Справа № 591/2370/17
Провадження № 2/591/1714/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2017 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Кривцової Г.В.

з участю секретаря Кальченко М.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання недійсним договору довічного утримання, -

В С Т А Н О В И В :

12.05.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 02.03.2017 року між нею та ОСОБА_5 був укладений договір довічного утримання. Відповідно до договору, позивач передає у власність відповідачу належну їй квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_5 зобовязується довічно утримувати позивача на умовах цього договору, та зобовязалася сплачувати щомісячно позивачу 600 грн., оплачувати комунальні послуги, крім того, позивач отримала одноразове грошове утримання у розмірі 30000 грн. і мобільний телефон у подарунок. Позивач вважає, що вона помилково уклала вказаний договір довічного утримання, так як вважала, що їй додатково щорічно будуть надаватися путівки для лікування в санаторії, але як виявилося пізніше, путівка в санаторій як подарунок буде надана один лише раз. Позивач вважає, що вказана помилка має істотне значення, оскільки вона страждає рядом захворювань, потребує постійного лікування. Посилаючись на ст. 229 ЦК України, вважаючи, що вона помилялася щодо обставин, що мають істотне значення, позивач просить визнати договір довічного утримання недійсним з цих підстав.

В судовому засіданні позивач та її представник повністю підтримали позовні вимоги. Позивач зазначила, що договір довічного утримання вона уклала з представником громадської організації «Єдність поколінь» лише тому, що в їх газеті була реклама щорічного санаторно-курортного лікування, таке щорічне санаторно-курортне лікування також рекламували по радіо. Позивач вказала, що такий висновок про наявність щорічного санаторно-курортного лікування при укладенні договору довічного утримання вона зробила з газет та радіо, хоча в договорі такого не було. Коли вона читала договір, вона бачила, що там відсутні умови про санаторно-курортне лікування. Позивач пояснила, що вона ретельно прочитала договір і добре його розуміла. Хоча вона бачила, що у договорі довічного утримання відсутні умови про санаторно-курортне лікування, вона все рівно підписала договір. Коли вона підписала договір, то спитала щодо цього, але їй повідомили, що санаторно-курортне лікування надається лише один раз як подарунок. Тепер вона не довіряє цій організації, так як вважає, що вони кажуть неправду. Після підписання договору вона добре ще раз подумала і зрозуміла, що вчинила невірно. Вона мала можливість обрати іншу організацію, яка допомагає одиноким людям похилого віку і мала можливість з іншою організацію укласти договір, на більш вигідних для неї умовах. Тому вважає, що даний договір укладено під впливом помилки і просить визнати його недійсним.

Представник відповідача проти позову заперечував, надав письмові заперечення (а.с.23-28), суть яких зводиться до наступного. Відповідач вважає, що твердження позивачки про те, що вона помилилась щодо прав та обовязків відповідача не відповідає дійсному стану речей. Так, відповідно до ст. ст. 628, 638 ЦК України, до істотних умов відносяться умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні і є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідач вказує, що оспорюваний договір був нотаріально посвідчений, що підтверджує той факт, що сторони погодили абсолютно всі без винятку істотні умови, які передбачені законодавством для договорів довічного утримання, а також умови, які є істотними для позивача і без врегулювання яких договір не був би укладеним. Відповідач зазначає, що відсутність обовязку відповідача щодо надання позивачу щорічних путівок в санаторій жодним чином не є упущенням чи помилкою сторін під час укладення договору. Так, при проведенні попереднього узгодження умов між сторонами була досягнута згода про укладення договору лише за умови матеріального забезпечення. Ці ж самі умови були погоджені сторонами і в момент укладення договору. Відповідач стверджує, що про те що сторони не змінили свою позицію і не припустилися помилки, вони особисто підтвердили у п. 4.3. Договору, зазначивши, що зміст договору відповідає їх дійсним намірам. Крім того, відповідач вважає, що якщо умова про надання щорічних путівок в санаторій була критично важливою для позивача, то не зрозуміло чому вона не зверталася до відповідача з пропозицією внести зміни до договору. Представник відповідач також вказує, що позивач не надала належних та допустимих доказів щодо наявності у неї ряду захворювань, які мають показання для направлення на санаторно-курортне лікування, зокрема документів, перелічених в Наказі МОЗ № 110 від 14.02.2012 року. Будь-яких документів позивач не надавала відповідачу ні під час обговорення умов укладення договору, ні в момент укладення договору, ні після цього. Відповідач зазначає, що сторони жодним чином не домовлялися про включення до умов оспорюваного договору обовязку відповідача щорічно надавати позивачу путівки до санаторію, і вважає, що таким чином позивач намагається збільшити одержання користі від укладеного договору.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_4 проти позову заперечувала, надала письмові заперечення (а.с.47), та пояснила, що нею як нотаріусом було повідомлено позивачу, що договір довічного утримання вона укладає з фізичною особою ОСОБА_5, а не з юридичною особою. У оспорюваному договорі відсутній пункт щодо надання щорічного санаторно-курортного лікування. Ще до укладення договору це питання обговорювалось сторонами в кабінеті нотаріуса, і позивачу було чітко повідомлено, що санаторно-курортне лікування буде надано одноразово, в якості подарунку, але ніякого щорічного безкоштовного оздоровлення не буде. Позивач погодилась з цим і підписала договір на умовах, передбачених в ньому. Третя особа звертає увагу, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Допитаний в суді свідок ОСОБА_6 пояснив, що ОСОБА_1 звернулась до громадської організації «Єдність поколінь» з проханням надати їй допомогу в укладенні договору довічного утримання. За її проханням за нею було закріплено інспектора-волонтера, з яким готувався проект договору та обговорювались всі питання договору, що турбують позивача. Спочатку її консультували по телефону, потім безпосередньо. Проект договору позивачці надсилався для ознайомлення завчасно. ОСОБА_6 як представник набувача приїхав до м. Суми і у нотаріуса з позивачем ОСОБА_1 був підписаний договір довічного утримання. Свідок зазначає, що позивачці розяснювалось, що санаторно-курортне лікування надається лише один раз, а не щорічно Більше трьох годин сторони перебували у нотаріуса, при цьому позивач скрупульозно вивчала договір. Свідок пояснив, що договір укладається не з громадською організацією «Єдність поколінь», а з фізичною особою інвестором, якого допомагає знайти громадська організація. Тих осіб, які укладають договір довічного утримання, громадська організація «Єдність поколінь» підписує на газету «Допомога». Свідок пояснив, що надання санаторно-курортного лікування не стосується умов договору і не передбачений договором.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, заперечення представника відповідача, показання свідка, дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку щодо позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02 березня 2017 року між Відчужувачем ОСОБА_1 та Набувачем ОСОБА_5, від імені якої діяв ОСОБА_6, був укладений договір довічного утримання (а.с. 6-7), згідно якого ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 (п.1.1 Договору), а ОСОБА_5 зобовязується довічно утримувати позивача на умовах цього договору, щомісячно сплачувати позивачу утримання в розмірі 600 грн., крім вказаної суми щомісячно оплачувати комунальні послуги за квартиру, та зобовязується здійснити поховання відчужувача (пункти 3.3.2, 3.3.3, 3.3.4, 3.3.5 Договору) (а.с.6 зворот).

Крім того, згідно п. 3.3.7 Договору, позивач отримала одноразове грошове утримання у розмірі 30000 грн. (а.с.6 зворот).

Судом також встановлено, що 23.02.2017 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до громадської організації «Єдність поколінь» з питання можливоістя укладення з нею договору довічного утримання та надання їй допомоги в оформленні документів (а.с.38).

До вказаної заяви ОСОБА_1 підписала Додаток № 1, в якому вона підтвердила, що розуміє які види допомоги вона буде отримувати при укладення договору довічного утримання (а.с.39).

Як вбачається з позову, позивач просить визнати договір довічного утримання недійсним з тих підстав, що він був вчинений під впливом помилки.

При цьому позивач вказує, що вона помилилась в тому, що вважала, що їй додатково щорічно будуть надаватися путівки для лікування в санаторії, але як виявилося пізнішепізніше, путівка в санаторій як подарунок буде надана лише один раз, і зазначена помилка на думку позивача має істотне значення.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Однак, суд вважає, що в даному випадку доводи позивача про те, що договір довічного утримання був укладений нею під впливом помилки - не знайшли в суді свого підтвердження.

Так, з пояснень самої позивачки, наданих нею в судовому засіданні, вбачається, що вона ретельно вивчила текст договору перед його підписанням, розуміла його умови і усвідомлювала, що договором не передбачена така умова, як щорічне надання санаторно-курортного лікування. Крім того, позивач також надала пояснення, що перед укладенням договору ОСОБА_6 говорив, що санаторно-курортне лікування надається лише один раз в якості подарунку.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Аналізуючи ст. 229 ЦК України, слід зазначити, що воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості обєкта тощо. Істотною може вважатись помилка, наслідки якої взагалі неможливо усунути або для їх усунення стороні, яка помилилася, необхідно здійснити значні витрати. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості.

Однак, під час розгляду справи позивач не довела суду, що вона помилялась щодо правової природи правочину, оскільки підтвердила своє розуміння і усвідомлення укладення нею саме договору довічного утримання, а не будь-якого іншого правочину.

Також позивач не довела, що вона помилялась щодо змісту договору, його предмета і ціни, оскільки логічно і послідовно виклала суду зміст зазначених у договорі прав та обовязків кожної сторони, вказала суму щомісячного грошового утримання 600 грн., яке вона отримує від відповідача, суму одноразового грошового утримання 30000 грн., яка вони отримала в момент укладення договору, зазначила про обовязок відповідача щомісячно оплачувати комунальні послуги за квартиру та вказала за які саме послуги.

Також позивача сама пояснила, що перед укладенням договору вона ретельно ознайомилась зі змістом договору і розуміла, що договором не передбачено такої умови як щорічне санаторно-курортне лікування.

Суд також звертає увагу і на ту обставину, що перед укладення договору позивач 23.02.2017 року підписала заяву та додаток до заяви (а.с.39), де підтвердила своє розуміння того, які види допомоги вона буде отримувати при умові підписання договору довічного утримання: одноразове грошове утримання у розмірі 30000 грн., щомісячну виплату у розмірі 600 грн., оплату комунальних послуг з перерахуванням всіх конкретних комунальних послуг.

При цьому суд зауважує, що в даній заяві сама позивач дописала в перелік комунальних послуг додаткові комунальні послуги, за які бажала отримувати оплату від відповідача, що свідчить про усвідомлення позивачем умов договору та усвідомлення своєї можливості пропонувати внести зміни до договору.

При цьому суду не надано доказів, що позивач пропонувала внести в договір таку умову як щорічне надання санаторно-курортного лікування і що саме ця умова мала істотне значення для позивача при укладенні договору.

Твердження позивача про те, що висновок про щорічне санаторне курортне-лікування при укладенні договору довічного утримання вона зробила з реклами по радіо та з газети, яку розповсюджувала громадська організація суд не вважає підставою для визнання договору недійсним, оскільки це є власним сприйняттям і тлумаченням позивача, і крім того, позивач не була позбавлена можливості уточнити та остаточно зясувати це питання у представника організації, з яким вона спілкувалась на стадії погодження умов договору, а також у представника набувача в момент укладення договору.

У випадку, якби позивач не погоджувалась би з умовами договору, вона мала можливість відмовитись від його укладення та підписання.

Крім того, як третя особа приватний нотаріус ОСОБА_4, так і свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні підтвердили, що позивачу перед укладенням договору було чітко розяснено, що до обовязків сторони набувача за договором не входить надання щорічного санаторно-курортного лікування відчужувачу, така умова в договорі відсутня.

Позивач також в судовому засіданні підтвердила, що в момент укладення договору їй було зрозуміло, що умова надання щорічного санаторно-курортного лікування в договорі відсутня, і з цього приводу вона задавала питання і представнику іншої сторони договору, і нотаріусу, на що отримала однозначну відповідь про те, що щорічне санаторно-курортне лікування договором не передбачене.

Посилання позивача на те, що при укладенні договору довічного утримання з іншими особами вона б мала інші кращі та вигідніші для неї умови суд не приймає до уваги, так як не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

За вказаних обставин, суд вважає недоведеним факт укладення договору під впливом помилки, а тому у задоволенні позову про визнання договору довічного утримання недійсним з цих підстав слід відмовити.

На підставі ст. 229 ЦК України, керуючись ст.ст. 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання недійсним договору довічного утримання відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано.

Повне рішення суду складено в пятиденний строк з дня закінчення розгляду справи.

Суддя Зарічного районного суду м. Суми Г.В. Кривцова