Михайлівський районний суд Запорізької області
Справа № 321/1113/16-ц
Провадження № 2/321/11/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2017 року смт. Михайлівка

Михайлівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Олійника М.Ю.

за участю:

секретаря судового засідання Цаплі Г.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

представник третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: Михайлівська районна державна адміністрація Запорізької області, Головне Управління Держеокадастру у Запорізькій області, про вилучення частини земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

До Михайлівського районного суду Запорізької області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 про вилучення частини земельної ділянки. Позов мотивований тим, що у відповідності з рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 27.10.2015 року по цивільній справі №321/766/15-ц за ним визнано право власності на обєкт нерухомого майна - будівлю корпусу №2 МТФ, розташованого за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, с.Тимошівка, Комплекс будівель і споруд №2. Право власності зареєстроване 09 лютого 2016 року Михайлівським районним управлінням юстиції. Після державної реєстрації прав на нерухоме майно він звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області з заявою від 15 лютого 2016 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду під належним йому обєктом нерухомого майна для ведення особистого селянського господарства, в чому йому було відмовлено. Підставою для відмови в задоволенні його заяви зазначено:наявність права користування земельною ділянкою у третіх осіб, відсутність погодження землекористувача про вилучення земельної ділянки, неможливість надання земельної ділянки в користування до припинення права користування ділянкою третіми особами. Враховуючи вищенаведене, позивач звернувся з заявою від 04 квітня 2016 року до голови спілки громадян-співвласників «Травка» - ОСОБА_3 В заяві було зазначено про необхідність вирішення питання про внесення змін до договору оренди землі для можливості подальшого оформлення ним права користування земельною ділянкою під належним йому обєктом нерухомого майна. Відповідач не надала згоди на внесення змін в договір оренди земельної ділянки, та вилучення земельної ділянки, що унеможливлює оформлення позивачем права на землю в позасудовому порядку. Площа земельної ділянки, необхідної для обслуговування будівлі у відповідності з кадастровою зйомкою складає 0.5161 га. Крім того, позивач посилається на той факт, що при розробці проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, виконавець та розробник проекту внесли в проектну документацію недостовірні відомості щодо відсутності на земельній ділянці обєктів нерухомого майна. В подальшому ці недостовірні відомості були внесені в текст договору оренди земельної ділянки. Внесення відповідачем недостовірних відомостей в проектну документацію із землеустрою та текст договору оренди земельної ділянки унеможливлює позасудову реалізацію ним свого права на оформлення права користування земельною ділянкою під належним йому обєктом нерухомого майна. На підставі викладеного просить суд вилучити частину земельної ділянки площею 0.5161 га із земельної ділянки кадастровий номер :06:007:0001 площею 18,4252 га, необхідну для обслуговування будівлі корпусу №2 МТФ, розташованого за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, с.Тимошівка, Комплекс будівель і споруд №2.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечували проти задоволенні позовних вимог з підстав їх необгрунтованності. Представником відповідача надано заперечення на позов, у відповідності до яких, позивач жодних підстав для вилучення земельної ділянки у відповідності до глави 22 Земельного Кодексу України не навів і навіть втратив право на володіння нерухомістю. У позивача відсутні правові підстави на володіння нерухомістю. Крім того, ОСОБА_3 є неналежним відповідачем по справі. За вказаних обставин, підстав для задоволення позову позивача не має.

Представник третьої особи Михайлівської районної державної адміністрації Запорізької області ОСОБА_5, в судовому засідання просила вирішити справу на розсуд суду.

Представник третьої особи Головного Управління Держеокадастру у Запорізькій області в судове засідання не зявився, при причини неявки суду не повідомив, про час і місце судового розгляду був повідомлений своєчасно.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

У відповідності до рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 27 жовтня 2015 року за ОСОБА_1 визнано право власності на нерухоме майно - будівлю корпусу № 2 МТФ, загальною площею 804,4 квадратних метри, що розташована за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, Тимошівська сільська рада, Комплекс будівель та споруд ( а.с. 16-19).

Згідно із заявою від 12 лютого 2016 року, ОСОБА_1 звернувся до в.о. начальника Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області з проханням надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення особистого селянського господарства площею орієнтовано 0,1200 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності (землі під господарськими будівлями і дворами), розташованих на території Тимошівської сільської ради ( а.с.10).

У відповідності до повідомлення управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 18 березня 2016 року, за інформаційною довідкою Управління Держгеокадастру у Василівському районі Запорізької області запитувана ОСОБА_1 земельна ділянка перебуває у користуванні третіх осіб, в порушення вимог ст.123 Земельного Кодексу України, до клопотання ОСОБА_1 не долучено погодження землекористувача про вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні, за вказаних обставин Головне управління не вбачає підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1М.( а.с.13).

У відповідності до Договору оренди землі від 12 жовтня 2009 року між Головою Михайлівською районною державною адміністрацією та ОСОБА_3 - головою спілки громадян-співвласників 12 жовтня 2009 року було укладено договір оренди земельної ділянки кадастровий номер :06:007:0001 площею 18,4252 га строком на 10 років для сінокосіння та випасання худоби, яка розташована на території Тимошівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області за межами населеного пункту. Договір оренди зареєстрований у Михайлівському районному відділі Запорізької філії ДП «Центр ДЗК» про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 12 листопада 2009 року за №90 (а.с.11).

Згідно із заявою від 04 квітня 2016 року, ОСОБА_1 звернувся до голови спілки співвласників «Травка» ОСОБА_3 в якій вказав про необхідність вирішення питання про внесення змін до договору оренди землі для можливості подальшого оформлення ним права користування земельною ділянкою під належним йому обєктом нерухомого майна (а.с. 12).

Відповідно до частини першої статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, яка полягає в забезпеченні раціонального використання земельних ресурсів, збереженні й відтворенні родючості ґрунтів, захисті їх від псування і забруднення, реалізації громадянами, юридичними особами та державою їхніх прав власності та землекористування відповідно до закону. Важлива роль у захисті прав і законних інтересів громадян, юридичних осіб та держави в земельних і повязаних із ними майнових правовідносинах належить судам.

Частинами 1, 2 ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ч.6 ст.118 ЗК України, передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, при цьому у клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовані розмір и. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні третіх осіб.

У відповідності до ч.2 ст. 123 ЗК України, особа, зацікавлена в одержанні у користуванні земельною ділянкою із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку, при цьому у клопотання зазначаються орієнтований розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально у разі вилучення земельної ділянки.

Згідно п. «б» ст. 141 ЗК України, передбачено, що вилучення земельної ділянки можливо тільки у випадках, передбачених цим Кодексом.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 18 постанови від 16 квітня 2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з ч.1 ст.122 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до ч.1 ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Таким чином, належним способом захисту порушеного права в даному випадку було б предявлення позову про визнання права власності на земельну ділянку у звязку з набуттям права власності на нерухоме майно.

Позивач своїм правом, наданим ст. 31 ЦПК України не скористався і позовні вимоги не уточнив.

Так, позивач посилається як на підставу задоволення своїх вимог на те, що він є власником будівлі корпусу № 2 МТФ, що розташована за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, Тимошівська сільська рада, Комплекс будівель та споруд, яке визнано за ним на підставі рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 27 жовтня 2015 року.

Проте, відповідно до рішення Апеляційного суду Запорізької області від 17 січня 2017 року, рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 27 жовтня 2015 року, яким було визнано право власності на корпус МТФ № 2 за ОСОБА_1, скасоване та ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Тимошівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області, треті особи: Реєстраційна служба Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області, Правобережна товарна біржа про визнання правочину дійсним та визнання права власності - відмовлено. Рішення набрало законної сили.

Згідно до ст. 61 ЦК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а тому достовірно встановленим є факт відсутності у ОСОБА_1 права власності на на корпус МТФ № 2.

Крім того, позивачем ставиться питання про вилучення частини земельної ділянки із земельної ділянки, кадастровий номер :06:007:0001 площею 18,4252 га, що перебуває в оренді у спілки громадян співвласників «Травка», що підтверджується договором оренди від 12 жовтня 2009 року.

Згідно Закону України від 5 березня 2009 р. № 1066-VI право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У відповідності до ст.27 «Про оренду землі», орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну

ділянку відповідно до закону.

За вказаних обставин, у орендаря є всі правові підстави для користування спірною земельною ділянкою під час її оренди.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до рішення Тимошівської сільської ради від 16 червня 2005 року було зареєстровано громадську організацію «Травка» - обєднання громадян (а.с. 49).

До обєднання громадян «Травка» входять ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_3 (а.с. 50).

З договору оренди від 12 жовтня 2009 року вбачається, що орендарем є саме спілка громадян співвласників «Травка», від імені якої договір підписаний головою спілки ОСОБА_3 (а.с. 11).

Враховуючи, що громадську організацію «Травка» не є юридичною особою, належними відповідачами у справі мали б бути всі члени спілки: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, а не лише ОСОБА_3, як вказано в позові.

При цьому суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Статтею 30 ЦПК України передбачено, що сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава.

За змістом наведених норм позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов предявлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Із зазначеного слід зробити однозначний висновок, що як заміна первісного відповідача належним відповідачем, так залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача здійснюється судом виключно за клопотанням позивача.

Із розяснень викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч. 1 та 2 ст. 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

При цьому суд звертає увагу на те, що ч. 4 ст. 10 ЦПК України встановлено обовязок суду сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи, зокрема шляхом розяснення особам їхніх прав та обовязків, попередження про наслідки вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій і сприянню здійснення їхніх прав у певних випадках. Разом з тим виходячи з принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд не вправі з власної ініціативи встановлювати якісь обставини, що мають значення для справи. В той же час ході судового розгляду судом створені усі необхідні умови для реалізації позивачем своїх прав на подання заяв та клопотань.

В той же час позивач ОСОБА_1 розпорядився своїми процесуальними правами на свій розсуд, предявивши позов саме до ОСОБА_3, клопотання про залучення в якості співвідповідачів членів спілки «Травка» не подав.

До початку розгляду справи по суті, судом були розяснені учасникам процесу їх права та обовязки.

За таких обставин, з урахуванням того, що судом при розгляді справи встановлено, що позов предявлено не до всіх осіб, які мали б відповідати за позовом, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Крім того, позивач просить суд вилучити земельну ділянку саме площею 0,5161 га, посилаючись при цьому на картографічну зйомку (а.с. 8), але суд не можу прийняти вказаний документ в якості належного та допустимого доказу на підтвердження площі земельної ділянки необхідної для обслуговування нерухомого майна корпусу МТФ № 2, оскільки: по перше, вказані відомості є припущеннями; по-друге, як вже зазначалося вище, рішення суду, за яким було визнане право власності на вказаний обєкт нерухомості за ОСОБА_1 на теперішній час скасоване апеляційним судом, тому правовий статус корпусу МТФ №2 залишається невизначеним.

Таким чином, враховуючи все вище зазначене, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Щодо судових витрат, суд відмічає, що згідно з ст. 88 ЦК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи.

Згідно зіст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану адвокатом, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст.79, ст. ст.84 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним Законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

До матеріалів справи відповідачем ОСОБА_3 долучено договір про надання правової допомоги від 26 жовтня 2016 року укладений між ОСОБА_3 і адвокатом ОСОБА_4, додаткову угоду від 18 березня 2017 року, акт виконаних робіт від 18 березня 2017 року, квитанцію № 912 від 18 березня 2017 року про сплату ОСОБА_3 7000 грн.

За змістом договору про надання правової допомоги і відповідного аку виконаних робіт, адвокат ОСОБА_12 надавав позивачеві юридичні консультації, підготував письмові заперечення і документи для долучення до матеріалів справи, що узгоджується із обов'язками адвоката.

Відповідно дост. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (в редакції, чинній в 2016 році) розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Згідно зст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) Розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.Час витрачений адвокатом на надання правової допомоги (участь в судових засіданнях), станом на 12 січня 2017 року складає 3 год. 30хв.

За таких обставин, враховуючи кількість годин, протягом яких надавалася правова допомога, а саме: 9 годин в 2016 році і 4 години в 2017 році (згідно акту виконаних робіт), і розмір встановленої законом мінімальної заробітної плати в 1016 році (1378 грн.) і прожиткового мінімуму для працездатних осіб в 2017 році (1600 грн.), суд вважає, що розмір компенсації за надану правову допомогу в сумі 7000 грн. є належним чином обґрунтованим і не перевищує граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу (1378 х 40% х 9 = 4960,80) + (1600 х 40% х 4 = 2560) = 7520,80).

Таким чином з позивача ОСОБА_1 підлягають стягнення на користь відповідача ОСОБА_3 витрати на правову допомігу в сумі 7000 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 131, 208-209, 212-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: Михайлівська районна державна адміністрація Запорізької області, Головне Управління Держеокадастру у Запорізькій області, про вилучення частини земельної ділянки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати витрати на правову допомогу в сумі 7000 (сім тисяч) грн.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Запорізької області через Михайлівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Михайлівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_13