Ухвала іменем україни
29 березня 2017рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,Мазур Л.М., Писаної Т.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору поруки недійсним, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що в забезпечення виконання ОСОБА_7 зобов'язань за кредитним договором від 06 березня 2006 року № DNL0AU01965736, укладеним між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк»), 06 березня 2006 року між ним та банком був укладений договір поруки № DNL0AU01965736.

У 2014 році банк звернувся до суду з позовними вимогами про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 06 березня 2006 року № DNL0AU01965736 з нього та ОСОБА_7, в якому позивач посилався на те, що у зв'язку зі зміною кон'юктури ринку грошових ресурсів в Україні з 01 лютого 2009 року була підвищена процентна ставка за вказаним кредитним договором. Про вказані зміни умов кредитного договору від 06 березня 2006 року № DNL0AU01965736, внаслідок яких був збільшений розмір відповідальності як позичальника, так, відповідно, і поручителя, його не було повідомлено, між сторонами не було укладено відповідної додаткової угоди до договору поруки.

З урахуванням вищевикладеного, ОСОБА_6 просив суд визнати договір поруки від 06 березня 2006 року № DNL0AU01965736, укладений між ним та ПАТ КБ «Приватбанк», припиненим з 01 лютого 2009 року; стягнути витрати із сплати судового збору.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2016 року, позов задоволено.

Визнано договір поруки від 06 березня 2006 року № DNL0AU01965736, укладений між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «ПриватБанк», припиненим з 01 лютого 2009 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що банк без належного повідомлення позичальника та поручителя з 01 лютого 2009 року підвищив проценту ставку за кредитним договором № DNL0AU01965736 внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителя, що відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України є підставою для визнання поруки припиненою.

З такими висновками погодився і апеляційний суд, при цьому судом зазначено, що наявність рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2015 року, яке набрало законної сили та яким було солідарно стягнуто заборгованість за вищевказаним кредитним договором з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не має правового значення для вирішення питання припинення поруки, оскільки під час вирішення вищевказаної справи питання припинення поруки не вирішувалось, обставини не встановлювались.

Такі висновки є правильними та відповідають встановленим у справі обставинам.

Судами встановлено, що в забезпечення виконання ОСОБА_7 зобов'язань за кредитним договором від 06 березня 2006 року № DNL0AU01965736, того ж дня між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 був укладений договір поруки № DNL0AU01965736.

Судом також було встановлено, що у грудні 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_6 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 06 березня 2006 року № DNL0AU01965736 у розмірі 167 801 грн 82 коп.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 06 березня 2006 року № DNL0AU01965736 у розмірі 167 801 грн 82 коп.

До позовної заяви, що розглядалась Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області, був доданий лист ПАТ КБ «Приватбанк» від 20 грудня 2008 року, адресований ОСОБА_7, що був направлений за адресою: АДРЕСА_1, яким позичальник за кредитним договором від 06 березня 2006 року № DNL0AU01965736 повідомлялась про підвищення з 01 лютого 2009 року процентної ставки за кредитом. Доказів вручення адресату даного листа суду не надано.

Згідно з квартальним актом від 20 березня 2015 року, ОСОБА_7 з березня 2008 року не проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Судом також встановлено, що позичальником в жовтні 2014 року направлялось боржнику та поручителю повідомлення про наявність заборгованості за кредитним договором та необхідність її погашення, проте доказів отримання такого повідомлення боржником та поручителем суду банком надано не було.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Зі змісту ст. 554 ЦК Українивипливає, що хоча поручитель і пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, він є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Це підтверджується його правом висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 цього Кодексу).

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК Українипорука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Отже, збільшення процентної ставки за кредитним договором, яке у порушення умов договору поруки відбулося без згоди поручителя, внаслідок чого відбулося збільшення обсягу його відповідальності, є підставою для припинення поруки відповідно до вимог ч.1 ст. 559 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 19 грудня 2011 року № 6-67цс11, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для судів.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Порушення цих умов відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК Українитягне припинення поруки.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 вересня 2013 року № 6-97цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для судів.

Суди, встановивши, що банк збільшив розмір процентів без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, дійшли обґрунтованого висновку про припинення поруки з 01 лютого 2009 року, тобто з моменту зміни зобов'язання.

Доводи представника ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що питання припинення поруки розглядалось при ухваленні судом рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2015 року необґрунтовані, оскільки із змісту цього рішення не вбачається, що судами досліджувались обставини про припинення поруки.

Із матеріалів справи та змісту оскаржуваних судових рішень не вбачається, що судами при розгляді скарги допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК Українияк підстави для скасування рішення.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а рішення та ухвалу апеляційного суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Л.М. Мазур Т.О. Писана