Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шимків С.С., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: відповідача і його представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 27 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, мотивуючи невиконанням відповідачем зобов'язань на підставі боргової розписки.

Рішенням Рівненського міського суду від 27 квітня 2017 року зазначений позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі позивач посилався на його незаконність і необґрунтованість, що полягали у порушенні норм процесуального права, внаслідок чого не застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню.

На її обґрунтування зазначав про недодержання судом при ухваленні оскаржуваного рішення вимог ст. 213 ЦПК України, а також про його невідповідність обставинам справи.

Зважаючи на викладене, просив скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове - про задоволення позову повністю і стягнення на його користь з відповідача 259 407, 62 гривні.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав достовірних та належних доказів на підтвердження обставин укладення договору позики та виникненням в зв'язку з цим позикових правовідносин між сторонами. Сама ж по собі боргова розписка, в розумінні суду, не є тим засобом доказування, який через невиконання її умов покладав би на ОСОБА_2 цивільно-правову відповідальність з повернення отриманих грошей.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

На а.с. 3 міститься розписка від 29 червня 2011 року, за умовами якої ОСОБА_2, паспорт серії НОМЕР_1, виданий Рівненським МУ УМВС України в Рівненській області 10 жовтня 2009 року, позичив у позивача, паспорт серії НОМЕР_2, що виданий 11 січня 1997 року, 98 060 гривень, що дорівнює 1 200 Х 11, 55 - зверху дописано "Є" і "13 860 гривень" + 10 525 доларів США Х 8, 00 - зверху дописано "84 200 гривень". Позичальник зобов'язався повернути кошти до 1 січня 2013 року.

Вважаючи, що його права порушуються невиконанням ОСОБА_2 зобов'язань за договором позики, у квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення 10 525 доларів США та 1 200 євро, поклавши на нього ж витрати зі сплати судового збору.

Відповідно до ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду або такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умови договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З висновку судово-почеркознавчої експертизи від 15.11.2016 року №1987 вбачається, що підпис від імені ОСОБА_2 в розписці від 29 червня 2011 року, текст якої починається словами: "Я ОСОБА_2, …" та закінчується словами : "… до 1 січня 2013 року.", - виконаний самим ОСОБА_2 (а.с. 94-98).

Проти обґрунтованості висновку судової експертизи в судовому засіданні не заперечив і сам відповідач. Цей факт пояснював тим, що він є підприємцем і тому з метою ефективності господарської діяльності та необхідності оперативного вирішення робочих питань у разі виїзду за межі населеного пункту залишав чисті аркуші паперу із власним підписом.

Однак дані заперечення відповідача проти очевидних обставин не заслуговують на увагу.

З огляду на існуючу презумпцію винуватості боржника неправильними є висновки суду про покладення на ОСОБА_1 обов'язку довести своє право вимоги на стягнення з ОСОБА_2 позичених грошових коштів.

Так, правовою позицією, що висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 листопада 2012 року у справі №6-122цс12, встановлено, що за змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Наявність вини позичальника, який одержав кошти за договором та не довів, що вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язань за цим договором згідно зі ст. 614 ЦК України, є підставою для покладення на нього цивільно-правової відповідальності за невиконання взятих на себе зобов'язань.

Згідно із абз. другим ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Між тим, будь-яких доказів, які би спростовували вимоги позивача або вказували про виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором позики, ОСОБА_2 не надав, а апеляційним судом їх не було здобуто.

Самі ж по собі усні пояснення сторони процесуальний закон забороняє використовувати як доказ у справі (ст. 57 ЦПК України).

Не можна погодитися через їх необґрунтованість і з доводами ОСОБА_2 про те, що спірні правовідносини між сторонами виникли не з договору позики, а зі спільної підприємницької діяльності сторін.

Норми ст.ст. 10 і 60 ЦПК України передбачають здійснення цивільного судочинства на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Докази подаються сторонами або іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо показань свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 при з'ясуванні обставин справи та перевірки їх доказами, то апеляційний суд вважає помилковим прийняття цих доказів судом першої інстанції на обґрунтування відповідачем своєї позиції проти позову.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Абзацом четвертим п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" судам роз'яснено, що виходячи зі змісту статті 59 ЦПК України (1618-15) та з урахуванням положень частини першої статті 218 ЦК України (435-15), не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Не згодна колегія суддів і з твердженнями суду про незрозумілість поняття "позичаю", що міститься у розписці, який не може бути ототожнений із терміном "отримав".

"Сучасний тлумачний словник української мови" дієслово "позичати" розуміє у трьох значеннях: 1.) Брати щось у борг у кого-небудь або брати що-небудь у тимчасове користування. 2.) Давати щось у борг кому-небудь або в тимчасове користування. 3.) Засвоювати, наслідуючи когось; переймати щось у когось (Х.: Видавничий дім "Школа", 2011. - С. 694).

Тому в контексті спірних правовідносин термін "позичаю", що вжитий позивачем, відсилає на виникнення між сторонами прав та обов'язків з приводу позики, що регулюються § 1 Глави 71 Розділу ІІІ Книги п'ятої Цивільного кодексу України, де позикодавцем виступає ОСОБА_1, а позичальником - ОСОБА_2.

Згідно із ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

При визначенні розміру заборгованості за договором позики ураховується те, що в розписці міститься безпосередня сума позики у 98 060 гривень, що, як переконана колегія суддів, якраз є тією сумою, яка передавалася ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за договором позики і яка останнім прийнята. Тобто щодо якої й виникли спірні правовідносини. Вказівка в розписці про те, що ця сума складається із 1 200 євро та 10 525 доларів США, свідчить лише про еквівалент позики на день укладення договору і на розмір суми позики не впливає.

Із таких мотивів апеляційний суд не бере до уваги правову позицію Верховного Суду України, що висловлена ним у своїй постанові від 1 березня 2017 року у справі №6-284цс17, на застосуванні якої наполягав позивач.

Отже, одержана сума - 98 060 гривень позики підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту її прав є обґрунтованими та частково прийнятними для апеляційного суду.

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

В силу вимог ст. 88 ЦПК України понесені позивачем і документально підтверджені витрати зі сплати судового збору - 5 318, 2 гривень (2 532, 82 гривні судового збору при пред'явленні позову та 2 786, 1 гривень при поданні апеляційної скарги) підлягають стягненню із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1

Спонуканням для ухвалення нового рішення - про часткове задоволення позову відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до незастосування норм матеріального права, які підлягали застосуванню.

На підставі ст.ст. 1046, 1047, 1049, 526, 527, 530, 614 ЦК України, постанов Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі №6-122цс12, абз. десятого п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, абз. четвертого п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 27 квітня 2017 року скасувати.

Позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 98 060 (дев'яносто вісім тисяч шістдесят) гривень заборгованості за договором позики та 5 318 (п'ять тисяч триста вісімнадцять) гривень 20 копійок судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: