Справа № 310/8766/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2017 рокум. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Панченко Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Бердянського районного нотаріального округу Запорізької області Коновалова Олена Вадимівна про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, третя особа Бердянський районний приватний нотаріус Коновалова О.В. про визнання заповіту недійсним у якому зазначив, що починаючи з 2013 року він та його брат ОСОБА_4 доглядали хворого батька ОСОБА_5, який за станом здоров'я не міг сам себе обслуговувати. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 помер. Він здійснив поховання батька за свої кошти. Під час оформлення спадщини з'ясувалося, що 27.11.2008 року Бердянським районним приватним нотаріусом Коноваловою О.В. було посвідчено заповіт ОСОБА_5, за яким усе майно переходить ОСОБА_2 Про існування заповіту йому не було відомо. Батько постійного говорив, що все майно після його смерті буде розділено між синами на їх розсуд. Відповідач останні роки взагалі не приймала участі у догляді за ОСОБА_5 і не підтримувала з ним стосунків. У спадкодавця та ОСОБА_2 склалися неприязні відносини. У 2007 - 2009 роках ОСОБА_5 хворів. Спочатку організацією лікування займалась ОСОБА_2, але пізніше відмовилась від надання допомоги в лікуванні. Вважав, що волевиявлення ОСОБА_5 під час складання заповіту не було вільним та не відповідало його волі. Під час складання заповіту ОСОБА_5 не був здатний усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними, оскільки хворів. Також вважав, що заповідач перебував під впливом обману відповідача, а оформлення заповіту було вимушеним. Відповідач повідомила його, що батько приймає сильні ліки від психічних розладів. Просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_2 від 27.11.2008 року, який посвідчено Бердянським районним приватним нотаріусом Коноваловою О.В.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 в судове засідання не з'явились, подали заяви про розгляд справи в їх відсутності.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_7 позовні вимоги не визнав і пояснив суду, що ОСОБА_5 приходиться рідним братом ОСОБА_2 по матері. За життя ОСОБА_5 склав заповіт на ім'я ОСОБА_2, який посвідчено приватним нотаріусом Коноваловою О.В. Відповідач в порядку встановленому законом прийняла спадщину. Спадкодавець на час складання заповіту мав повну цивільну дієздатність, на психічні хвороби не хворів, на стаціонарному чи диспансерному обліку з приводу психічних захворювань не перебував, стан здоров'я мав задовільний. Його стан здоров'я погіршився у 2013-2014 роках. У 2013 році у нього погіршився зір, а в 2014 році захворів на хворобу Паркінсона. З осені 2015 року ОСОБА_5 потребував сторонньої допомоги, оскільки проживав один. Відповідач готувала йому їжу та допомагала в побуті, але в зв'язку з хворобою вимушена була звертатися по допомогу сторонньої особи, яка доглядала спадкодавця. Зі своїми синами ОСОБА_5 мав напружені стосунки і вважав справедливим, що майно яке належало колись матері відповідача перейде до останньої. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що заповідач перебував під впливом обману відповідача, а тому він оформив заповіт вимушено. Але позивач не зазначив в чому полягає обман та вимушеність оформити заповіт. Волевиявлення ОСОБА_5 було вільним та відповідало його волі, а тому вважав, що відсутні підстави для визнання заповіту недійсним.

Приватний нотаріус Бердянського районного нотаріального округу Запорізької області Коновалова О.В. пояснила суду, що обставини посвідчення заповіту вона не пам'ятає, просила розглянути справу в її відсутності.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Із свідоцтв про народження ОСОБА_1 від 30.11.1965 року та ОСОБА_4 видно, що ОСОБА_5 приходиться їм батьком (а.с.4,5).

Приватним нотаріусом Бердянського районного нотаріального округу Запорізької області Коноваловою О.В. 27.11.2008 року посвідчено заповіт ОСОБА_5, який на випадок смерті призначив спадкоємцем всього його майна, що буде йому належати, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, а також всього того, на що він за законом матиме право - ОСОБА_2, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 року в м. Бердянську Запорізької області (а.с.41).

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с.6).

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно статті 145 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_1 посилався на психічний стан ОСОБА_5 та вважав його таким, що спадкодавець не здатний був усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними із-за захворювань.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 за життя хворів і знаходився на лікуванні.

Так, згідно довідки лікаря поліклініки ДП «Бердянський морський торговельний порт» від 07.02.2017 року ОСОБА_5 знаходився під наглядом та лікуванням у лікаря невролога з приводу церебростенічний синдром Паркінсона з 2014 року (а.с.33). Разом з тим до суду надійшов лист поліклініки ДП «Бердянський морський торговельний порт» за яким ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який мешкав за адресою: АДРЕСА_1 з 2007 року в поліклініку порту за допомогою не звертався (а.с.58). Даючи оцінку зазначеним суперечливим доказам, суд вважає, доведеним, що ОСОБА_5 хворів церебростенічним синдром Паркінсона, оскільки ці обставини визнані сторонами.

За повідомленням КУ «Бердянський психоневрологічний диспансер» ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживав за адресою: АДРЕСА_1 на амбулаторному та стаціонарному лікуванні в КУ «БПНД» не перебував та за медичною допомогою не звертався.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 пояснили суду, що ОСОБА_5 був звичайною людиною і його поведінка відповідала загальноприйнятим нормам, незвичної поведінки з його сторони не замічали.

Свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 пояснили суду, що ОСОБА_5 відрізнявся неадекватною поведінкою, але пояснення свідків не можуть підтверджувати психічний стан спадкодавця і вони є недопустимими доказами виходячи з наступного.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що в судовому засіданні буде заявляти клопотання про призначення експертизи, але не заявив такого. Судом роз'яснено позивачу необхідність проведення експертизи для визначення психічного стану особи та наслідки не проведення такої, але позивач заявив, що не бажає заявляти клопотання про проведення експертизи та відмовився від її проведення.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 145 ЦПК України передбачено обов'язкове призначення експертизи для встановлення психічного стану особи, тому належним доказом, який підтверджує знаходження особи у стані коли вона не усвідомлює значення своїх дій та (або) не може керувати ними може бути тільки висновок експерта.

Таким чином, позивачем не надано суду жодного допустимого доказу, який би підтверджував, що в момент посвідчення заповіту від 27.11.2008 року ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел, а саме особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, то не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом ст. 230 ЦК України саме позивач, як особа, яка діяла під впливом обману повинна довести наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, сам факт обману, а також його істотне значення.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За своєю правовою суттю заповіт від 27.11.2008 року є одностороннім правочином, який вчинено ОСОБА_5, а позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 не були його сторонами.

Посилання позивача на введення ОСОБА_2 в оману ОСОБА_5 не має правового значення при вирішенні питання про визнання недійсним заповіту від 27.11.2008 року, оскільки ОСОБА_2 не була стороною спірного правочину, а ст. 230 ЦК України передбачає можливість визнання правочину недійсним якщо одна зі сторін ввела другу сторону цього правочину в оману.

Крім того, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, але позивачем не надано суду жодного доказу, який би підтверджував, що спірний заповіт було складено під дією обману, щодо обставин, які мають істотне значення, що такий обман дійсно мав місце і що ці обставини мають істотне значення для правочину.

Таким чином, доводи позивача про введення в оману спадкодавця ОСОБА_5, а також те, що волевиявлення спадкодавця не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, належними та допустимими доказами позивачем не доведені, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову.

За таких обставин підстави для задоволення позову про визнання заповіту ОСОБА_5 від 27.11.2008 року недійсним відсутні.

Керуючись ст.ст. 59,60,145,209,212-215 ЦПК України, ст.ст. 203,215,225,230,1233 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване рішення.

Суддя