У Х В А Л А

08 серпня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М.,Охрімчук Л.І.,Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд судових рішень у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, районна адміністрація Запорізької міської ради по Жовтневому району, як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини з батьком,

встановила:

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 08 листопада 2016 року, позов ОСОБА_5 задоволено.

Визначено місцем проживання малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_5

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін.

У заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, посилаючись на неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: статей 19, 161 СК України, пункту 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_5 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися апеляційний та касаційний суди, виходив з принципів, закріплених в Декларації про права дитини та Конвенції про права дитини, та з того, що малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір'ю, при цьому жодних виключних обставин, які б свідчили про необхідність розлучення малолітнього сина з матір'ю, та доказів, які б свідчили про недбале або жорстоке ставлення матері до дитини, негативний вплив на її особистість, судом не встановлено.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 07 червня 2017 року суд касаційної інстанції, залишаючи в силі рішення судів попередніх інстанцій про визначення місця проживання за батьком, виходив з того, що малолітня дитина проживає з батьком у звичній для нього обстановці та оточенні, відвідує навчальний заклад, в той час як необхідність визначення проживання дитини за місцем проживання матері на території США, не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки мати дитини не надала суду відомостей щодо наявності у неї належних умов для визначення місця проживання дитини із нею;

- від 15 березня 2017 року суд касаційної інстанції виходив з того, що мати спільно з дітьми не проживає, оскільки має постійне місце проживання в іншій державі (Туреччині), до України приїжджає періодично, у зв'язку із чим неналежно виконує свої обов'язки щодо виховання дітей, а також не зверталася до суду з позовом про визначення місця проживання дітей разом з нею. Крім того, суд урахував думку дітей, які досягли десятирічного віку щодо прихильності до батька, прагнення проживати разом з ним та небажання змінювати свій звичайний режим та спосіб життя;

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року суд виходив з того, що установлюючи місце проживання малолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю та надаючи дозвіл на його виїзд за межі України до Французької Республіки в супроводі матері та без згоди і супроводу батька, суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився і суд касаційної інстанції, залишив поза увагою зазначені обставини, порушивши положення статей 141, 157 СК України, визначив місце проживання малолітньої дитини за місцем проживання матері без зазначення певної адреси проживання, що може призвести до маніпуляцій щодо проживання малолітньої дитини, зокрема проживання ОСОБА_6 за межами України разом з малолітньою дитиною, унаслідок чого батько дитини - ОСОБА_7 буде позбавлений можливості приймати участь у вихованні сина. Суди також не врахували визначеної статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» можливості ухвалення судом рішення на разовий виїзд дитини без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, натомість надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

Надана для порівняння ухвала Вищого спеціалізованого суду України від 20 липня 2016 року не може бути належним прикладом на підтвердження пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України як підстави перегляду, оскільки постановою Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року зазначену ухвалу суду касаційної інстанції було скасовано, оскільки суд помилково вважав, що наявні підстави для розлучення дітей зі своєю матір'ю, не встановивши виняткових обставин для цього та неправильно застосувавши положення статті 161 СК України і принцип 6 Декларації прав дитини, що призвело до неправильного вирішення справи.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надану для порівняння постанову Верховного Суду України не можна вважати прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, районна адміністрація Запорізької міської ради по Жовтневому району, як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини з батьком за заявою ОСОБА_4 про перегляд судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко