Справа №479/569/17 20.10.2017 20.10.2017 20.10.2017
Провадження №22-ц/784/1973/17
Справа №479/569/17 Головуючий у 1-й інстанції Репушевська О.В.
Провадження № 22ц-784/1973/17 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Рішення

Іменем України

20 жовтня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Шагаєм О.А.,

за участю:

- представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 03 серпня 2017 року за позовом ОСОБА_3 до Кривоозерського професійного аграрного ліцею про поновлення на роботі,

в с т а н о в и л а:

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Кривоозерського професійного аграрного ліцею про поновлення на роботі.

Позивач зазначав, що починаючи з 1985 року працював у відповідача на різних посада, а з 2003 року обіймав посаду комірника.

05 травня 2017 року був попереджений про скорочення з 06 липня 2017 року.

Наказом директора Кривоозерського професійного аграрного ліцею № 114-к від 07 липня 2017 року звільнений із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вважає своє звільнення незаконним та таким, що проведено з порушенням норм трудового законодавства, оскільки не враховано його переважне право на залишення на посаді.

В подальшому позивач уточнив позовні вимоги та вказував, що наказом № 452 від 01 листопада 2003 року без його згоди був переведений із посади заправника на посаду комірника, чим позбавлений відповідних пільг.

Посилаючись на наведене, просив скасувати зазначений наказ про його переведення, поновити на посаді заправника, скасувати наказ № 114-к від 07 липня 2017 року про його звільнення, зобовязати відповідача провести перерахунок та стягнути на його користь невиплачені суми, а саме: за додаткову оплачувану відпустку, заробітну плату у підвищеному розмірі за період з 2003 по 2017 роки.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 03 серпня 2017 року в позові ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України підставою для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу є зміни в організації виробництва та праці, в тому числі скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї норми, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За правилами статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, а при рівних їх умовах перевага надається, поряд з іншим, сімейним при наявності двох і більше утриманців та працівникам з тривалим безперервним стажем роботи в даній установі.

Такі ж умови та попередження працівника про наступне звільнення не пізніше ніж за два місяці передбачені і порядком вивільнення працівників за статтею 49-2 КЗпП України.

Відповідно до розяснень, що надані в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 р. з наступними змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, повязані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобовязані зясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у справі за № 6-1264цс17 у постанові від 09 серпня 2017 р., яка в силу положень ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою до застосування судами України, власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Отже, встановлення факту виконання роботодавцем положень закону щодо працевлаштування залежить від того, чи були запропоновані працівникові всі вакантні посади (інша робота), які існували на час попередження про звільнення, а також які зявилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення за умови, що працювати на цих посадах (виконувати роботу) працівник може за своєю професією чи спеціальністю, з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Як видно із матеріалів справи, з 06 січня 1982 року ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з Кривоозерським СПТУ № 38 ПАТ, а з 2003 року займав посаду комірника ПММ.

24 січня 2003 року на підставі наказу Управління освіти і науки Миколаївської ОДА № 452 від 01 листопада 2002 року Кривоозерське СПТУ № 38 реорганізовано у Кривоозерський професійний аграрний ліцей.

З метою приведення у відповідність штатного розпису Крвоозерського ліцею до «Типових штатних нормативів професійно-технічних навчальних закладів», затверджених наказом МОН від 06 грудня 2010 року №1204 (з подальшими змінами від 02 липня 2012 року) наказом директора №36-о від 7 квітня 2017 року в Кривоозерському ліцеї внесені зміни до штатного розпису за яким з 06 липня 2017 року підлягала скороченню одна штатна посада комірника ПММ.

05 травня 2017 року директором Кривоозерського ліцею прийнято наказ №52-о «Про попередження працівників щодо наступного звільнення» відповідно до якого ОСОБА_3 був попереджений про наступне скорочення штату працівників та подальше звільнення з роботи відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України.

В день повідомлення позивача про наступне звільнення роботодавець видав ОСОБА_3 попередження з переліком вакантних посад наявні на той час в закладі (а.с.17).

З даним наказом позивач був ознайомлений 05 травня 2017 року, однак жодної з вакантних посад він не обрав і з цього приводу із заявами про переведення на будь-яку запропоновану посаду не звертався.

07 липня 2017 року відповідачем видано наказ № 114-к, яким позивача звільнено із посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Встановивши, що з наказом про наступне звільнення за скороченням чисельності та штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці та переліком вільних вакансій позивач був ознайомлений 05 травня 2017 року, заяви на переведення на одну із запропонованих посад, які були вакантними з моменту попередження працівника і до його звільнення, він не подавав, на звільнення надав згоду профком, суд дійшов правильного висновку про те, що при його звільненні відповідачем було дотримано вимоги трудового законодавства.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно винесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. Якщо працівник або його представник не зявилися на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах пятнадцятиденного строку. У разі повторної неявки працівника без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Як видно із протоколу засідання профспілкового комітету працівників АПК Кривоозерського професійного аграрного ліцею № 7 від 09 червня 2017 року, подання власника про розірвання трудового договору було розглянуто у відсутність ОСОБА_3, а відомості про те, що він був повідомлений про розгляд подання власника про розірвання трудового договору, у справі відсутні.

Згідно із пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9, встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

У звязку з цим, апеляційний суд запросив згоду профспілкового органу на звільнення ОСОБА_3 з роботи.

Із матеріалів, наданих відповідачем в суді апеляційної інстанції, вбачається, що на засіданні профсоюзного комітету з дотриманням вимог ст. 43 КЗпП України було повторно розглянуто питання про надання згоди на звільнення ОСОБА_3

12 жовтня 2017 року відбулося засідання профкому, на якому було прийнято рішення про надання згоди на звільнення з роботи ОСОБА_3 у звязку із скороченням штату працівників на підставі п. 1ст. 40 КЗпП України.

За наведених обставин, враховуючи, що винесення профкомом на повторний розгляд питання про надання згоди на звільнення працівника в період знаходження справи у суді не суперечить приписам ст.43 КЗпП України і узгоджується з вищевказаними розясненнями постанови Пленуму Верховного суду України, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 в цій частині, є безпідставними.

Водночас, не можна погодитись із підставами відмови в позові ОСОБА_3 в частині скасування наказу про його переведення із посади заправника на посаду комірника, у звязку із недоведеністю позивачем його обізнаності щодо нової посади.

Як видно із матеріалів справи, з 15 березня 1985 року ОСОБА_4 обіймав посаду заправника ПММ Кривоозерського професійно технічного училища № 38.

Згідно запису трудової книжки позивача, після реорганізації Кривоозерського СПТУ № 38 у Кривоозерський професійний аграрний ліцей, ОСОБА_3 був переведений в ліцей на посаду комірника ПММ.

Наказ про переведення ОСОБА_3 на іншу посаду, відповідачем не надано.

Відповідно ч. 1 ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації допускається тільки за згодою працівника.

Позивач заперечував, що давав згоду на своє переведення на іншу посаду.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що переведення позивача було здійснено у відповідності до вимог ст. 32 КЗпП України.

Між тим, відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Докази, що містяться в матеріалах справи, свідчать про те, що позивачу, починаючи з 2007 року було відомо яку посаду він обіймає, а саме: інвентаризаційний опис від 2007 року, відповідно до якого комісією за участю комірника ПММ ОСОБА_3 проводилася перевірка забезпечення останнім збереження ввірених йому матеріальних цінностей (а.с.141); акт про фактичні витрати пального від 2013 року, складений комісією за участю комірника ОСОБА_3Г.(а.с.142); наказ директора ліцею № 82 від 08 червня 2012 року «Про забезпечення пожежної безпеки на весняно літній період», відповідно до якого комірнику ОСОБА_3 доручалося проводити роботи по забезпеченню пожежної безпеки обєктів ліцею в весняно літній період (а.с.143); накази № 44-о від 9 квітня 2015 року, №32-в від 05 травня 2015 року, № 36-в від 12 травня 2015 року, згідно з якими комірнику ОСОБА_3 доручалося забезпечити пальним транспортні засоби у виробничих цілях(а.с.144-147); наказ №117-о від 4 вересня 2015 року про призначення відповідальним комірника ОСОБА_3 за протипожежний стан заправочного пункту ПММ; накази про відпустки, відповідно до яких комірнику ОСОБА_3 надавалися щорічні планові відпустки.

Зміст цих наказів та документів свідчить про те, що ОСОБА_3 саме як комірнику, а не заправнику доручалося виконання тієї чи іншої роботи і з їх змістом позивач щоразу був ознайомлений, про що свідчать його підписи на цих документах. Позивач фактично виконував роботу саме комірника та отримував за цю роботу заробітну плату, розмір якої є іншим ніж за посаду заправника. Доказів про те, що позивач фактично виконував роботу заправника ПММ, матеріали справи не містять.

Однак до суду позивач звернувся лише 10 липня 2017 року, тобто майже через 10 років з дня свого переведення на посаду комірника ПММ і при цьому не надав будь яких доказів на підтвердження наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду, тобто наявності об'єктивних, непереборних та істотних труднощів, які б реально заважали йому своєчасно подати позов про вирішення трудового спору.

Посилання позивача на необізнаність щодо того, яку посаду він обіймав, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки спростовуються зазначеними вище доказами.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вказаних положень закону не врахував та помилково відмовив в задоволенні позову в частині скасування наказу про переведення позивача, у звязку із недоведеністю ним обізнаності щодо нової посади.

У зв'язку із цим підлягає скасуванню судове рішення в зазначеній частині відповідно до п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, а в позові ОСОБА_3 слід відмовити через пропуск без поважних причин строку звернення до суду.

Оскільки наведені вище обставини свідчать про те, що фактично відбулось переведення позивача на посаду комірника і останнім виконувалася ця робота, відтак, не підлягає задоволенню й апеляційна скарга в частині проведення перерахунку та стягнення невиплачених коштів за додаткову оплачувану відпустку, заробітної плати у підвищеному розмірі за період з 2003 по 2017 роки.

Керуючись статтями 303, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 03 серпня 2017 року в частині обґрунтування правових підстав відмови в позові ОСОБА_3 щодо скасування наказу про переведення скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_3 до Кривоозерського професійного аграрного ліцею про скасування наказу про переведення відмовити у звязку із пропуском строку звернення до суду.

В іншій частині вказане судове рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді :