Справа № 161/7815/17 Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С.С.
Провадження № 22-ц/773/1410/17 Категорія: 25 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

секретар судового засідання - Концевич Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства (далі - ПрАТ) «Страхова компанія «Провідна» про стягнення страхової виплати за апеляційною скаргою відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» на рішення Луцького міськрайонного суду від 31 серпня 2017 року,

встановила:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 13 вересня 2014 року о 15 год. 50 хв. сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої він, керуючи транспортним засобом автомобілем марки «Рено» д.н.з. НОМЕР_1 по вул. Карпенка-Карого в м. Луцьку, скоїв зіткнення з автомобілем «Фіат» д.н.з. НОМЕР_2, що рухався попереду, який відкинуло на автомобіль марки «Хюндай» д.н.з. НОМЕР_3. Внаслідок цього транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Луцького міськрайонного суду від 24 жовтня 2014 року його визнано винним у вчиненні даної пригоди та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Станом на час дорожньо-транспортної пригоди його цивільно-правова відповідальність була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Провідна».

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 26 серпня 2015 року у справі № 161/5971/15-ц, яке набрало законної сили, відмовлено в задоволенні позову ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» до нього про визнання недійсним договору (полісу) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/1404416 від 30 березня 2014 року зі строком дії з 31 березня 2014 року по 31 березня 2015 року.

Листом № 04-10/19725 від 26 грудня 2014 року ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» протиправно відмовила власнику автомобіля «Хюндай» ОСОБА_4 у виплаті страхового відшкодування відповідно до полісу АС/1404416.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 13 вересня 2016 року з нього на користь ОСОБА_4 стягнуто матеріальну шкоду в розмірі 15 360 грн. та 551 грн. 20 коп. судового збору.

Оскільки дорожньо-транспортна пригода, що сталася 13 вересня 2014 року, є страховим випадком, просив стягнути з відповідача на свою користь страхову виплату в розмірі 15 360 грн., які він сплатив потерпілій за рішенням суду, та понесені судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 31 серпня 2017 року позов задоволено.

Постановлено стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» на користь ОСОБА_1 15 360 грн. страхової виплати та 640 грн. сплаченого судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» просить скасувати це рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають важливе значення для справи, невідповідність висновків суду матеріалам справи та порушення норм матеріального права.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 13 вересня 2014 року, близько 15 год. 50 хв., керуючи транспортним засобом марки «Рено» д.н.з. НОМЕР_1 по вул. Карпенка-Карого в м. Луцьку, порушивши п. 13.3 Правил дорожнього руху України, не вибрав безпечну швидкість для руху та скоїв зіткнення з автомобілем марки «Фіат» д.н.з. НОМЕР_2, який рухався попереду, а останній був відкинутий на автомобіль марки «Хюндай» д.н.з. НОМЕР_3, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Луцького міськрайонного суду від 24 жовтня 2014 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн. (а. с. 14).

Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 13 вересня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 15 360 грн. на відшкодування заподіяної матеріальної шкоди внаслідок ДТП. Вказаний розмір матеріальної шкоди визначений судом на підставі досліджених доказів (а. с. 18-22).

Відповідно до частини 3 статті 61 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України обставини, які встановлені судовим рішенням, зокрема у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З матеріалів справи вбачається, що постановою державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області Бобик О.М. від 29 листопада 2016 року відкрито виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 161/4592/16-ц, виданого Луцьким міськрайонним судом 28 листопада 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 15 360 грн. на відшкодування заподіяної матеріальної шкоди внаслідок ДТП та судових витрат в сумі 551,20 грн. (а. с. 33).

Постанова державного виконавця того ж відділу державної виконавчої служби від 30 травня 2017 року вказане виконавче провадження закінчено у зв'язку з повною сплатою ОСОБА_1 свого боргу (а. с. 34-36).

Наведеними доказами підтверджується виконання позивачем ОСОБА_1 як безпосереднім заподіювачем шкоди рішення суду про стягнення з нього на користь ОСОБА_4 15 360 грн. на відшкодування цієї шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 13 вересня 2014 року.

Згідно з полісом № АС/1404416 від 30 березня 2014 року між ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» як страховиком та ОСОБА_1 як страхувальником було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому забезпеченим транспортним засобом зазначений автомобіль марки «Рено» д.н.з. НОМЕР_1, страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, встановлена в розмірі 50 000 грн., розмір франшизи - нуль, строк дії договору - з 31 березня 2014 року до 31 березня 2015 року (а. с. 26).

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальнику) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 988 ЦК України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Статтею 990 ЦК України передбачено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Відносини у сфері страхування цивільно-правової відповідальності власників автомобілів врегульовуються спеціальним Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до статті 3 цього Закону обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Пунктом 35.1 статті 35 Закону № 1961-IV визначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Статтею 36 Закону № 1961-IV встановлено порядок прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) страховиком та порядок його виплати.

За приписами пункту 36.4. статті 36 Закону № 1961-IV виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування, лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків. Страховик здійснює компенсацію витрат страхувальника або особи, відповідальність якої застрахована, за умови, що такі витрати здійснюються за згодою страховика. У компенсації витрат може бути відмовлено повністю або частково, якщо такі витрати здійснені без попереднього погодження із страховиком.

Підстави для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) встановлені статтею 37 Закону № 1961-IV, згідно з якою такими підставами є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку; вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку; невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов'язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Листом від 26 грудня 2014 року вих. № 04-10/19723, надісланим ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» на адреси ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у відповідь на їх заяву від 15 вересня 2014 року, відмовлено у виплаті страхового відшкодування з тих мотивів, що на момент настання дорожньо-транспортної пригоди за участю транспортного засобу «Рено», державний № НОМЕР_1, поліс № АС/1404416 не був укладений (а. с. 25).

При цьому правовими підставами відмови у виплаті страхового відшкодування відповідач зазначив статті 18, 29 Закону України «Про страхування», якими передбачено, що факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування. Договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування. Відповідно до цього Закону договір страхування визнається недійсним і не підлягає виконанню також у разі, якщо його укладено після страхового випадку.

Однак рішенням Луцького міськрайонного суду від 26 серпня 2015 року в справі за позовом ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору (полісу) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/1404416 у задоволенні позову відмовлено (а. с. 15-17). Цей позов страхова компанія обґрунтовувала тим, що страховий платіж за вказаним полісом на її розрахунковий рахунок не надходив. Проте судом встановлено, що договір (поліс) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/1404416 від 30 березня 2014 року із ОСОБА_1 від імені ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» уклала уповноважена нею в установленому законом порядку особа і що страховий платіж був сплачений страхувальником цій особі. Не внесення останнім отриманих коштів на рахунок страховика не впливає на дійсність договору страхування.

Таким чином, передбачені законом підстави для відмови відповідача у виплаті страхового відшкодування відсутні, в зв'язку з чим вказана відмова є незаконною.

Оскільки ОСОБА_1 відшкодував потерпілій у дорожньо-транспортній пригоді ОСОБА_4 заподіяну їй матеріальну шкоду, тобто поніс цивільно-правову відповідальність, яка була ним застрахована, він має право на стягнення із страховика понесених витрат.

Виходячи з викладеного, давши правильну оцінку обставинам справи та дослідженим доказам, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов.

Відповідно до частини 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Наведені в апеляційній скарзі доводи відповідача про те, що стягнення страхового відшкодування на користь ОСОБА_1 на підставі полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/1404416, що укладений на користь третьої особи, суперечить Закону № 1961-IV, оскільки таке відшкодування може бути виплачене лише особі, яка потерпіла внаслідок ДТП, не заслуговують на увагу.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

З огляду на зазначені положення ЦК України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання.

Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають з обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом № 1961-IV.

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на зазначене сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов'язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов'язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом з тим зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.

Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною.

При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена в договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на зазначене право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав.

Потерпілий має право відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов'язання незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 26 жовтня 2016 року № 6-954цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні відповідних норм права.

Отже правовідносини, які склалися між ОСОБА_1 та ПрАТ «Страхова компанія «Провідна», врегульовані сукупністю вищенаведених норм матеріального права, на підставі яких відповідач зобов'язаний виплатити позивачу витрати, понесені ним на відшкодування шкоди потерпілій у дорожньо-транспортній пригоді особі.

Факт відшкодування ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоди в розмірі 15 360 грн. підтверджується вищенаведеними доказами - постановами державних виконавців Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 29 листопада 2016 року про відкриття виконавчого провадження, від 30 травня 2017 року - про його закінчення у зв'язку з повною сплатою ОСОБА_1 свого боргу (а. с. 33-35) та банківською квитанцією № 17749726 від 25 травня 2017 року (а. с. 36).

Недолік оскаржуваного рішення суду першої інстанції, який полягає у його недостатній обґрунтованості відповідно до вимог статей 213-215 ЦПК України, виправлений апеляційним судом шляхом наведення у даній ухвалі детального обґрунтування та належної оцінки всіх обставин справи і наявних у ній доказів. Тому вказаний недолік не є підставою для скасування правильного по суті і справедливого рішення з одних лише формальних міркувань (частина 2 статті 308 ЦПК України).

Таким чином, доводи апеляційної скарги повністю спростовуються вищенаведеними обставинами справи та дослідженими судом доказами, а визначених статтею 309 ЦПК України підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення апеляційним судом не встановлено.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду від 31 серпня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді