Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №336/823/17 Головуючий у 1 інстанції: Зарютін П.В.
Провадження №22-ц/778/2984/17 Суддя-доповідач: Кримська О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Кримської О.М.,

суддів: Дашковської А.В.,

Подліянової Г.С.,

секретаря Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що з 05.03.1987 року він був прийнятий на роботу на посаду «поїзний диспетчер відділу руху» до «Запорізького відділу Придніпровської залізниці», яке у подальшому неодноразово перейменовувалось та реорганізовувалось, згідно із записами у трудовій книжці, та на теперішній час іменується - структурний підрозділ «Запорізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ».

З 05.03.1987 року позивач неодноразово змінював посаду та востаннє, 07.04.2016 року, був призначений начальником першого сектора «Запорізької дирекції залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ».

02.02.2017 року наказом № 61/ос позивач був звільнений за одноразове грубе порушення трудових обов'язків згідно п. 1 ст. 41 КЗпП.

Проте, як зазначає позивач, роботодавець, звільняючи його за п. 1 ст. 41 КЗпП України, безпідставно дійшов висновку про порушення позивачем внутрішніх нормативних документів відповідача, у зв'язку з чим незаконно його звільнив. Крім того, у позові ОСОБА_3 зазначив, що він не може бути звільнений по п. 1 ст. 41 КЗпП України, оскільки його посада не відноситься до переліку посад, з яких може бути звільнено за вказаною статтею.

На підставі викладеного позивач просив суд скасувати наказ про його звільнення, поновити його на посаді начальника першого сектора «Запорізької дирекції залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ», стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 36067,20 грн. та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 100 000 грн..

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 червня 2017 року позов задоволено частково.

Скасовано наказ структурного підрозділу «ЗАПОРІЗЬКА ДИРЕКЦІЯ ЗАЛІЗНИЧНИХ ПЕРЕВЕЗЕНЬ» регіональної філії «ПРИДНІПРОВСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» ПАТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» № 61/ос від 02.02.2017 року про припинення трудового договору зі ОСОБА_3.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника першого сектора структурного підрозділу «ЗАПОРІЗЬКА ДИРЕКЦІЯ ЗАЛІЗНИЧНИХ ПЕРЕВЕЗЕНЬ» регіональної філії «ПРИДНІПРОВСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» ПАТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ».

Стягнуто з ПАТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.02.2017 року по 08.06.2017 року у розмірі 44533,60 грн..

Стягнуто з ПАТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 20 000 грн..

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» на користь державного бюджету Шевченківського району м. Запоріжжя судовий збір в сумі 1920 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 11105,25 грн..

Визначена сума середнього заробітку підлягає стягненню на користь позивача за вирахуванням суми прибуткового податку та інших обов'язкових платежів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ПАТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, судовий збір стягнути з позивача.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судова колегія вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 212-214 ЦПК України, повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи на які посилалися сторони, дав належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між учасниками процесу та закон, що їх регулює.

Відповідно п.1 ст.41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

Пленум Верховного Суду України в п. 22, 27 постанови від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами) роз'яснив, що, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

На підставі п.1 ст.41 КЗпП за одноразове грубе порушення трудових обов'язків трудовий договір може бути розірвано лише з керівником підприємства, установи, організації (філії, представництва, відділення, іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також із службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів контролю за цінами.

Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов'язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов'язку, який входить до кола його трудових обов'язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов'язку за встановлених судом фактичних обставин справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв'язку між невиконанням працівником трудових обов'язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-33цс14 від 21 травня 2014 року.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що позивач з 05.03.1987 року працював в підприємстві відповідача на різних посадах, а з 07.04.2016 року начальником першого сектора «Запорізької дирекції залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» (а.с.8-10).

Відповідно до наказу №61/ос від 02.02.2017 року позивач був звільнений з посади за одноразове грубе порушення трудових обов'язків згідно п.1 ст.41 КЗпП України.

Згідно наказу №1 від 05.01.2017 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» начальник першого сектору ОСОБА_3 в порушення вимог місцевої інструкції про порядок організації перевезення вагонів НБУ та вагонів-гаражів на Придніпровській залізниці, не повідомив належним чином причетних працівників дирекції, не забезпечив оперативний контроль за своєчасним забезпеченням відчепленням або причепленням вагонів-гаражів, що призвело до збитків пов'язаних з передислокацією вагонів від станції Федорівка до станції Маріуполь (а.с.19-20).

Пунктом 4.2 «Місцевої інструкції про порядок організації перевезень вагонів Національного банку України та вагонів-гаражів на Запорізькій дирекції залізничних перевезень Придніпровської залізниці» визначеного, що контроль за своєчасним забезпеченням відчеплення або причеплення вагонів Національного банку України та вагонів-гаражів із збереженням режиму секретності покладається на начальника дирекції залізничних перевезень, начальника відділу перевезень, начальника пасажирського відділу, перший сектор дирекції, а на станції на начальника станції (заступника) (а.с.86-89)

Разом із тим, згідно із посадовою інструкцією начальника режимно-секретного органу - першого сектору СП «Запорізька дирекція залізничних перевезень» РФ «Придніпровська залізниця» ОСОБА_3 до кола посадових обов'язків позивача не належить здійснення оперативного контролю за організацією перевезень вагонів, відчеплення або причеплення вагонів, межі його посадових обов'язків обмежуються лише забезпеченням режиму секретності проведення подібних операцій (а.с.75-79).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, що оформлено відповідачем у виді наказу №1 від 05.01.2017 року.

Доводи апеляційної скарги щодо правомірного застосування при звільненні позивача п.1 ст. 41 КЗпП України не знайшли свого підтвердження.

Згідно п. 1.3 Положення про режимно-секретний орган - перший сектор структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» визначено, що перший сектор є окремим структурним підрозділом, що безпосередньо підпорядковується начальнику структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», який організовує та контролює його діяльність.

Так, витягом з протоколу №2 від 25.01.2017 року засідання профспілкого комітету в апараті Запорізької дирекції залізничних перевезень встановлено, що звільнення начальника першого сектору ОСОБА_3 за п. 1 ст. 41 КЗпП України є неправомірним, оскільки дія вказаної статті розповсюджується виключно на керівників підприємств, установ, організацій, філіалів та інших відокремлених підрозділів, а посада начальника сектору не зазначена у цьому переліку, який є вичерпний та не підлягає розширенню (а.с.21).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено у відповідності до вимог ст.212 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено факту одноразового грубого порушення ОСОБА_3 трудових обов'язків, не встановлено його вини у такому порушенні, та віднесення посади позивача до переліку посад, які наведені у ст. 41 КЗпП України, що є умовами застосування п. 1 ч. 1 ст.41 КЗпП України.

З урахуванням викладеного, висновок суду першої інстанції про незаконність наказу про припинення трудового договору із ОСОБА_3 узгоджується із вимогами закону.

Окрім того, представник відповідача в суді апеляційної інстанції не обґрунтував свої твердження про факт та розмір спричинення діями позивача матеріальної шкоди підприємству. Належних та допустимих доказів не надав.

Разом із тим, знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги щодо втрати чинності Законом України №887-XII від 27.03.1991 року «Про підприємства в Україні».

Так, дійсно 01.01.2004 року вказаний Закон втратив чинність на підставі п. 2 Прикінцевих положень Господарського кодексу України №436-IV від 16.01.2003 року, проте посилання суду першої інстанції на Закон України №887-XII від 27.03.1991 року у мотивувальній частині рішення суду на висновки суду про неправомірність звільнення ОСОБА_3 не впливають.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку.

Судом наведено у своєму рішенні відповідний розрахунок середнього заробітку і такий зроблено у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100.

Розрахунок суду не викликає сумнівів у колегії суддів, апелянтом по суті не оспорюється, а відтак береться до уваги.

Правильним є рішення суду в частині часткового задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди з огляду на таке.

Стаття 237 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із 237 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, затримки виконання рішення про поновлення на роботі, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 20 000 грн., оскільки доводи та надані докази у справі свідчать про те, що порушення законних прав позивача, призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд врахував характер порушення прав позивача, яке полягало у незаконному звільненні, зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, а також бездоганність роботи позивача у відповідача, про що свідчить посвідчення про нагородження ОСОБА_3 знаком «Почесному залізничнику» (а.с.96).

Будь-яких інших належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, передбачених статтями 57,58,59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст.309 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 317 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 червня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

Г.С. Подліянова

Дата документу Справа №