Справа № 2-616/11
Провадження № 4-с/761/326/2017
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.

при секретарях Голопич Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за скаргою представника ОСОБА_1, суб'єкти оскарження: начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Ярушевська Ірина Григорівна, головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченко Дмитро Євгенович, заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство «Сбербанк» на дії державного виконавця, -

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_1 звернувся до суду з даною скаргою у зв»язку із наступним. 15 березня 2012 року Шевченківським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист №2-616/11 про стягнення з ОСОБА_1 (далі - «Боржник») на користь ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» заборгованості за кредитним договором в розмірі 16 146 487,08 грн., що еквівалентно 2 121 355,74 дол. США, судового збору в сумі 1 700,00 грн. та витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в сумі 250,00 грн., а всього - 16 148 437,08 грн. 14 червня 2012 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Вовченком Олександром Васильовичем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №33052396. 19 листопада 2014 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Кедою М.В. було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 09 вересня 2015 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченко Д.Є., в рамках виконавчого провадження №33052396 та на підставі постанови від 19 листопада 2014 року при проведенні виконавчої дії, було складено Акт опису й арешту майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та належить Боржнику на праві приватної власності. Також, при складенні акту опису й арешту майна, державний виконавець встановив заборону користування та відчуження описаного майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 та передав її на зберігання представнику стягувача - ОСОБА_6 Встановивши заборону користуватися квартирою та передавши її на зберігання представнику стягувача, ОСОБА_1 було фактично позбавлено права проживання та користування вищевказаною квартирою. Вважаю, що на даний час у Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та стягувача відсутні підстави здійснювати перешкоди у користуванні вищевказаною квартирою. У зв'язку з даними обставинами, 28.03.2017, ОСОБА_1 звернувся до начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Ярушевської Ірини Григорівни та головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченка Дмитра Євгеновича з заявою про знятия заборони в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 на праві власності, а також передати дану квартиру на зберігання ОСОБА_1 Однак, листом від 24.04.2017 №8981-0-33-17/20.1/4 начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Ярушевської Ірини Григорівни, який було отримано 10.05.2017, було повідомлено, що у державного виконавця відсутні підстави щодо скасування заборони користування майном та зміни відповідального зберігача описаного й арештованого майна. Скаржник вважає, що відмова у задоволенні заяви про заміну зберігача та зняття заборони в користуванні майном є протиправною з огляду на те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1, являється єдиною власністю та належить ОСОБА_1 на праві приватної власності; у вищевказаній квартирі зареєстровані та проживають неповнолітні діти і дана квартира є їхнім єдиним житлом; квартира за адресою: АДРЕСА_1 була придбана не за рахунок кредитних коштів, у зв'язку з цим, виселення без надання іншого житлового приміщення є незаконним. Зважаючи на викладене представник скаржника просить суд:визнати протиправними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченка Дмитра Євгеновича та начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Ярушевської Ірини Григорівни щодо відмови у задоволенні заяви про заміну зберігача; визнати протиправними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченка Дмитра Євгеновича та начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Ярушевської Ірини Григорівни щодо відмови у задоволенні заяви про зняття заборони в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 на праві власності; зобов'язати головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченка Дмитра Євгеновича задовольнити заяву ОСОБА_1 про заміну зберігача квартири АДРЕСА_1 призначеного згідно Акту опису й арешту майна від 09.09.2015 з ОСОБА_6 на ОСОБА_1; зобов'язати головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченка Дмитра Євгеновича задовольнити заяву ОСОБА_1 про зняття заборони в користуванні квартирою АДРЕСА_1 що належить ОСОБА_1 на праві власності.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги, просив задовольнити. Також долучив до матеріалів скарги документи, які свідчать про відмову державного виконавця задовольнити заяву ОСОБА_1

Начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Ярушевська Ірина Григорівна, головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченко Дмитро Євгенович в судове засідання не з»явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Також не з»явився в судове засідання представник заінтересованої особи ПАТ «Сбербанк». Про день та час розгляду справи також повідомлявся належним чином. Надав заперечення на скаргу де зазначив, що дії державних виконавців відповідають вимогам закону. ОСОБА_1 вже оскаржував їх дії та у задоволенні карги було відмовлено. Всі доводи скаржника є надуманими, підстав для задоволення заявлених вимог відсутні.

Неявка учасників процесу, за умови належності повідомлення, не є перешкодою для розгляду скарги по суті.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленим наступне.

На виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження ВП № 33052396 з примусового виконання виконавчого листа № 2-616/11, виданого 15.03.2012 р. Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» заборгованості за кредитним договором в розмірі 2 121 355,74 долари США, що еквівалентно 16 146 487,08 грн.

В процесі примусового виконання рішення, і це не заперечується сторонами виконавчого провадження, суб»єктами оскарження, державним виконавцем 09.09.2015 р. здійснено опис та накладено арешт на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 встановлено заборону користування та відчуження майном, яке належить боржнику.

Також, при складенні акту опису й арешту майна, державний виконавець встановив заборону користування та відчуження описаного майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 та передав її на зберігання представнику стягувача - ОСОБА_6

Так, як свідчать надані представником скаржника матеріали, ОСОБА_1 28.03.2017 р. звернувся до виконавчої служби з заявою про зняття заборони в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та передачі квартири на зберігання скаржнику.

24.04.2017 р. Державний департамент виконавчої служби відділ примусового виконання рішень надав відповідь скаржнику про відсутність підстав щодо скасування заборони користування майном, зміни відповідального зберігача описаного й арештованого майна , оскільки на момент складання державним виконавцем акту опису й арешту, була відсутня інформація щодо наявності зареєстрованих у житловому приміщенні неповнолітніх осіб. Крім того, відповідно до довідки КП «Керуюча дирекція» неповнолітні особи зареєстровано вже після складання акту.

Представник скаржника зазначає, що встановивши заборону користуватися квартирою та передавши її на зберігання представнику стягувача, ОСОБА_1 було фактично позбавлено права проживання та користування вищевказаною квартирою. У Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та стягувача на даний час були відсутні підстави здійснювати перешкоди у користуванні вищевказаною квартирою.

Представник ПАТ «Сбербанк» у запереченнях на скаргу посилається на те, що доводи ОСОБА_1 є надуманими, суд вже розглядав правомірність дій державного виконавця.

З даного приводу слід зазначити наступне.

05.04.2016 р. Шевченківським районним судом м. Києва відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Нідченко Д.Є.

Як свідчить судове рішення, ОСОБА_1 звертався до суду з вимогами про захист своїх прав шляхом скасування заборони користування майном - квартирою АДРЕСА_1 та витребування його від зберігача.

При цьому судом встановлено, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28.10.2015 р. було задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано акт опису та арешту майна від 09.09.2015 р. Дане судове рішення скасовано Апеляційним судом м. Києва 16.02.2016 р., а в задоволенні скарги відмовлено.

Також судом встановлено, що зауважень від осіб, що були присутніми під час опису майна і арешту майна до нього не надходило заперечень.

Рішення набрало чинності.

Крім того, як свідчать матеріали справи, 09.06.2016 р. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ відхилено касаційну скаргу ОСОБА_1 та залишено ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16.02.2016 р. без змін.

З даною скаргою представник ОСОБА_1 звернувся у 2017 р. у зв»язку із відмовою 24.04.2017 р. представником державної виконавчої служби задовольнити заяву про заміну зберігача та зняття заборони в користуванні квартирою , яка є єдиною власністю скаржника, у зазначеній квартирі зареєстровані та проживають неповнолітні діти і дане майно придбане не за кредитні кошти . а тому виселення без надання іншого житлового приміщення є незаконним.

Частиною 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин..

Зазначена норма Закону не є імперативною, і в цьому суд погоджується з доводами представника скаржника, а тому, державний виконавець, лише за необхідності, має право обмежити в праві користуванням майном та передати його на зберігання іншій особі.

Крім того, у ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, підписаного та ратифікованого Україною, зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії та мають найвищу юридичну силу.

Пункт 2 ст. 8 Конвенції встановлює підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідним в демократичному суспільстві, а також здійснюватись в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

Як зазначав Європейський суд з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

З іншого боку приписами ст. 129 Конституції України рішення суду є обов»язковим для виконання.

Отже, рішення суду про стягнення заборгованості без заперечно має бути виконано, проте за відсутності порушень прав сторін виконавчого провадження та з урахуванням вимог чинного законодавства України, що для встановлення обмеження в праві користуванням майном та передачі його на зберігання іншій особі, необхідною умовою є реальна загрозазнищення або пошкодження цього майна, або якщо боржник ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього виконавчим листом.

В квартирі АДРЕСА_2, що підтверджується Довідкою форми №3, виданою Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» від 12.10.2016р. зареєстровані з вересня 2016 р. малолітні діти - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1., ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3

Доказів зняття з реєстрації неповнолітніх осіб за зазначеною адресою під час розгляду справи отримано не було.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За приписами ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов'язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об'єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право, відповідно до ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Пунктом 13 розділу VIII. Порядок звернення стягнення на майно боржника Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2004 р. № 512/5 передбачено, що у разі необхідності після передачі майна на зберігання за постановою виконавця таке майно може бути передано на зберігання іншому зберігачу. У постанові зазначаються причина передачі майна іншому зберігачу, прізвище, ім'я та по батькові зберігача, який здійснював зберігання майна, та прізвище, ім'я та по батькові нового зберігача. Постанова підписується виконавцем. У постанові робиться попередження новому зберігачеві майна про кримінальну та іншу відповідальність, встановлену законодавством, за його розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт. Копія постанови вручається новому зберігачу, до якої додається копія постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Як вже зазначалось, представником суб»єкту оскарження було відмовлено у скасуванні заборони користування майном та заміну зберігача з тих підстав, що на момент здійснення таких дій не було інформації про реєстрацію в квартирі неповнолітніх осіб та останні були зареєстровані після здійснення опису та арешту майна.

Проте, це не позбавляє права сторону виконавчого провадження звернутися з відповідним клопотанням та обов»язку виконавця перевірити таку можливість.

Згідно до вимог ст. 383 ЦПК України учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Зважаючи на викладене, беручи до уваги вимоги чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що дії державного виконавця порушують права скаржника, а тому приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню частково, а саме в частині визнання дій неправомірними, зважаючи на наступне.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові № 6 від -7.02.2014 р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» у п. 18 роз»яснив, що виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов'язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

Зважаючи на викладене, оскільки суд не має право перебирати на себе функції органу, який законом уповноважений на прийняття певних рішень за результатами розгляду відповідних клопотань, суд вважає за можливе відмовити у задоволенні скарги в частині зобов»язання задовольнити вимоги ОСОБА_1 щодо зняття заборонив користуванні квартирою та заміну зберігача.

Виходячи з наведеного, керуючись ст. ст. 386-388 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, суд -

УХВАЛИВ:

Скаргу задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченка Дмитра Євгеновича та начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Ярушевської Ірини Григорівни щодо відмови у задоволенні заяви про заміну зберігача.

В задоволенні іншої частини скарги відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня її проголошення.

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили в разі закінчення вищезазначених строків, або якщо її не скасовано після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Суддя: