АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 668/9148/15-ц Головуючий в суді 1 інстанції: Гонтар Д.О.
Номер провадження: 22-ц/791/1583/17 Доповідач: Склярська І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого Склярської І.В.,

суддів: Пузанової Л.В.,

Семиженка Г.В.,

секретар Чертков Б.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення сум боргу за договорами позики,за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 12 листопада 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення сум боргу за договорами позики, посилаючись на те, що:

11 травня 2006 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно з умовами якого він надав відповідачці у позику 15000,00 грн. зі сплатою 5 %, які остання зобов'язалась повернути в строк за його вимогою;

17 листопада 2006 року між сторонами було укладено договір позики, згідно з умовами якого він надав позивачці у позику 2000,00 доларів США (що еквівалентно 44 140 грн) та 5000,00 грн., зі сплатою 5 % щомісячно, які остання зобов'язалася повернути за вимогою позивача;

24 листопада 2006 року між сторонами було укладено договір позики, згідно з умовами якого він надав позивачці у позику 15000,00 грн., зі сплатою 5% щомісячно які остання зобов'язалася повернути за вимогою позивача;

01 грудня 2006 року між сторонами було укладено договір позики згідно з умовами якого він надав позивачці у позику 10 000,00 грн., зі сплатою 5% щомісячно, які остання зобов'язалася повернути за вимогою позивача;

26 жовтня 2007 року між сторонами було укладено договір позики згідно з умовами якого він надав позивачці у позику 7000 доларів США (що еквівалентно станом на день звернення до суду 154 490 грн) зі сплатою 5% щомісячно, які остання зобов'язалася повернути за вимогою позивача;

30 січня 2008 року між сторонами було укладено договір позики згідно з умовами якого він надав позивачці у позику 4000 доларів США (що еквівалентно станом на день звернення до суду 88 280 грн) , а остання зобов'язалася повернути кошти через місяць з урахуванням винагороди, якою є 250 доларів США, що еквівалентно 5 517,5 грн, а всього 4 250 дол. США, що еквівалентно 93 797,5 грн) ;

13 жовтня 2008 року між сторонами було укладено договір позики згідно з умовами якого він надав позивачці у позику 5000 доларів США (що еквівалентно станом на день звернення до суду 110 350 грн), які остання зобов'язалася повернути у строк до 12.12.2008 року;

На підтвердження вказаних фактів відповідачкою власноруч складено розписки.

ОСОБА_4 прийняті на себе зобов'язання не виконала, на письмову вимогу від 08 червня 2015 року грошові кошти не повернула.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_3 просив стягнути з відповідача на його користь суму позики за договорами у розмірі 45000,00 грн. та 18000,00 доларів США з конвертацією в національну валюту на день платежу, проценти за користування грошовими коштами у розмірі 238000,00 грн. та 43200,00 доларів США з конвертацією в національну валюту на день платежу, а також стягнути понесені судові витрати.

Рішенням Суворовського районного суду м.Херсона від 12 листопада 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 45000,00 грн. та 18000,00 доларів США, що еквівалентно 409624,33 грн., стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму процентів за користування грошовими коштами у розмірі 23800,00 грн. та 43200,00 доларів США, що еквівалентно 983098,38 грн., вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову, зазначаючи, що рішення ухвалено з порушення норм матеріального та процесуального права. Судом не враховано безпідставність нарахування процентів, строків позовної давності щодо вимог про стягнення позики за розписками від 30.01.2008 року та 13.10.2008 року. Зазначила, що в 2010 році фактично повернула позивачу борг та позивач її запевнив, що розписки знищив.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивач її доводи не визнав, рішення суду вважає законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом установлено, що:

-11 травня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, що підтверджується борговою розпискою (а.с.5), за умовами якого ОСОБА_4 взяла у ОСОБА_3 в борг 15 000 грн. Боргова розписка не містить умови нарахування відсотків за користування грошовими коштами, визначає сплату преміальних, які за текстом розписки викладені в редакції «5% (1000грн) помилка з урахуванням преміальних». Як пояснив в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача, значення має 5%.

Повернення зазначених коштів ОСОБА_4 не доведено, а тому з урахуванням невиконаної нею вимоги позикодавця про повернення боргу сума позики 15 000 грн. підлягає стягненню, висновок про що судом першої інстанції, на думку судової колегії, зроблений правильно.

Разом з тим, передбачене в статті 1048 ЦК України право сторін на встановлення плати за користування позикою з урахуванням норм статті 6, частини 1 статті 627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати.

Борговою розпискою від 11 травня 2006 року на суму 15 000 грн. встановлений розмір процентів - 5 відсотків, проте щомісячне їх нарахування не передбачено, а тому до стягнення підлягає їх розмір визначений борговою розпискою-750 грн.

Отже, висновок суду про сплату відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 5% щомісячно не ґрунтується на умовах договору позики, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

-17 листопада 2006 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 у борг 2000,00 доларів США, а також 5000,00 грн. під щомісячну виплату 5 % зі строком повернення за вимогою, про що було складено розписку (а.с.5);

Повернення вказаних грошових коштів ОСОБА_4 не доведено, а тому з урахуванням невиконаної нею вимоги позикодавця про повернення боргу підлягають стягненню, висновок про що судом першої інстанції, на думку судової колегії, зроблений правильно.

Таким чином, на час ухвалення рішення суду першої інстанції за вказаною борговою розпискою до стягнення підлягала сума основної заборгованості 2000 доларів США та 5000грн., а також відповідно до ст.1048 ЦК України проценти за договором позики, розмір яких складає 5% щомісячно: 100 доларів США та 250 грн. за період з 17.11.2006 року по 28.07.2015 року (104 міс.). Відповідно - 10 400 доларів США, 26 000 грн.

-24 листопада 2006 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 у борг 15000,00 грн., які зобов'язалась повернути за вимогою з урахуванням 5 % винагороди, про що було складено розписку (а.с.6);

Повернення зазначених коштів ОСОБА_4 не доведено, а тому з урахуванням невиконаної нею вимоги позикодавця про повернення боргу сума позики 15 000 грн. підлягає стягненню, висновок про що судом першої інстанції, на думку судової колегії зроблений правильно. Також, передбачене в статті 1048 ЦК України право сторін на встановлення плати за користування позикою з урахуванням норм статті 6, частини 1 статті 627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати, оскільки закон - ст.ст.536,1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. Борговою розпискою від 24.11.2006 року на суму 15 000 грн. встановлений розмір процентів - 5 відсотків, проте щомісячне їх нарахування не передбачено, а тому до стягнення підлягає їх розмір визначений борговою розпискою-750 грн.

Отже, висновок суду про сплату відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 5% щомісячно не ґрунтується на умовах договору позики, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

- 01 грудня 2006 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 у борг 10000,00 грн., які зобов'язалась повернути за вимогою з урахуванням 5 % винагороди, про що було складено розписку (а.с.6).

Повернення зазначених коштів ОСОБА_4 не доведено, а тому з урахуванням невиконаної нею вимоги позикодавця про повернення боргу сума позики 10 000 грн. підлягає стягненню, висновок про що судом першої інстанції, на думку судової колегії, зроблений правильно. Також, передбачене в статті 1048 ЦК України право сторін на встановлення плати за користування позикою з урахуванням норм статті 6, частини 1 статті 627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати, оскільки закон - ст.ст.536,1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. Борговою розпискою від 01.12.2006 року на суму 10 000 грн. встановлений розмір процентів - 5 відсотків, проте щомісячне їх нарахування не передбачено, а тому до стягнення підлягає їх розмір визначений борговою розпискою - 500 грн.

Отже, висновок суду про сплату відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 5% щомісячно не ґрунтується на умовах договору позики, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

- 26 жовтня 2007 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 у борг 7000,00 доларів США, зі сплатою 5 % щомісячно, які зобов'язалась повернути в строк, про що було складено розписку (а.с.7).

Повернення вказаних грошових коштів ОСОБА_4 не доведено, а тому з урахуванням невиконаної нею вимоги позикодавця про повернення боргу підлягають стягненню, висновок про що, судом першої інстанції, на думку судової колегії зроблений правильно. Таким чином, на час ухвалення рішення суду першої інстанції за вказаною борговою розпискою до стягнення підлягала сума основної заборгованості 7000 дол. США, а також відповідно до ст.1048 ЦК України проценти за договором позики, розмір яких складає 5% щомісячно, що становить 350 доларів США за період з 26.10.2006 року по 28.07.2015 року (93 міс.) 32 550 доларів США.

-30 січня 2008 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 у борг 4000,00 доларів США на період один місяць, які зобов'язалась повернути з урахуванням винагороди 4250,00 доларів США, про що було складено розписку (а.с.8).

Повернення вказаних грошових коштів ОСОБА_4 не доведено, а тому підлягають стягненню, висновок про що, судом першої інстанції, на думку судової колегії зроблений правильно. Разом з тим, передбачене в статті 1048 ЦК України право сторін на встановлення плати за користування позикою з урахуванням норм статті 6, частини 1 статті 627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати, у тому числі й установлення оплати в твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу, оскільки закон - ст.ст.536,1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. Вказаним договором позики сторонами не встановлений процент за користування кредитними коштами, а встановлена винагорода в сумі 250 дол. США, яка не є процентами за користування позикою. Стягнення процентів за даною борговою розпискою у розмірі облікової ставки Національного банку України відповідно до ст. 1048 ЦК України, позивачем у позові не заявлялося, а тому з урахуванням ст. 11 ЦПК України, підстави для їх нарахування та стягнення відсутні.

Суд першої інстанції на зазначені норми закону увагу не звернув, а тому безпідставно врахував до стягнення за зазначеною борговою розпискою 250 доларів.

Також, 13 жовтня 2008 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 у борг 5000,00 доларів США строком до 12.12.2008 року, про що було складено розписку (а.с.9), які не повернула і нарахування по якій позивачем процентів відповідно до ст.1048 ЦК України, у розмірі облікової ставки Національного банку України, не нараховував та про їх стягнення не заявляв.

Повернення вказаних грошових коштів ОСОБА_4 не доведено, а тому підлягають стягненню, висновок про що судом першої інстанції на думку судової колегії зроблений правильно.

08 червня 2015 року позивач направив на адресу відповідача вимогу про повернення грошових коштів за вищезазначеними розписками, протягом тридцяти днів з моменту отримання даної вимоги (а.с.10,12), яку ОСОБА_4 не отримала (а.с.11)

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Боргові розписки відповідачки (п'ять), мають строк виконання: за вимогою, яка була направлена відповідачці, але нею не виконана.

Інші дві боргові розписки мають строк виконання у 2008 році, але за змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно частини першої статті 232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Саме така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року в справі №6-2307цс15, яка в силу ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою.

За викладених обставин, на думку судової колегії, підстави для відмови в стягненні заборгованості по борговим розпискам зі строком виконання 2008 рік, відсутні.

Доводи апеляційної скарги щодо фактичного повернення боргу позивачу колегією суддів до уваги не приймаються, як такі, що не підтверджені належними та допустимими доказами, також колегія суддів, не приймає до уваги пояснення представника відповідачки, наведені нею в судових дебатах, щодо розумності сум до стягнення, оскільки їх розмір, встановлений сторонами у боргових розписках.

Доводи, апеляційної скарги щодо помилкового застосування офіційного курсу НБУ станом на день ухвалення рішення суду 12.11.2015 року не підтверджені, оскільки судом першої інстанції був застосований офіційний курс - 2275,6907 грн.

Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст.ст.192,533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню інші складові грошового зобов'язання (проценти).

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, рішення суду підлягає зміні в частині стягнення процентів за користування грошовими коштами з 238 000 грн. до 28 000 грн., з 983 098,38 грн., що еквівалентно 43200 доларів США до 977 409 грн. 15 коп., що еквівалентно 42950 доларів США. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного, ст.99 Конституції України, ст.ст.192,533, 1046,1048,1049 ЦК України, ст.ст.303,307,309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 12 листопада 2015 року змінити в частині стягнення процентів за користування грошовими коштами з 238 000 грн. до 28 000 грн., з 983 098,38 грн., що еквівалентно 43200 доларів США до 977 409 грн. 15 коп., що еквівалентно 42950 доларів США.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий І.В.Склярська

Судді: Л.В.Пузанова

Г.В.Семиженко