У Х В А Л А

07 серпня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Лященко Н.П.,Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву публічного акціонерного товариства «Запоріжкокс» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Запоріжкокс» про стягнення компенсації за затримку виплати сум, що підлягають виплаті в день звільнення,

встановила:

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 23 липня 2015 року позов задоволено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 19 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення апеляційного суду скасовано, рішення суду першої інстанції залишено в силі.

У заяві ПАТ «Запоріжкокс» просить скасувати ухвалу касаційного суду та залишити в силі рішення апеляційного суду, посилаючись на неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: 116, 117, 233 КЗпП України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився касаційний суд, виходив із того, що відповідач в порушення вимог статті 116 КЗпП України не провів остаточного розрахунку з позивачем в день звільнення, не виплатив одноразову матеріальну допомогу, передбачену умовами колективного договору, а тому підлягає стягненню, на підставі статті 117 КЗпП України, середній заробіток за затримку розрахунку з часу звільнення до моменту зарахування присуджених за судовим рішенням коштів на його рахунок. При вирішенні спору, апеляційний суд, пов'язавши початок обчислення строку, встановленого ч.1 ст. 233 КЗпП України, з обізнаністю позивача про перерахування відповідачем належних сум на депозитний рахунок Заводського ВДВС м. Запоріжжя, не звернув уваги, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатись про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

-від 21 червня 2013 року суд касаційної інстанції виходив із того, що оскільки спір про розмір належних при звільненні особи сум вирішено судом на користь позивачки, позовні вимоги про стягнення з ПАТ КБ «Надра» середнього заробітку за період з 15 грудня 2009 року по день фактичного розрахунку - 5 вересня 2012 року є обґрунтованими та відповідають вимогам статей 116, 117 КЗпП України.

-від 25 липня 2016 року суд касаційної інстанції виходив із того, що у справі, правовідносини між сторонами виникли щодо стягнення додаткової матеріальної допомоги у разі звільнення працівників за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців після настання цього права. Виплата якої (за певних умов) передбачена не умовами трудового договору, а Колективним договором між адміністрацією і трудовим колективом БМЕУ № 2 на 2005-2015 роки, тобто іншим, відмінним від трудового договору, правочином. Отже, додаткова матеріальна допомога за сумлінну працю, яка передбачена Колективним договором, не підпадає під визначення заробітної плати і тому звернення позивача до суду з позовом про стягнення такої допомоги обмежується тримісячним строком, встановленим ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

-від 21 листопада 2016 року суд касаційної інстанції виходив із того, що в порівнянні з умовами Галузевої Угоди умови Колективного договору підприємства погіршують становище позивача, у зв'язку із чим суди попередніх інстанцій, дійшли правильного висновку про застосування умов Галузевих угод, виконання яких є обов'язком для відповідача; при цьому врахував, що з часу звільнення позивача відповідач не провів з ним повного розрахунку та вихідна допомога не виплачена, а тому наявні підстави для стягнення з останнього середнього заробітку за час затримки розрахунку за наведеним розрахунком суду з урахуванням меж позовних вимог. Відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року суд виходив із того, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу. Суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку на засадах співмірності тільки в разі одночасного вирішення вимог про стягнення належних при звільненні сум за умови часткового задоволення цих вимог. Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надану для порівняння постанову Верховного Суду України не можна вважати прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Запоріжкокс» про стягнення компенсації за затримку виплати сум, що підлягають виплаті в день звільнення за заявою публічного акціонерного товариства «Запоріжкокс» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук