У Х В А Л А

Іменем України

19 квітня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Кожух О.А. та Мацунича М.В.,

при секретарі: Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 листопада 2016 року за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради, управління Держземагентства в Ужгородському районі, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог - Ужгородське міськрайонне управління юстиції, про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування і свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 21 листопада 2016 р. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 просить скасувати це рішення та ухвалити нове про задоволення позову. Доводить про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. Указує, що Ужгородська міська рада не мала права надавати дозвіл на відведення земельної ділянки відповідачам, оскільки це суперечить вимогам закону та не відповідає містобудівній документації. Зазначає, що не може оформити право користування земельною ділянкою, яка була надана їй в оренду, в зв'язку з тим, що земельна ділянка, яка була відведена відповідачам і на яку ними вже оформлене право власності, накладається на земельну ділянку, передану їй в оренду.

У письмових запереченнях і в судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_7 не визнала скарги як безпідставної і просить залишити рішення суду без змін як законне та обґрунтоване.

Суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність позовних вимог. При цьому встановив, що позивач не надала належних і допустимих доказів у підтвердження її права користування на умовах оренди земельною ділянкою площею 0.0231 га по АДРЕСА_1 Наявність дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та затвердження цього проекту свідчить про наявність в особи права на здійснення передбаченого законодавством комплексу дій, спрямованих на набуття права власності чи права користування земельною ділянкою, і жодним чином не свідчить про виникнення в особи будь-якого права на таку. Натомість, відповідачі з грудня 2014 р. є спільними сумісними власниками присадибної земельної ділянки площею 0.0931 га по АДРЕСА_2 право власності на яку вони набули в порядку, передбаченому ст.ст. 40, 78, 81, 118, 121, 125 ЗК України.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення - залишенню без змін, із таких мотивів.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції через їх відповідність повно з'ясованим обставинам справи, нормам матеріального права та належним чином оціненим доказам.

Визначальним (основним) предметом позову є визнання протиправними та недійсними рішення 17 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради № 919 від 31.05.2013 р. «Про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» (в частині п.4.1), яким відповідачам надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0.0931 га по АДРЕСА_2 з подальшою передачею такої у спільну сумісну власність (приватизація земельних ділянок, які перебувають у користуванні, та на яких розташоване належне їм на праві власності нерухоме майно), а також рішення № 1583 від 19.12.2014 р. «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» (у частині п.1.2), яким відповідачам затверджено проект землеустрою щодо відведення указаної земельної ділянки та передано їм таку у спільну сумісну власність (а.с.11, 12, 38).

Правовою підставою позовної вимоги є невідповідність цих рішень вимогам чинного законодавства (ст.ст. 42 ч.1, ч.2, 118 ч.6 ЗК України), а фактичною - накладення (перетинання) наданої відповідачам земельної ділянки з ділянкою, яку Ужгородська міська рада раніш надала їй в оренду.

Однак, ці доводи та аналогічні їм доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу як суперечні обставинам справи, письмовим доказам і належним до застосування нормам матеріального права.

Так, рішенням Ужгородської міської ради № 288 від 14.10.2011 р. «Про надання дозволів на розробку проектів відведення земельних ділянок» позивачці було надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0.0231 га по АДРЕСА_1 для обслуговування власного житлового будинку з подальшою передачею її в оренду (а.с.10), а рішенням цієї ради № 456 від 24.02.2012 р. «Про затвердження проектів відведення земельних ділянок» позивачці затверджено проект відведення земельної ділянки площею 0.0231 га, яка прилягає до її власної земельної ділянки по АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та надано її в оренду строком на 3 роки - до лютого 2015 р., з обов'язком укладення протягом місяця договору оренди та подання його на державну реєстрацію (а.с.9).

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 29.04.2015 р., яке набрало законної сили та є чинним, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою установлено, що позаяк ОСОБА_1 договору оренди земельної ділянки площею 0.0231 га з Ужгородською міською радою не уклала, то і права на цю ділянку не має (а.с.120-123).

Згідно з положеннями ст. 61 ч. 3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Окрім того, жодних доказів у підтвердження факту накладання (перетинання) земельних ділянок позивач не надала.

Натомість, представник управління Держземагентства в Ужгородському районі письмово пояснив, що твердження ОСОБА_1 про перетин спірних земельних ділянок є необґрунтованим (а.с.177-131).

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 визнає факт відсутності в неї правовстановлюючих документів на земельну ділянку площею 0.0231 га, однак при цьому вважає, що захищає у судовому порядку своє право на одержання у користування цієї земельної ділянки.

Такий довід не узгоджується ні з положеннями ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, згідно з якими особа має право на судовий захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або спорювання, ні з вимогами ст. 152 ЗК України, відповідно до якої право вимагати усунення будь-яких порушень прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків має власник земельної ділянки або землекористувач.

ОСОБА_1 такого статусу щодо земельної ділянки площею 0.0231 га не має.

За приписами ст.ст. 10 ч.1, ч.3, ст. 60 ч.1, ч.4, ст. 213 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 листопада 2016 року залишити без змін.

3.Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: