Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 310/7770/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Черткова Н.І.
Провадження № 22-ц/778/3107/17 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.,

Суддів: Крилової О.В.,

Онищенка Е.А.,

За участю секретаря: Бєлової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та застосування відповідальності за порушення грошового зобов'язання, відшкодування збитків,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з уточненим у подальшому позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу та застосування відповідальності за порушення грошового зобов'язання, відшкодування збитків.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.06.2012 року по справі № 801/4430/2012 було стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики від 23.03.2009 року у сумі 11 979 грн. та судовий збір у розмірі 214,60 грн. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26.09.2012 року рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.06.2012 року у даній справі залишено без змін.

Проте, відповідач борг за рішенням суду не сплатив ні в добровільному, ні в примусовому порядку. Отже, відповідач покладені на нього судовим рішенням зобов'язання належним чином не виконав, а також враховуючи той факт, що виконання в примусовому порядку рішення суду, яким стягнута грошова сума, не припиняє правовідносин сторін щодо повернення грошових коштів, що за своєю правовою природою є грошовим зобов'язанням, і не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, тому відповідно до вимог чинного законодавства, можливе стягнення з відповідача на користь позивача суми інфляційних витрат та 3% річних від простроченої суми, оскільки відповідачем було прострочено виконання грошового зобов'язання.

29.05.2014 року винесена постанова про повернення виконавчого листа стягувачеві (без виконання) на підставі того, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення.

Позивач вважає, що має право вимагати від відповідача виконання грошового зобов'язання, встановленого рішенням суду від 19.06.2012 року по справі № 801/4430/2012 за договором позики належним чином, рішення набрало законної сили 26.09.2012 року.

Посилаючись на вказані обставини, остаточно уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просив суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь: на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних в сумі 1 707 грн., інфляційні втрати - 24 606,063 грн.; на підставі ст.ст. 536, 1048 ЦК України відсотки за користування чужими грошима у розмірі 14 273,49 грн.; на підставі ст.ст. 533, 1049 ЦК України різницю між вже стягнутою рішенням суду та реальною вартістю зобов'язання в розмірі 27 067,66 грн., та судові витрати.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 червня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 інфляційні втрати та проценти за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 15.11.2013 року по 14.11.2016 року в розмірі 13 137,15 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 551,20 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

ОСОБА_4 рішення суду не оскаржив.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Згідно апеляційної скарги ОСОБА_3 оскаржує рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з нього інфляційних втрат та процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 15.11.2013 року по 14.11.2016 року в розмірі 13 137,15 грн., а тому апеляційний суд відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.06.2012 року, яке набрало законної сили 26.09.2012 року, було стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики від 23 березня 2009 року у розмірі 11 979 грн. та судовий збір у сумі 214,60 грн. (а.с. 9-10,11-12).

06.11.2012 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області було видано виконавчий лист відповідно до вищевказаного судового рішення, 07.11.2012 року позивачем була подана заява до відділу державної виконавчої служби про примусове виконання рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.06.2012 року. На підставі цієї заяви була винесена постанова від 09.11.2012 року про відкриття виконавчого провадження (а.с. 68, 69).

Відповідно до постанови державного виконавця від 29.05.2014 року виконавчий лист був повернутий стягувачеві - ОСОБА_4 без виконання у зв'язку з відсутністю у боржника - ОСОБА_3 майна, на яке може бути звернуто стягнення (а.с. 70).

Отже, судом встановлено, що на час ухвалення оскаржуваного рішення вищевказане рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.06.2012 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 боргу у розмірі 11 979 грн. не виконано.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних витрат в межах строку загальної позовної давності, оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування вказаних витрат є грошовим зобов'язанням і вважається особливим засобом відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання та способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) за користування грошовими коштами.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів і в повній мірі відповідає вимогам закону.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 ЦК України.

Так, у частині п'ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції, установивши, що рішенням суду з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 стягнуто борг у сумі 11 979 грн., і таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобов'язанням, дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності між сторонами грошових зобов'язань, які відповідач належним чином не виконує, що дає підстави для стягнення на користь позивача інфляційних витрат та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов'язання, в межах строку загальної позовної давності, оскільки боржник зобов'язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми.

Доводи апеляційної скарги про необхідність відмови у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності звернення до суду з позовом, є повторенням обставин, якими відповідач обґрунтовував свої заперечення проти позову, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки. Оскільки кошти, які були стягнуті вищевказаним рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.06.2012 року повернуті не були, інфляційні витрати та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов'язання, підлягають стягненню з відповідача у межах строку загальної позовної давності.

Всі інші викладені в апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Решта доказів та обставин, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування і задоволення апеляційної скарги.

Крім того, у разі відмови ОСОБА_3 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію судових витрат, понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 червня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: