від 21.02.1989 року в сумі 455,6 крб., 462 крб. доплату за сумісництво і середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням індексу інфляції в сумі 948606,86 грн.

Суд вважає, що спірні трудові правовідносини щодо розрахунку при звільненні ОСОБА_1, оплати вимушеного прогулу та звільнення з роботи виникли між сторонами по справі у травні, вересні 1988 року та у лютому 1989 року і до них повинно застосуватися трудове законодавство, яке діяло на той час.

Відповідно до ст. 221 КЗпП Української РСР, 1971 р., в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, трудові спори розглядаються:

1) комісіями по трудових спорах;

2) профспілковими комітетами підприємств, установ та організацій;

3) районними (міськими) народними судами.

Трудові спори деяких категорій працівників розглядаються вищими в порядку підлеглості органами (статті 240 і 241).

Відповідно до ст. 224 КЗпП Української РСР, 1971р., комісія по трудових спорах є обов'язковим первинним органом для трудових спорів, що виникають на підприємствах, в установах, організаціях між робітниками та службовцями, з одного боку, і адміністрацією з другого боку, за винятком спорів, які підлягають розглядові згідно з законом безпосередньо в районних (міських) народних судах та інших органах. Відповідно до ч. 1 ст. 228 КЗпП УРСР профспілкові комітети підприємств, установ, організацій розглядають трудові спори за заявами робітників і службовців, коли в комісії по трудових спорах не було досягнуто згоди сторін, і за скаргами робітників та службовців на рішення цієї комісії.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 231 КЗпП УРСР (в редакції Указу ПВС Української РСР від 05 червня 1975 року) безпосередньо в районних (міських) народних судах, без звернення до комісії по трудових спорах і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, розглядаються трудові спори за заявами:

1) робітників і службовців, звільнених з ініціативи адміністрації підприємства,

установи, організації, про поновлення на роботі, а також зміну формулювання причини їх

звільнення, за винятком випадків, коли згідно з чинним законодавством такі спори

розглядаються вищими в порядку підлеглості органами (стаття 240);

2 робітників і службовців підприємств, установ, організацій, де немає профспілкових комітетів підприємств, установ, організацій і профспілкових організаторів, а також за заявами осіб, які працюють за трудовими договорами в колгоспах і міжколгоспних організаціях;

3) адміністрації про покриття робітниками і службовцями шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації.

Безпосередньо в районному (міському) народному суді розглядається також трудовий спір між працівником і адміністрацією в такому питанні застосування трудового законодавства, яке щодо цього працівника відповідно до чинного законодавства попередньо було вирішено адміністрацією за погодженням з профспілковим комітетом підприємства, установи , організації в межах наданих їм прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 232 КЗпП УРСР (в редакції Указу ПВС УРСР від 21 грудня 1983 року) робітники і службовці можуть звертатися до комісії по трудових спорах у тримісячний строк з дня, коли вони дізналися або повинні були дізнатися про порушення свого права, в справах про звільнення - до районного (міського) народного суду в місячний строк з врученням наказу про звільнення.

Відповідно до ст.233 КЗпП УРСР (в редакції Указу ПВС УРСР від 27 травня 1988 року) в разі пропуску з поважних причин строків, установлених статями 227, 229, 230, 232 цього Кодексу, комісія по трудових спорах, профспілковий комітет підприємства,установи, організації чи районний (міський) народний суд за належністю можуть поновити ці строки.

Скарги, подані після закінчення одного року з моменту набрання законної сили рішенням суду або рішенням вищестоящого у порядку підлеглості органу про відмову у поновленні на роботі, розглядові не підлягають.

Суд вважає, що ОСОБА_1 пропустив без поважних причин строк для вирішення трудового спору щодо відшкодування заборгованості по заробітній платі та розрахунку при звільненні. Так рішенням апеляційного суду від 05.07.2007 року, що набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_1 з 1989 року по 1998 рік не звертався за вирішенням цих питань в передбачені ст. 231 КЗпП УРСР органи, які на той час розглядали трудові спори: або в комісії по трудових спорах, які на той час були обов'язковим первинним органом для трудових спорів, або в профспілкові організації, або в суд.

У відповідності до роз'яснень Пленуму Верховного Суду Української РСР "Про деякі питання застосування судами Кодексу законів про працю Української РСР" від 30 березня 1984 року (з відповідними змінами), викладеними у п.3 постанови, встановлені статтями 227 (ч.2), 229, 232 Кодексу законів про працю УРСР строки застосовуються судом незалежно від заяви сторін. При неповажності причин пропуску місячного і тримісячного строків, передбачених ст. 232 цього Кодексу у позові може бути відмовлено з цих підстав. Таке ж положення викладено і у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 "Про розгляд судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року, яке діє у теперішній час.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП УРСР (в редакції Указу ПВС УРСР від 05 червня 1975 року) робітникові або службовцеві, незаконно звільненому з роботи і поновленому на попередній роботі, виплачується за рішенням або постановою органу, що розглядає трудовий спір, середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення, але не більш як за три місяці. У такому ж розмірі проводиться оплата за час вимушеного прогулу у тих випадках, коли неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало вступові робітника або службовця на іншу роботу.

Відповідно до ст. 117 КЗпП УРСР в разі невиплати з вини підприємства, установи, організації належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому сум адміністрація повинна сплатити зазначені в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В разі, якщо звільнений працівник до одержання остаточного розрахунку стане на іншу роботу, розмір зазначеної в частині першій цієї статті компенсації зменшується на суму заробітної плати, одержаної за новим місцем роботи.

У даному випадку спір про розміри належних ОСОБА_1 сум при звільненні з роботи так і не був вирішений у 1989 році, оскільки він на той час втратив інтерес до вирішення цього питання. Крім того, судом встановлено, що у 1989 році на адресу ОСОБА_1 адміністрація порту направила розрахунок шляхом грошового переводу (т.1 а.с.9).

Відповідно до ст. 238-1 КЗпП УРСР (в редакції Указу ПВС УРСР від 05 червня 1975 року) при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (статті 235, 241), орган, який розглядає спір має право винести рішення про виплату працівникові належних йому сум не більш, як за один рік, а в питанні про грошову компенсацію за невикористану відпустку при звільненні - не більш як за 2 робочих роки ( в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, не більш як за три роки).

Таким чином, правові підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 про відшкодування заборгованості по заробітній платі та розрахунку при звільненні відсутні.

Керуючись п.2 ч.1 ст.205 і ст.220 ЦПК України, суд

Вирішив:

По справі №520/842/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Іллічівського морського торгівельного порту, Громадська організація «Русский Совет Одесской области» про розірвання трудового договору, стягнення середнього заробітку, внесення змін у записи в трудовій книжці, відшкодування моральної шкоди ухвалити додаткове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, викладених в заяві від 02.09.2014 р. в п.2.5(т.1 а.с.228)- Відповідно до ст..ст.95 та 117 КЗпП України Стягнути з ІМТП заробітну плату, яка не є предметом спору на підставі висновку Профкому від 17.10.1988 року в сумі 121,24 крб. і на підставі довідки бухгалтерії від 21.02.1989 року в сумі 455,6 крб., 462 крб. доплату за сумісництво і середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням індексу інфляції в сумі 948606,86 грн.

Закрити провадження в частині позовних вимог позивача ОСОБА_3, викладених в заяві від 02.09.2014 року (т.1 а.с. 227-228) п.2.1. Відповідно до постанови Президії Одеського обласного суду від 26.04.1989 року, ухвали апеляційного суду від 18.01.2006 року та рішення Одеського апеляційного суду від 02.06.2006 року прийняти до нового розгляду позови ОСОБА_1 до ІМТП від 21.05.1988 року, від 26.09.1988 року, від 02.03.1989 року про належне оформлення трудової книжки, розірвання трудового договору на підставах, передбачених КЗпП України, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження по яким було втрачено внаслідок фальсифікації.

Додаткове рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через Київський райсуд м. Одеси протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Калашнікова О. І.