Справа № 214/7757/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(заочне)

01 серпня 2017 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - суддіХомініч С.В.,

за участю секретаря - Соколовської Т.О.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, при заочному розгляді, справу за позовом ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - ПАТ «ХДІ страхування» до ОСОБА_3, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

ВСТАНОВИВ:

20.10.2015 позивач ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2, звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовні вимоги мотивував тим, що 21.10.2014 в місті Кривий Ріг, по вул. В. Великого (Мелешкіна), в районі майдану Артема, сталася дорожньо-транспортна пригода (надалі за текстом - ДТП), внаслідок якої позивач, будучи в цей момент пасажиром автомобіля «MITSUBISHI OUTLANDER 2.0», реєстраційний номер НОМЕР_1, отримав тяжкі тілесні ушкодження.

За фактом вчинення ДТП, за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, прокуратурою Дніпропетровської області відкрито кримінальне провадження та внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000704 від 21.10.2014.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ДТП сталося з вини водія ОСОБА_4 (надалі - водій), який керував на той час автомобілем «MITSUBISHI OUTLANDER 2.0», реєстраційний номер НОМЕР_1, та загинув на місці події. Крім нього в автомобілі знаходилося ще двоє чоловіків, один з яких помер на місці, другий - ОСОБА_1 отримав тяжкі тілесні ушкодження. Водій, знаходячись в стані алкогольного сп'яніння, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров'я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її зміни, не впорався з керуванням автомобіля, продовжив рух та скоїв наїзд на перешкоду, в результаті чого автомобіль, змінивши напрямок, продовжив некерований рух, та здійснив наїзд на електроопору.

Через настання смерті водія, якого досудовим слідством визнано винним у вчиненні ДТП, керуючись п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України, 28.11.2014 на підставі постанови прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області СмирноваВ.Р., кримінальне провадження закрите.

Власником автомобіля «MITSUBISHI OUTLANDER 2.0», реєстраційний номер НОМЕР_1, є ОСОБА_3 - відповідач у даній справі.

В результаті ДТП позивачу спричинені тяжкі тілесні ушкодження, а саме: сполучена травма, відкрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку, вдавлений скалковий перелом лівої скроневої кістки с переходом на основу черепу з розчавленням кори мозку, контузійні вогнища та набряк в тім'яній ділянці ліворуч, субарахноідальний крововилив, забійна рвана рана голови ліворуч, закрита травма живота, субсерозна гематома малого сальнику, внутрічеревна кровотеча, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя і ці понесені ушкодження підтверджуються висновком судово-медичної експертизи №2561 від 17.11.2014 про що викладено в постанові про закриття справи.

З місця ДТП позивача доставлено до медичного закладу, де він перебував на стаціонарному лікуванні більше місяця, після чого його переведено на догляд та утримання на дому. З 25.08.2015 до 10.09.2015 позивач знову находився на лікуванні, де йому зроблено операцію.

Загалом на лікування та придбання ліків позивачем витрачено 71143 грн.69 коп., що підтверджуються відповідними квитанціями та іншими документами. За весь період лікування та взагалі після ДТП відповідач, знаючи про подію, володіючи інформацією про стан здоров'я позивача, постраждалого внаслідок ДТП, контактними даними про місце лікування та місцезнаходження не цікавився станом здоров'я, витрати на лікування не компенсував. Крім того відмовляється повідомити інформацію про страховий поліс, який в нього повинен був бути на цей автомобіль на підставі Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Також, внаслідок ДТП позивачу завдано моральну шкоду, яка виразилася у неможливості на даний час та в подальшому займатися улюбленим видом спорту (греко-римська борьба), в якому він досяг певного успіху. Внаслідок паралічу правого боку він не має змоги відвідувати будь-які тренування. Всі його мрії, пов'язані із заняттям спортом в майбутньому є на даний час нездійсненними через його фізичні вади, отримані внаслідок ДТП. В теперішній час потребує постійного догляду сторонніх осіб за втратою розладу організму та стійким порушенням функцій людського організму, що при контактах із зовнішнім середовищем призводить до обмеження життєдіяльності.

До того ж, через втрату здібності мовлення внаслідок ДТП, позивач не може відвідувати вищий навчальний заклад, студентом якого він є, що змушує переривати навчання та в майбутньому піклуватись за свою освіту, наздоганяти втрачений час, перездавати іспити, переписувати заліки, а в гіршому випадку - заново вступати до вищого навчального закладу.

У результаті травмування під час ДТП позивач зазнав фізичного болю, втрачав свідомість, батькам та друзям довелося переживати за стан його здоров'я. На ліки потрібно було витрачати кошти, за проханням позивача була необхідність позичати кошти на лікування, а матері для догляду за ним відпрошуватися з роботи щоб відвідувати, а під час перебування на стаціонарному лікуванні забезпечувати додатковим харчуванням та нести витрати на дорогу, відмовлятися від інших справ.

Перебуваючи у лікарні, позивач дійшов висновку, що якби не допомога рідних людей, то не було кому допомогти після травмування та оплатити ліки, а тому наслідки могли бути гіршими, але відповідачу байдуже до його здоров'я. З викладених підстав моральну шкоду позивач оцінює у сумі 100000 гривень.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час розгляду справи повідомлявся судом належним чином, про що у справі є поштові повідомлення. Не дивлячись на вжиті судом заходи, відповідач в судове засідання не з'явився. В минулих судових засіданнях надав заперечення проти позову, у яких просить відмовити у задоволенні позову, виходячи з такого. Винним у даному ДТП визнано ОСОБА_4, а відповідача залучено у якості потерпілого. Право керування належним йому автомобілем «MITSUBISHI OUTLANDER 2.0», реєстраційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_4, який знаходився за кермом, він ніколи не надавав, тим більше, що він навіть не був з ним знайомий і ніколи не бачив. Вважає, що ОСОБА_4 не отримував у нього згоди на керування даним автомобілем. Вказаний транспортний засіб вибув з його володіння внаслідок протиправних дій іншої особи. Окремо зауважує, що його вини у заподіянні шкоди немає та не доведено жодними доказами. А для визначення розміру моральної шкоди заподіяної позивачу необхідна експертиза, про яку останній не заявляє, тому визначити розмір моральної шкоди неможливо. Тому вважає, що позивач не довів ті обставини на які посилається (а.с. 94-97).

Слід зауважити, що в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, вказує, що відповідач, як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язаний з розумним інтервалом часу сам цікавитися провадженням у його справі, добросовісно користуватися належним йому правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. Статтями 27, 31 ЦПК України встановлено, що особи, які беруть участь у справі, наділені широким колом цивільних прав, і лише одним обов'язком: добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати покладені на них обов'язки. Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав.

Таким чином, керуючись ст. 169, 224 ЦПК України, суд вважає, що дану справу можливо вирішити на підставі наявних в ній доказів, з урахуванням думки представника позивача за відсутності відповідача, ухваливши заочне рішення.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов в повному обсязі.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав.

Свідок ОСОБА_6, допитана в судовому засіданні, суду показала, що ввечері 21.10.2014 її сина ОСОБА_1 викликали його друзі - ОСОБА_4 і ОСОБА_7. Так як сина довго не було, вона хвилювалася та неодноразово телефонувала йому. Коли в черговий раз зателефонували сину їй відповів слідчий, що на площі Артема сталася ДТП, стоїть карета швидкої та є 2 трупа і невідомий постраждалий, відвезений до другої міської лікарні. Серед 2-х трупів сина не було, тому вона поїхала в лікарню, де їй повідомили, що син у реанімації. У лікарні син пролежав місяць, з якого тиждень у реанімації. Через місяць до нього повернулася мова та він почав говорити. На даний час у її сина ІІ група інвалідності. Він погано розмовляє, ходить з трудом. ОСОБА_7 - друг сина, бачила його декілька разів, коли той приходив до сина в гості додому. ОСОБА_4 - друг ОСОБА_7. Зі слів друзів знає, що ОСОБА_4 користувався цією машиною. Усі думали, що це його автомобіль. ОСОБА_7 - це співмешканка ОСОБА_3, відповідача по справі, та мати друга ОСОБА_1. Вважає, що, так як грошима відповідач не допомагає, з нього слід стягнути матеріальну і моральну шкоду.

Суд, вислухавши сторони в попередніх судових засіданнях, дослідивши матеріали цієї цивільної справи, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 повинні бути задоволенні частково з наступних підстав.

Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що водій ОСОБА_4, 21.10.2014 приблизно о 00 год. 20 хв., керуючи технічно справним автомобілем «MITSUBISHI OUTLANDER 2.0», реєстраційний номер НОМЕР_1, та, знаходячись в стані алкогольного сп'яніння, рухався по вулиці В.Великого (Мелешкіна) м. Кривий Ріг Дніпропетровської області з боку вулиці Волгоградська в напрямку вулиці Тесленко. Під час руху, в районі майдану Артема, що в Саксаганському районі м. Кривого Рогу, водій ОСОБА_4 не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров'я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, уїжджаючи на ділянку дороги з круговим рухом, не впорався з керуванням, продовжив рух прямо та скоїв наїзд на перешкоду для руху у вигляд бордюрного каменю, в результаті чого автомобіль, змінивши напрямок свого руху праворуч, продовжив некерований рух, виїхав за межі проїжджої частини праворуч, де здійснив наїзд лівою бічною поверхнею на електроопору без номеру.

За фактом вчинення ДТП, за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, прокуратурою Дніпропетровської області відкрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000704 від 21.10.2014.

Досудовим розслідуванням встановлено, що в діях водія автомобіля «MITSUBISHI OUTLANDER 2.0», реєстраційний номер НОМЕР_1 - ОСОБА_4 вбачається склад злочину передбачений ст. 286 КК України, але так як водій помер, кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000704 від 21.10.2014, закрите у зв'язку зі смертю підозрюваного ОСОБА_4 (а.с .18-21).

В результаті ДТП, позивачу спричинені тяжкі тілесні ушкодження, а саме: сполучена травма, відкрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку, вдавлений скалковий перелом лівої скроневої кістки с переходом на основу черепу з розчавленням кори мозку, контузійні вогнища та набряк в тім'яній ділянці ліворуч, субарахноідальний крововилив, забійна рвана рана голови ліворуч, закрита травма живота, субсерозна гематома малого сальнику, внутрічеревна кровотеча, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя і ці понесені ушкодження підтверджується висновком судово-медичної експертизи №2561 від 17.11.2014, про що викладено в постанові про закриття кримінального провадження (а.с. 19).

Після ДТП ОСОБА_1 доставлено у відділення політравми КЗ «Криворізька міська лікарня №2» ДОР», що підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого №У-13620 (а.с. 24-25).

З 25.08.2015 по 10.09.2015 позивач находився на лікуванні де йому було зроблено операцію, що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого №П13628 (а.с. 23).

Загалом на лікування та придбання ліків позивачем було витрачено 71143 (сімдесят одна тисяча сто сорок три) грн. 69 коп., на підтвердження ого надано відповідні квитанції та інші документи (а.с. 26-43).

Згідно п. 8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 №4 «Пре застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень в зв'язку з нововиявленими обставинами» у випадках коли відносно особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, провадження у кримінальній справі в силу закону не може бути закінчено постановленням вироку (у зв'язку із закінченням строків давності, внаслідок акта амністії, помилування, недосягнення вікукримінальної відповідальності, у зв'язку зі смертю) на підтвердження наявності вказаних обставин суд може врахувати постанову органів дізнання та досудового слідства, а також постанову суду про закриття кримінальної справи з підстав, зазначених у статті 7-1 Кримінально-процесуального кодексу України, прийнятих за результатами проведеного в порядку кримінального судочинства розслідування за умови визнання їх істотною для справи обставиною відповідно до пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК.

Таким чином, з урахуванням обставин справи, того, що водій, який винен в ДТП - помер, що кримінальне провадження закрито із встановленням вини останнього, суд дійшов висновку, вважати істотною обставиною для справи постанову про закриття кримінального провадження від 28.11.2014, відомості про яке були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000704 від 21жовтня 2014 року.

У відповідності до ч.2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, речове право, договір оренди, підряду тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Власником автомобіля «MITSUBISHI OUTLANDER 2.0», реєстраційний номер НОМЕР_1 є ОСОБА_3, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 28.11.2014 та полісом №АС/9726339 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, який наданий відповідачем до його заперечень (а.с. 106), та не заперечується самим відповідачем.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Відповідно до роз'яснень, даних у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь зниження престижу, ділової репутації.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Пунктом 1 частини 2 статі 1167 ЦК України передбачено, що у випадку, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з п.2 Постанови Пленуму ВСУ від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Відповідна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України в справі № 6-108 цс 13.

Згідно п.6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За загальним правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення ч. 2 ст. 1188 ЦК України.

Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.

У ч. 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини.

Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

У ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Таким чином, ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом ст. 1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - винний водій.

Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди.

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.

За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки .

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України.

Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

В такому випадку обов'язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.

Таким чином, положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. 1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Отже, вирішуючи позов ОСОБА_1 (пасажира транспортного засобу) суд враховує, що відповідно до положень ч. 2 ст. 1188 ЦК України іншим особам (які не є власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, від взаємодії яких завдана шкода, наприклад пасажир транспортного засобу) шкода відшкодовується власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, які спільно завдали шкоду, незалежно від їх вини. Тобто, за змістом цієї норми, обов'язок по відшкодуванню шкоди в такому випадку покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного із них.

Відповідна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України в справі № 6-108 цс 13.

З вище викладеного слідує, що твердження відповідача про відсутність його вини у вказаній ДТП, як на підставу для відмови у задоволенні позову не заслуговують на увагу, оскільки протирічить вказаним нормам права. Посилання відповідача на ст. 1166 ЦК України є безпідставним, оскільки в даному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма, а саме ст. 1188 ЦК України.

Також не знайшли свого підтвердження посилання відповідача на той факт, що транспортний засіб вибув з його володіння внаслідок протиправних дій ОСОБА_4 З інформації викладеної в постанові про закриття кримінального провадження від 28.11.2014, відсутні жодні заяви відповідача ОСОБА_3 про незаконне заволодіння належним йому автомобілем водієм ОСОБА_4 Будь яких заяв чи повідомлень до правоохоронних органів з цього питання відповідач також не подавав. Прийняту під час досудового розслідування постанову про закриття кримінального провадження відповідач ОСОБА_3 не оскаржив, що свідчить про згоду останнього зі змістом викладених у ній обставин справи.

Що стосується тверджень відповідача, що його цивільно-правова відповідальність за шкоду заподіяну третім особам під час ДТП була застрахована в ПАТ «ХДІ страхування», суд вважає зазначити таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України, факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином потерпілому, як кредитору, належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика, як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов'язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов'язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов'язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Тобто, право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року (справа №6-2808цс15) і в силу ст.214, 360-7 ЦПК Україну він має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Таким чином, суд дійшов висновку, що вимога позивача про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пред'явлена безпосередньо до власника транспортного засобу є законною та обґрунтованою. Суд не вбачає підстав для відмови у задоволенні позову з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована.

З урахуванням вище викладеного, суд дійшов висновку, що позивач правомірно пред'явив позов до відповідача, який зобов'язаний відшкодувати шкоду завдану, внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, володільцем якого він є.

При визначенні розміру майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, суд дійшов висновку про відшкодування такої шкоди в сумі 62723 грн. 26 коп., оскільки дана сума підтверджена відповідними чеками наданими позивачем (а.с. 26-43), та самостійно перерахована судом. При цьому, решта суми заявлена позивачем стягненню не підлягає, оскільки чеки на а.с. 29 на суму 380 грн. 39 коп., на а.с. 30 на суму 121 грн. 78 коп. на а.с. 33 на суму 122 грн. 22 коп. та на суму 238 грн. 89 коп., на а.с. 36 на суму 78 грн. 30 коп., на а.с. 37 на суму 78 грн. , на а.с. 38 на суму 143 грн. 96 коп. та на суму 490 грн. 69 коп., на а.с. 39 на суму 349 грн. 17 коп., на а.с. 42 на суму 5540 грн. не відносяться до лікування потерпілого. А рахунок, який міститься на а.с. 42 на суму 5540 грн., сплачений за квитанціями на а.с. 41, через термінал ПАТ КБ «ПриватБанк», в зв'язку з чим і був врахований судом лише за квитанціями про оплату, щоб не допустити задвоєння одних і тих же сум.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди, яка виразилася у неможливості на даний час та в подальшому займатися улюбленим видом спорту (греко-римська борьба). Внаслідок паралічу правого боку він не має змоги відвідувати будь-які тренування. Всі його мрії, пов'язані із заняттям спортом в майбутньому є на даний час нездійсненними, через його фізичні вади, отримані внаслідок ДТП. В теперішній час потребує постійного догляду сторонніх осіб за втратою розладу організму та стійким порушенням функцій людського організму, що при контактах із зовнішнім середовищем призводить до обмеження життєдіяльності. До того ж, через втрату здібності мовлення внаслідок ДТП, позивач не може відвідувати вищий навчальний заклад, студентом якого він є. У результаті травмування під час ДТП позивач зазнав фізичного болю, втрачав свідомість, батькам та друзям довелося переживати за стан його здоров'я.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, суд вважає доведеним в ході судового розгляду, що у результаті ДТП позивачу було завдано моральної шкоди та, враховуючи вимоги розумності і справедливості, характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, та вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_8 на користь позивача 25000 гривень.

Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Таким чином з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1% від суми задоволених позовних вимог, а саме: 62723,26+25000=87723,26, а 1%=877 грн. 23 коп.

Згідно ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача - витрати на правову допомогу в розмірі 2000 гривень, оскільки останні підтвердженні відповідними документами (а.с. 44, 45, 46).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 23, 511, 636, 1166, 1167,1187, 1194 ЦК України, ст. ст.10, 11, 57, 60, 61, 212- 218 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - ПАТ «ХДІ страхування» до ОСОБА_3, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, матеріальну шкоду у розмірі 62723 гривні 26 копійок на користь ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, моральну шкоду у розмірі 25000 гривень 00 копійок на користь ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, судові витрати на правову допомогу в розмірі 2000 гривень 00 копійок на користь ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь держави судовий збір у розмірі 877 гривень 23 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу за письмовою заявою відповідача, оформленою згідно вимог ст.229 ЦПК України, протягом 10 днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Суддя Хомініч С.В.

Повний текст рішення складено 04 серпня 2017 року.