Справа № 487/2144/16-ц
Провадження № 2/487/101/17
РІШЕННЯ

Іменем України

07.04.2017 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого-судді Карташевої Т.А.,

при секретарі Уманському І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду Заводського району м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним, стягнення моральної шкоди у звязку з ушкодженням здоров*я,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати договір позики №177 від 02.02.2015 р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 удаваним, визнати, шо 02.02.2015 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про відшкодування моральної шкоди у зв*язку з ушкодженням здоров*я, із розстроченням платежу, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором про відшкодування моральної шкоди у зв*язку з ушкодженням здоров*я у розмірі 33 000 грн.

В обгрунтування позову позивач зазначив, що 21.09.2012 р. слідчим СВ Ленінського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області порушено кримінальну справу за фактом нанесення ОСОБА_1 тяжких тілесних ушкоджень групою осіб. За даною справою притягнуто в якості обвинувачених ОСОБА_3 і ОСОБА_2 за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України. В ході слідства було встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_1 були нанесені тілесні ушкодження 21.09.2012 року біля літнього торгівельного павільйону, розташованого напроти матеріальних воріт заводу "Зоря-Машпроект" по пр. Жовтневому в м. Миколаєві. В результаті злочинних дій ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які виразились в заподіянні ОСОБА_1 тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, що спричинило втрату функцій органу слуху, часткову втрату пам*яті, пошкодження кістки черепу, крововилив головного мозку та протезування черепу, а також розлад здоров*я, поєднаний зі стійкою втратою працездатності не менш як на одну третину, в подальшому призвело до встановлення ОСОБА_1. інвалідності ІІІ групи.

Зазначені обставини підтверджуються висновками Ленінського районного суду м. Миколаєва та апеляційного суду Миколаївської області, що відображено у вироках від 10.02.2015 р. та 15.04.2015 р., що набарали законної сили.

Під час судового слідства між ОСОБА_1 і обвинуваченими було досягнуто угоди про відшкодування моральної шкоди у зв*язку з заподіянням шкоди здоров*ю.

02.02.2015 р. до ухвалення вироку ОСОБА_3 сплатив ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди грошові кошти у розмірі 55 000 грн.

На той час відповідач ОСОБА_2 не мав можливості сплатити всю суму моральної шкоди, тому з ним було досягнуто угоду про укладення договору про відшкодування моральної шкоди із розстрочкою платежу. Однак, у зв*язку з тим, що нотаріус відмовилась посвідчити такий договір, 02.02.2015 р. між позивачем та відповідачем укладено договір позики №177, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_4, відповідно до якого позивач передав у власність відповідачу 45 000 грн. Фактично вказана сума була сумою моральної шкоди, яку відповідач зобов*язався повернути позивачу. Відповідно до договору відповідач зобов*язується повернути вказану суму щомісячними платежами у сумі 3000 грн. не пізніше 28 числа кожного місяця, починаючи з 28.03.2015 р. з кінцевим терміном повернення позики не пізніше 28.06.2016 р., шляхом перерахування на розрахунковий рахунок позивача.

Перший платіж відповідачем було сплачено 31.03.2015 р., другий платіж - 29.04.2015 р., третій - 02.06.2015 р., четвертий - 30.07.2015 р. Таким чином, станом на 22.12.2015 р. відповідач сплатив лише 4 платежі за договором, повернувши 12 000 грн., усно повідомив, що більше платити не буде, оскільки його засуджено до позбавлення волі. Укладаючи договір відшкодування моральної шкоди, відповідач вважав, що таким чином уникне покарання у виді позбавлення волі.

У судовому засіданні 16.01.2017 року представник позивача позовні вимоги підтримали, надала пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. В подальшому надала заяву про розгляд справи без її участі.

Відповідач ОСОБА_2, який утримується в Слідчому ізоляторі м. Миколаєва, надавав пояснення в судовому засіданні 16.01.2017 року в режимі відеоконференції. Відповідач позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що не вважає себе винним у заподіянні ОСОБА_1 тілесних ушкоджень. Він дійсно укладав з ОСОБА_1 договір позики у нотаріуса, але 45 000 грн. ОСОБА_1 йому не позичав, розписку він про це ОСОБА_1 не писав. Була домовленість з ОСОБА_1 про те, що вони разом з ОСОБА_3 сплачують удвох моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. ОСОБА_3 відшкодував шкоду, сплативши ОСОБА_1 50 000 грн., а він - ні. Він, захисники, представник позивача ОСОБА_1 дійсно звертались до нотаріуса з метою укласти договір про моральну компенсацію в розмірі 45 000 грн. Відповідно до договору він повинен був сплачувати ОСОБА_1 по 3000 грн. щомісяця, але сплатив лише 4 раза по 3000 грн.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Крім того відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов*язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).

Судом встановлено, що 02.02.2015 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №177.

За вказаним договором ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 45000 грн. Зазначену суму позичальник зобов*язується повернути позикодавцю готівкою таким чином: щомісячними платежами у сумі 3000 грн., починаючи з 28 березня 2015 р., з кінцевим терміном повернення позики не пізніше 28.06.2016 р. грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником під ча оформлення цього договору, що підтверджується розпискою, виданою позичальником позикодавцю про отримання грошових коштів.

10.02.2015 року Ленінським районним судом м. Миколаєва був ухвалений вирок, яким ОСОБА_2 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296, ч. 2 ст. 121 КК України і призначено покарання із застосуванням ст. 70 КК УКраїни у виді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнено з випробуванням на 3 роки.

Вироком апеляційного суду Миколаївської області від 15.04.2015 року вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10.02.2015 року в частині звільнення ОСОБА_2 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК УКраїни скасовано. Ухвалений новий вирок, яким ОСОБА_2 засуджено за ч. 2 ст. 296, ч. 2 ст. 121 КК УКраїни, із застосуванням ст. 69, ст. 70 КК УКраїни до 5 років позбавлення волі.

Дії ОСОБА_2 і ОСОБА_3, які виразилися в заподіянні ОСОБА_1 тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, спричинили втрату функцій органу слуху, часткову втрату пам*яті, пошкодження кістки черепу, крововилив головного мозку та протезування черепу, а також розлад здоров*я, поєднаний зі стійкою втратою працездатності не менш як на одну третину, що в подальшому призвело до встановлення ОСОБА_1 ІІІ групи інвалідності.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач та його представник посилались на те, що вказаний договір є удаваним правочином, вчиненим для приховання іншого правочину, оскільки між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений не договір позики грошей, а договір про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином. Вказану обставину не заперечував в судовому засіданні і відповідач ОСОБА_2, пояснивши, що за цим договором грошей він не отримував, а звернення до нотаріуса було з метою укладення договору про відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди. Розписку ОСОБА_1 про отримання грошових коштів в розмірі 45 000 грн. він не видавав. На виконання домовленості про відшкодування моральної шкоди в розмірі 45 000 грн. ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_1 наступні суми: 31.03.2015 р. - 3000 грн., 29.04.2015 р. - 3000 грн., 02.06.2015 р. - 3000 грн., 30.07.2015 р. - 3000 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку ОСОБА_1, відкритому у АТ "Ощадбанк". Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі вважаються встановленими й не підлягають доказуванню.

Таким чином, наведене свідчить, що договір позики був вчинений сторонами для досягнення іншої мети, тобто приховує іншу волю учасників угоди.

Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відмінну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до ст. 604 ЦК України зобов*язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов*язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов*язання новим зобов*язанням між тим ж сторонами (новація). Новація не допускається щодо зобов*язань про відшкодування шкоди , задваної каліцством, ушкодженям здоров*я або смертю, про сплату аліментів або інших випадках, встановлених законом.

Суд вважає, що між сторонами склалися відносини з приводу відшкодування моральної шкоди у зв*язку з ушкодженням здоров*я внаслідок вчинення злочину, тобто позадоговірні (деліктні) відносини. Діючим цвільним законодавством не передбачено укладення договору про відшкодування моральної шкоди у зв*язку з ушкодженням здоров*я, тому такий договір є нікчемним.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору позики удаваним, про визнання, що між сторонами укладено договір про відшкодування моральної шкоди у зв*язку з ушкодженням здоров*я із розстроченням платежу задоволенню не підлягають.

Стаття 1167 ЦК України, яка регулює позадоговірні (деліктні) відносини, встановлює підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, серед яких, наявність вини особи, що завдала шкоду.

Відповідно до ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров*я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення статті 509 ЦК України та з урахуванням приписів статей 11, 22, 23, 599, 1166?1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За змістом ст. 599 ЦК України зобов*язання припиняється виконанням його належним чином.

Оскільки ОСОБА_1 і ОСОБА_2 домовились про розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров*я в розмірі 45 000 грн., а відповідачем на час розгляду справи зазначена сума сплачена не в повному обсязі, лише в розмірі 12 000 грн., суд вважає можливим стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у зв*язку з ушкодженням здоров*я в розмірі 33 000 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 79, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 235, 509, 599, 604, 1046, 1047, 1167, 1168 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у зв*язку з ушкодженням здоров*я у розмірі 33 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.А. Карташева