ухвала

іменем україни

12 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Демяносова М.В., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - державний нотаріус Солонянської державної нотаріальної контори Супруненко Алла Миколаївна, про внесення змін до іпотечного договору, за касаційною скаргою представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявської ОлениСтепанівни - Перепелиці Юлії Вікторівни на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року,

встановила:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду даним з позовом, обґрунтовуючи який вказали, що 21 вересня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір № 008/07-МК/13, згідно з яким останньому надані кошти в розмірі 34 500,00 доларів США зі строком повернення до 20 вересня 2022 року та сплатою 15 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 21 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 був укладений іпотечний договір № 008/07/01-МК/13, відповідно до умов якого відповідачами в іпотеку було передано належну їм на праві власності згідно з договором купівлі-продажу частини квартири, свідоцтва про власність на житло та витягу з реєстру прав власності № 15510699 квартиру АДРЕСА_1, при цьому іпотекодавці висловили свою згоду з правом банку на звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання умов кредитного договору.

В той же час, в п. 1 іпотечного договору предметом іпотеки помилково зазначена квартира АДРЕСА_2, яка не належить іпотекодавцям.

Позичальник свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, у зв'язку з чим у банка виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки, а у іпотекодавців виник обов'язок задовольнити вимоги банку грошовими коштами або за рахунок належного їм нерухомого майна, переданого в іпотеку.

Виконати в добровільному порядку умови договору іпотеки та погасити заборгованість за кредитним договором або передати нерухоме майно іпотекодержателю відповідачі відмовляються, а зазначена помилка не дає можливості банку задовольнити свої майнові вимоги за рахунок майна іпотекодавців.

Банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, але рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2013 року банку було відмовлено в задоволенні позовних вимог у зв'язку з тим, що предметом іпотеки в п. 1 іпотечного договору зазначена квартира АДРЕСА_3 не квартира, що фактично належить іпотекодавцям.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2013 року про тлумачення змісту правочину судом було встановлено, що в іпотечному договорі допущена технічна помилка в зазначенні номера квартири та будинку, яка може бути усунута за зверненням сторін договору до особи, яка здійснила нотаріальне посвідчення договору іпотеки, за виправленням описки та внесенням відповідних змін. Крім цього, даним рішенням було встановлено факт належності на праві власності відповідачам саме квартири АДРЕСА_3, а не квартири АДРЕСА_3, яка зазначена як предмет іпотеки в укладеному між сторонами іпотечному договорі від 21 вересня 2007 року № 008/07/01-МК/13 та підтверджено вільне волевиявлення відповідачів щодо передачі в іпотеку, належної їм на праві власності квартири та їх погодження з тим, що дана невідповідність є технічною помилкою.

На виконання рішення суду 02 вересня 2013 року банком було направлено на адресу Солонянської державної нотаріальної контори лист, в якому ставилось питання щодо виправлення в іпотечному договорі невірно зазначеної адреси предмета іпотеки, а 03 жовтня 2013 року направлено лист щодо з'ясування надходження відповіді від відповідачів щодо укладення додаткової угоди до іпотечного договору, на який отримали повідомлення нотаріуса, що станом на 12 жовтня 2013 року відповідачі на письмову пропозицію нотаріуса щодо внесення таких змін до нотаріальної контори не звертались.

Банк звернувся до суду з позовом до відповідачів про зобов'язання вчинити дії з укладення додаткової угоди до іпотечного договору від 21 вересня 2007 року № 008/07/01-МК/13 щодо змін до іпотечного договору шляхом викладення п. 1 в наступній редакції: «Іпотекодаці передають в іпотеку іпотеодержателю нерухоме майно: квартиру номер АДРЕСА_3», за результатами розгляду якого 21 листопада 2014 року судовим рішенням в задоволені позову було відмовлено, при цьому відповідачі заперечували проти задоволення позову банку, а рішення суду вмотивоване тим, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав та укладення додаткової угоди можливе лише за взаємною згодою сторін, а волевиявлення відповідачів на внесення змін до договору відсутнє.

У зв'язку з чим, позивач просив суд з посиланням на ст. ст. 610, 611, 651 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про іпотеку» внести зміни до іпотечного договору, шляхом викладення п. 1 в наступній редакції: «Іпотекодавці передають в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно: квартиру номер АДРЕСА_3», оскільки договір може бути змінений або розірваний за рішенням суду на вимогу однієї за сторін при суттєвому порушенні договору іншою стороною та в інших випадках, встановлених договором чи законом, при цьому просив врахувати, що строк позовної давності за даним позовом необхідно відраховувати з вересня 2013 року, коли банком була зроблена пропозиція відповідачам з укладення додаткової угоди до іпотечного договору, проте погодження на внесення змін до договору з боку відповідачів отримано не було.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2015 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - державний нотаріус Солонянської державної нотаріальної контори Супруненко Алла Миколаївна, про внесення змін до іпотечного договору відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2015 року скасовано і в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» відмовлено.

У касаційній скарзі представник уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявської О.С. - Перепелиця Ю.В. просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що укладений між сторонами договір іпотеки № 008/07/01-МК/13 нерухомого майна не містить положень щодо права однієї із сторін без згоди іншої сторони вносити до нього зміни, волевиявлення відповідачів на внесення таких змін відсутнє, позивачем в позовній заяві не зазначено наявності, передбачених ч. 4 ст. 652 ЦК України положень щодо зміни умов іпотечного договору за рішенням суду, а відтак дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що заявивши позовні вимоги про зміну тексту пункту іпотечного договору та викладення його у зазначеній вище редакції, банк поставив питання про ухвалення рішення, яке не може бути реалізоване під час його виконання та суперечить ст. 16 ЦК України.

Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Також, не вирішено питання залучення до участі у справі в якості відповідача державного нотаріуса Солонянської державної нотаріальної контори - Супруненко А.М., при цьому залучення нотаріуса в якості третьої особи є порушенням норм процесуального права та прав усіх сторін, оскільки процесуальні права третьої особи та відповідача, згідно з нормами ЦПК України, суттєво відрізняються за своїм змістом та порядком реалізації прав.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції у повній мірі погодитися не можна.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 вересня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір № 008/07-МК/13, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 34 500 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20 вересня 2022 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 21 вересня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 укладено іпотечний договір № 008/07/01-МК/13.

Відповідно до умов вказаного договору, іпотекодавці передали в іпотеку належну їм на праві власності квартиру, надавши при цьому правовстановлюючі документи на вказане нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_4.

Також встановлено, що рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2013 року, яке набрало законної сили, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було відмовлено у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки з тих підстав, що предметом договору є квартира АДРЕСА_5, яка не належить на праві власності іпотекодавцям, а відповідно не могла бути передана ними у іпотеку.

Встановивши наявність помилки у договорі іпотеки, банк 04 лютого та 30 серпня 2013 року направляв відповідачам рекомендовані листи з повідомленням про вручення, за яким їм було запропоновано укласти додатковий договір до іпотечного договору та викласти п. 1 договору у новій редакції із зазначенням правильної адреси предмета іпотеки. Між тим відповідачі, отримавши ці листи, згоди на вказану пропозицію не надали.

Факт належності на праві власності відповідачам квартири АДРЕСА_4, а не квартири АДРЕСА_5, яка зазначена як предмет іпотеки в іпотечному договорі від 21 вересня 2007 року № 008/07/01-МК/13, підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 27 грудня 1996 року, договором купівлі-продажу 1/4 частини квартири від 07 березня 2006 року, витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 10 березня 2006 року, а також технічним паспортом на квартиру, які містяться в матеріалах справи.

Зокрема, цей факт було встановлено рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2013 року у справі за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про тлумачення змісту правочину та рішенням цього ж суду від 21 листопада 2014 року у справі за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - державний нотаріус Солонянської державної нотаріальної контори Супруненко А. М. про зобов'язання вчинити певні дії, а саме, укласти додаткову угоду до іпотечного договору від 21 вересня 2007 року щодо викладення п. 1 в наступній редакції: «Іпотекодавці передають в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_4».

Вказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили, у позовах банку було відмовлено.

Також апеляційним судом встановлено, що згідно з витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, 21 вересня 2007 року Солонянською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області було зареєстровано згідно з іпотечним договором № 008/07/01-МК/13 за № 5708329, № 5708509 та № 5708538 обтяження у вигляді арешту об'єкта нерухомого майна: квартири АДРЕСА_4.

Відповідно до витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек, цього ж дня нотаріальною конторою за реєстраційним № 5708575 було внесено реєстраційний запис до Державного реєстру іпотек про реєстрацію іпотеки за іпотечним договором від 21 вересня 2007 року № 008/07/01-МК/13, об'єктом обтяження є квартира АДРЕСА_4.

Таким чином, державним нотаріусом не було допущено помилки при реєстрації іпотеки та внесені правильні відомості щодо предмета іпотеки до зазначених реєстрів. Така технічна помилка міститься лише у самому договорі від 21 вересня 2007 року № 008/07/01-МК/13.

02 вересня 2013 року банк звернувся до державного нотаріуса Солонянської державної нотаріальної контори Супруненко А.М. із листом від 30 серпня 2013 року № 1.1-12/236, в якому ставилось питання щодо виправлення описки в адресі предмета іпотеки в іпотечному договорі від 21 вересня 2007 року № 008/07/01-МК/13.

На вказане звернення нотаріус повідомила, що нею було надіслано іпотекодавцям листа з проханням з'явитись до нотаріальної контори для укладання та підписання договору про внесення змін до п. 1 основного іпотечного договору щодо правильності написання адреси предмета іпотеки, однак відповідачі на її письмову пропозицію щодо внесення таких змін до нотаріальної контори не звертались.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статей 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Звертаючись до суду з позовом за захистомпозивач посилався на порушення відповідачами прав банку на реалізацію свого права на звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку із технічною помилкою в договорі.

Способизахисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

Згідноз п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У зв'язку з цим відмову суду у задоволенні позову з тих підстав, що обраний ним спосіб захисту не передбачений законом не можна визнати обґрунтованою.

Крім того, судом не враховано, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Обмежене тлумачення апеляційним судом ст. 16 ЦК України суперечить зазначеним положенням та призвело до неправомірної відмови банку в реалізації його права на судовий захист.

За таких обставин, рішення апеляційного суду підлягає скасування на підставі ст. 338 ЦПК України з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 335, 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявської Олени Степанівни - Перепелиці Юлії Вікторівни задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий М.В. Демяносов
Судді: Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко О.М. Ситнік О.В. Ступак