Cправа № 127/2546/17
Провадження № 2/127/2148/17
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 травня 2017 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого: судді Прокопчук А.В.,

при секретарі - Олійник І.Ю.,

за участю позивача ОСОБА_1,

його представника ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

її представника ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що він являється наймачем квартири АДРЕСА_1. В даній квартирі зареєстровані та проживають: його син ОСОБА_5, дружина сина ОСОБА_3, його онук ОСОБА_6, правнук ОСОБА_7 та його колишня дружина ОСОБА_8, яка зареєстрована за даною адресою, але більше 5 років не проживає в ній.

Позивач зазначає, що проживання з відповідачами є нестерпним, вони систематично протягом багатьох років влаштовують сварки та бійки, позивачу погрожують вбивством чи направленням його до психіатричної лікарні або на кладовище. Спокою в родині немає. Прогресуюча стенокардія та постійні стреси призводять до втрати позивачем свідомості і падіння. За станом здоров'я, ОСОБА_1 періодично потребує сторонньої допомоги близької йому людини. Проте, надії від допомоги відповідачів немає, влаштувати своє особисте життя він також не може, оскільки відповідачі та колишня дружина, не дозволяють йому це зробити. Позивач також зазначає, що відповідачі намагалися продати його сервант, а сімейну бібліотеку - здати як макулатуру. ОСОБА_1 звертався до праовоохоронних органів, щоб захиститися від нападів відповідачів. Разом з тим, подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_5 мають в приватній власності будинок по АДРЕСА_2, а також 6 га земельного паю. Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 змушений був звернутися до суду з даним позовом та просить:

-виселити без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1;

-виселити без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Позивач додав, що він купив квартиру правнуку, однак бажає проживати в спірній квартирі. Просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнали, пояснили, що відповідно до ч.1 ст. 116 ЖК України відповідач не псує житлове приміщення, не порушує правил співжиття з позивачем. Позивач сам вчиняє конфлікти. Крім того, суди неодноразово йому відмовляли в задоволенні позовів про виселення членів сім'ї. Просили відмовити ОСОБА_1 в задоволенні даного позову.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_5 позов також не визнав, підтримав пояснення відповідача ОСОБА_3 Просив відмовити ОСОБА_1 в задоволенні його позову.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом війни 2 групи (а.с. 6).

Відповідно до ордеру на житлове приміщення № НОМЕР_1 від 08.12.1988 року, позивач був заселений в квартиру АДРЕСА_1. Ордер був виданий на трьох осіб: його дружину ОСОБА_8 та його сина ОСОБА_5 (а.с. 5).

З відмітки, зробленої в паспорті позивача вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований з 04.01.1989 року за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 3).

Також факт реєстрації та постійного проживання позивача за спірною адресою підтверджується довідкою ТОВ «ЖЕО» № 3930 від 01.11.2016 року (а.с. 4). Зі змісту даної довідки вбачається, що квартира АДРЕСА_1 перебуває в державній власності, особовий рахунок відкрито на ім'я - ОСОБА_1 Також в даній квартирі зареєстровані: його колишня дружина ОСОБА_8, його син ОСОБА_5, його невістка ОСОБА_3, його онук ОСОБА_6, та правнук ОСОБА_7.

Суд вбачає, що 1 липня 2014 року між ТОВ «ЖЕО» та ОСОБА_1 було укладено договір найму житла в будинках комунальної власності, відповідно до умов якого наймодавець надав ОСОБА_1 у безоплатне користування житлове приміщення квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 7-8).

Пунктами 2.1.2., 2.1.3. вищевказаного договору визначено, що наймодавець має право вимагати в судовому порядку виселення наймача, членів його сім'ї або інших осіб, які проживають разом з ним, без надання іншого житла, якщо вони систематично псують чи руйнують приміщення або використовують його не за призначенням, або створюють неможливі умови для спільного проживання мешканцям будинку. Наймодавець має право вимагати в судовому порядку виселення членів сім'ї наймача або інших осіб, що вселились з порушенням п. 1.3.6. договору.

Факт користування даною квартирою підтверджується актом від 01.07.2014 року (а.с. 9).

Відповідно до листа ТОВ «ЖЕО» № 3983 від 17.11.2015 року, суд вбачає, що відповідачі зареєстровані у спірній квартирі, що вказує на відсутність порушень п. 1.3.6. договору найму житла в будинках комунальної власності з боку останніх. Також у товариства відсутні відомості, які б підтверджували факт систематичного псування чи руйнування приміщення або використання його не за призначенням, або створення неможливих умов для спільного проживання мешканцям будинку з боку ОСОБА_5 і ОСОБА_3, а тому відсутні будь-які підстави на звернення ТОВ «ЖЕО» до суду щодо виселення з спірної квартири членів сім'ї позивача (а.с. 10-11).

Слід зазначити, що ОСОБА_5 перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Вінниці як інвалід з дитинства 3 групи та відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» отримує пенсію по інвалідності в розмірі 1049,00 грн. щомісячно (а.с. 12).

Суд критично ставить до відповіді Вінницької міської станції швидкої медичної допомоги Вінницької обласної ради № 840 від 06.11.2014 року (а.с. 17) про те, що в 2013-2014 роках бригада Вінницької міської станції ШМД виїзджала п'ять разів особисто до позивача на скарги з приводу болів у серці, оскільки причина погіршення стану - нервова перенапруга в сім'ї, записана зі слів позивача, а не підтверджена лікарем виїзної бригади.

Також суд не приймає до уваги акт № 1674 від 15.07.2015 року, складеного позивачем та двома його сусідами і затверджений директором ТОВ «ЖЕО» (а.с. 19), оскільки в ньому лише зазначається виявлене пошкодження вхідних дверей до кімнати позивача, однак не вказується коли, хто та за яких обставин це сталося. Тобто даний доказ не може підтвердити руйнування чи псування саме відповідачами житлового приміщення. Суд критично оцінює копію фотознімку пошкодженої вхідної двері, оскільки з нього не вбачається, що це є саме двері позивача, що вони знаходяться в спірному житлі та дату, час виготовлення фотознімка.

Матеріалами справи встановлено, що позивач неодноразово звертався до поліції з проханням вжити заходи відносно його родичів, котрі проживають спільно з ним за спірною адресою, з якими постійно виникають непорозуміння на побутовому підґрунті (а.с. 18, 22). Так, під час проведення перевірок, в діях родичів позивача було встановлено відсутність ознак кримінального правопорушення. Разом з тим, з відповідачами було проведено бесіди профілактичного характеру з метою недопущення протиправної поведінки в майбутньому. Суд звертає увагу, що бесіди з відповідачами не є офіційними заходами впливу поліції, тому це не є належним доказом їх протиправної поведінки.

Частиною 1 ст. 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України).

Слід зазначити, що рішенням апеляційного суду Вінницької області від 21 листопада 2014 року (а.с. 53-54) апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_8 задоволено, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 жовтня 2014 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення скасоване. Ухвалено нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення відмовлено.

Також, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 3 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_8, ТОВ «ЖЕО» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням було відмовлено (а.с. 70-71). Дане рішення суду було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 21 грудня 2016 року (а.с. 72-73).

Частиною третьою ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

З матеріалів справи суд вбачає, що відповідач ОСОБА_3 є власником по АДРЕСА_2 (а.с. 23).

Згідно зі ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно ст. 55 Основного Закону, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, за змістом вищевказаної статті, виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення є крайнім заходом і може застосовуватися судом лише за наявності одночасно кількох умов, зокрема, систематичного порушення правил співжиття, і як наслідок цього - неможливість для інших спільного проживання з таким громадянином; вживання до нього заходів запобігання і громадського впливу та їх безрезультатність.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Позивачем не доведено належними доказами твердження про те, що відповідачі систематично протягом багатьох років влаштовують сварки та бійки в спірній квартирі, йому погрожують вбивством або направленням до психіатричної лікарні.

Разом з тим, пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року роз'яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Отже, вимоги позивача про виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_5 із спірної квартири, як осіб, які систематично порушують правила співжиття, задоволенню не підлягають так, як не знайшов підтвердження факт застосування до них заходів запобігання і громадського впливу з боку відповідних органів, передбачених ч.1 ст. 116 ЖК України, які виявилися безрезультатними. Систематичність застосування таких заходів та їх безрезультатність є обов'язковою умовою виселення осіб.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Крім того, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі ОСОБА_9 проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Тому суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню.

В зв'язку з відмовою в задоволенні позову ОСОБА_1, звільненого від сплати судового збору, вони компенсуються за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 47, 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 9, 116 ЖК Української РСР, п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року,ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", ст.ст. 10, 11, 57-61, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: