У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Міжгірського районного нотаріального округу Закарпатської області ОСОБА_6, про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 2 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що відповідачі незаконно набули права власності на частину земельної ділянки площею 356 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, переданої їй у постійне користування для будівництва і обслуговування житлового будинку, що встановлено в судому порядку, й чим їй заподіяно моральної шкоди, яку вона оцінює у 50 000 грн.

Заочним рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 24 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Витребувано від ОСОБА_5, як недобросовісного набувача, на користь ОСОБА_3 земельну ділянку із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 356 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, і є суміжною до земельної ділянки ОСОБА_3

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 2 червня

2016 року заочне рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 24 грудня 2015 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено в повному обсязі.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду й залишити в силі рішення суду першої інстанції, що було помилково скасовано.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач не є власником спірної земельної ділянки, а відтак позбавлена права вимоги до відповідачів про її витребування.

Проте погодитись із таким висновком суду апеляційної інстанції не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що рішенням виконавчого комітету Міжгірської селищної ради Закарпатської області від 20 квітня 1989 року № 29 позивачеві та її чоловіку - ОСОБА_8, надано дозвіл на будівництво житлового будинку на земельній ділянці площею 700 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за рахунок земельної ділянки ОСОБА_9

(баби ОСОБА_8.), за її згодою.

12 липня 1989 року вказану земельну ділянку виділено в натурі, що підтверджується відповідним актом № 52.

10 серпня 1989 року між Міжгірською селищною радою Закарпатської області та ОСОБА_3, ОСОБА_8було укладено нотаріально посвідчений договір про надання зазначеної земельної ділянки у безстрокове користування останніх.

Відповідно до будівельного паспорта позивач разом із чоловіком у 1989 році збудували житловий будинок АДРЕСА_1, а в 2013 році оформили право власності на будинок та отримали відповідне свідоцтво.

Рішенням Міжгірської селищної ради Закарпатської області

від 26 червня 2008 року № 54 у власність ОСОБА_4 передано земельну ділянку площею 0,0999 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, для обслуговування жилого будинку.

27 листопада 2008 року, на підставі рішення Міжгірської селищної ради Закарпатської області від 26 червня 2008 року № 54, на ім'я

ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1.

Суміжним землекористувачем на плані меж цієї земельної ділянки і в акті погодження меж технічної документації із землеустрою вказано позивача, дівоче прізвище якої ОСОБА_10

Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи від 20 березня 2014 року № 15/91 підпис від імені позивача ОСОБА_3 в акті погодження меж земельної ділянки, зазначеної в державному акті, виданому ОСОБА_4, вчинено не нею, а іншою особою, що свідчить про те, що суміжний землекористувач не погоджувала розташування межі між своєю земельною ділянко та ділянкою, що виділена відповідачу.

У серпні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до селищної ради із заявою щодо самовільного захоплення відповідачем частини наданої їй у постійне користування земельної ділянки й дізналася про наявність державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_4

27 листопада 2008 року.

Висновком комісії за участю спеціалістів органу містобудування та архітектури, підтвердженого представником відділу Держземагенства в Міжгірському районі Закарпатської області та представником Міжгірської селищної ради Закарпатської області встановлено факт накладення земельної ділянки ОСОБА_4 на земельну ділянку ОСОБА_3 площею 356 кв. м.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області

від 29 травня 2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про скасування рішення селищної ради, визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на землю частково задоволено.

Визнано недійсним та скасовано рішення Міжгірської селищної ради від 26 червня 2008 року № 54 про безоплатну передачу у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1,у межах площі 356 кв. м; визнано недійсним виданий відповідачу 27 листопада 2008 року державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0999 га, із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, в межах площі 356 кв. м, що суміжно прилягає до земельної ділянки ОСОБА_3

Вказане рішення суду першої інстанції залишено в силі постановою Верховного Суду України від 10 червня 2015 року (справа № 6-267цс15).

Разом з тим під час розгляду вказаної справи судом касаційної інстанції ОСОБА_4 за договором дарування від 13 жовтня 2014 року подарував належну йому на праві власності земельну ділянку площею

0,0999 га, до складу якої входить частина спірної земельної ділянки площею 356 кв. м, своїй дружині ОСОБА_5

За змістом ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК Українивласник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Згідно зі ст. 387 ЦК Українивласник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до положень ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

У пункті 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 липня 2014 року

№ 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК Українивласник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Згідно зі ст. 396 ЦК Україниособа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

У пункті 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року

№ 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (ст. ст. 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені

ст. ст. 387, 388 ЦК України. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним.

Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Отже, за положеннями ст. ст. 387, 330 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Таким чином, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції з урахуванням вищезазначених положень закону та встановлених обставин справи й вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_3 й витребування на її користь спірної земельної ділянки площею 356 кв. м, наданої їй у постійне користування у 1989 році відповідно до вимог чинного на той час земельного законодавства, з незаконного володіння ОСОБА_5 При цьому судом також враховано, що саме через дії відповідачів позивач позбавлена права приватизувати виділену їй земельну ділянку відповідно до вимог ЗК України (у редакції 2001 року), на якій розташований належний їй та її чоловіку на праві власності житловий будинок.

Такі висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України зазначені положення закону та обставини справи не врахував і помилково скасував рішення суду першої інстанції, зазначивши про відсутність у позивача права вимоги про витребування виділеної їй у постійне користування земельної ділянки, й залишив поза увагою те, що факт захоплення відповідачами спірної земельної ділянки встановлено в судовому порядку, відповідне рішення селищної ради та державний акт на право власності на землю, виданий на його підставі, скасовані.

Таким чином, безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні процесуального та матеріального закону.

Згідно ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 2 червня

2016 року скасувати, залишивши в силі заочне рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 24 грудня 2015 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик