У Х В А Л А

Іменем України

10 серпня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Панченко О.М.,

при секретарі: Полярній М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Деснянського районного суду міста Києва подання державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління у місті Києві Шавель Олесі Володимирівни про примусове проникнення до житла боржника, -

ВСТАНОВИВ:

26.07.2017 року до Деснянського районного суду м. Києва надійшло подання державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління у м. Києві Шавель О.В. про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_2. Державний виконавець посилається на те, що на виконанні у відділі перебуває виконавче провадження ВП № 50997275 з примусового виконання виконавчого листа № 754/16190/15-ц від 19.04.2016, виданого Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 збиткм у розмірі 18 000 грн., пеню в розмірі 99360 грн., витрати на правову допомогу 1500 грн., судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 637 грн. 21 коп. та 420 грн. в рахунок витрат на публікацію про виклик відповідача у пресі. 05.05.2016 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, однак станом на момент звернення державного виконавця до суду рішення боржником залишається невиконаним. Виходом державного виконавця за адресою боржника ОСОБА_2, АДРЕСА_1, перевірити майновий стан та описати майно, що належить боржнику, не виявилось можливим в зв»язку з тим, що дверей квартири ніхто не відчинив.

Державний виконавець Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління у м. Києві Шавель О.В. в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду подання повідомлена належним чином.

Дослідивши матеріали подання та матеріали виконавчого провадження, оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що подання задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до конституційних положень права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Так, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч.1 ст. 64 Конституції України).

Кожному гарантується недоторканість житла; не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду (ч.ч. 1, 2 ст. 30 Конституції України). Гарантія недоторканості житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканість житла, яке визначене в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 14 ЦПК України, рішення суду є обов'язковим до виконання.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Сферою регулювання ст. 6 Конвенції є також виконання судового рішення. Зокрема Європейський суд з прав людини зазначає, що п. 1 ст. 6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав та обов'язків; таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб ст. 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 ЦПК України невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Законом України «Про виконавче провадження» встановлено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Згідно до ст.ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 1 ч.2 ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно п.п.4, 13 ч.3 ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв'язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду; звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

Таким чином, державний виконавець при виконанні виконавчих документів, виданих іншими органами (посадовими особами) щодо стягнення боргу, зобов'язаний керуватися нормами Закону України «Про виконавче провадження», зокрема звертати стягнення на майно боржника, в тому числі проводити опис й арешт майна боржника; у разі неможливості потрапити у жиле приміщення боржника ставити перед судом питання про постановлення вмотивованого судового рішення про примусове проникнення до житла боржника.

З урахуванням наведених правових норм, суд приходить до висновку, що надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника можливе лише за наявності беззаперечних доказів та підстав. В той же час, державним виконавцем таких доказів суду не надано, окрім одного акту державного виконавця про вихід за місцем проживання боржника, в якому не зазначено час здійснення такого виходу та понятих чи свідків факту недопуску державного виконавця до житла боржника.

Крім того, 04.08.2017 року на адресу суду надійшла апеляційна скарга від боржника ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30.11.2016 року. Державним виконавцем не надано жодного доказу, який би свідчив про умисне ухилення боржника ОСОБА_2 від виконання зобов'язань, а подана боржником апеляційна скарга на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30.11.2016 року сама по собі спростовує твердження державного виконавця щодо невиконання боржником самостійно зобов'язань покладених на нього рішенням суду.

Наведене виключає можливість задоволення даного подання.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15, 30, 62, 202, 376 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні подання державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління у м. Києві Шавель Олесі Володимирівни про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_2, а саме квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції шляхом подання в 5-денний строк з дня отримання копії ухвали апеляційної скарги на ухвалу суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя