Справа № 509/3669/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарях Черкасові Д.Г., Задеряка Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Кредитної спілки «Каса», за участю 3-ої особи ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та поновлення права власності та за позовом 3-ої особи з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та Кредитної спілки «Каса» про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

4 жовтня 2016 року, ОСОБА_1 звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, визнати недійсним з моменту укладення нотаріально-посвідчений договір купівлі-продажу від 18.11.2015 р. (реєстр. № 2320), відповідно до якого вона продала, а покупець ОСОБА_2, в інтересах та від імені якого діяв його представник ОСОБА_4 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1, ж/м «Дружний», с. Мізікевича, Овідіопольського району Одеської області, яка належала їй на праві власності, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Овідіопольського РУЮ в Одеській області від 30.12.2013 р. (індексний номер 15711411), дублікат якого виданий 29.10.2015 р. (індексний номер 46557620) і право власності на яку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.12.2013 р., номер запису про право власності 4141135, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна № 37, витяг № 46644608 з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.10.2015 р. та поновити її право власності на вказану спірну квартиру, мотивуючи це тим, що вказаний договір вона ніколи не укладала і не підписувала, а про вказаний правочин їй стало випадково відомо в квітні 2016 р. під час отримання нею кредиту у КС «Каса» за кредитним договором № КСКНП-00465 від 18.11.2015 р. строком на 1 рік на суму 1050000 грн. для ремонту нерухомості, який, згідно ч. 3 кредитного договору був забезпечений нотаріально посвідчений іпотечним договором від 18.11.2015 р. (реєстр. № 2322), який вона також ніколи не укладала, вказуючи при цьому, що після продажу спірної квартири, було укладено договір іпотеки між відповідачем ОСОБА_2 на КС «Каса», згідно якого ОСОБА_2 нібито був її майновим поручителем, а предметом договору була вищевказана спірна квартира, яку він нібито придбав у неї, хоча ніякої згоди на продаж квартири вона не надавала і вказаний правочин з нею не обговорювався.

В судовому засіданні позивачка повністю підтримала свій позов та просила його задовольнити.

Представники відповідачів ОСОБА_2 та КС «Каса» позов не визнали повністю з підстав його безпідставності, надуманості і необґрунтованості і з мотивів, викладених у письмових запереченнях на позов.

Представники 3-ої особи ОСОБА_3 позов визнали частково, в частині визнання недійсним з моменту укладення нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу від 18.11.2015 р. (реєстр. № 2320), відповідно до якого ОСОБА_5 продала, а покупець ОСОБА_2, в інтересах та від імені якого діяв його представник ОСОБА_4 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1, ж/м «Дружний», с. Мізікевича, Овідіопольського району Одеської області та не визнали позов в частині поновлення прав власності ОСОБА_1 на спірну квартиру, звернувшись до суду з позовом 3-ої особи з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_3, в якому просили суд, визнати за ОСОБА_3 право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1, ж/м «Дружний», с. Мізікевича, Овідіопольського району Одеської області, мотивуючи це тим, що спірна квартира була придбана ОСОБА_1 за особисті гроші ОСОБА_3, яка тривалий час працювала у Німеччині та мала на 2013 рік певні грошові накопичення, які мара намір вкласти в нерухомість в Україні, однак у звязку з тим, що у неї на час придбання ОСОБА_1і. спірної квартири був старий паспорт громадянки СРСР, вона не мала змоги оформити своє право власності на спірну квартиру та зареєструвати своє право власності на вказану квартиру, а тому усно домовилась зі своєю родичкою ОСОБА_1, що остання, за особисті кошти ОСОБА_3 придбає для неї вищевказану квартиру, а після отримання нею паспорта громадянки України, вказана квартира, за усною домовленістю між нею та ОСОБА_1 буде переоформлена на імя ОСОБА_3, що не було зроблено у звязку з невиконанням ОСОБА_1 своїх усних зобовязань і яка потайки від неї взяла кредит у КС «Каса», в забезпечення якого повинна була укласти договір іпотеки вказаної спірної квартири, яка потайки була продана ОСОБА_2

Відповідачка ОСОБА_1 позов 3-ої особи ОСОБА_3 не визнала повністю, вважаючи себе законною власницею спірної квартири.

Представники відповідачів ОСОБА_2 та КС «Каса» позов 3-ої особи ОСОБА_3 не визнали повністю з підстав його безпідставності і необґрунтованості, мотивуючи відсутністю будь-яких законних прав ОСОБА_3, яка не була стороною договорів на спірну квартиру.

Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши матеріали справи та додатково надані докази, суд вважає, що в задоволенні обох позовів слід відмовити з наступних підстав.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати.

Статтями 627-629,638,639 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обовязковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є : умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми.

Згідно із ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Дво чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін.

Умовами статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України передбачено правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Умовами ст. 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину

Частина 1 п. 3 ст. 208 ЦК України зазначають у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Стаття 209 ЦК України передбачає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу.

Виходячи з приписів ст. 215 ЦК України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтями 216-217 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорюваних окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Стаття 235 ЦК України передбачає удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Статтею 627 ЦК України передбачено відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до умов статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Статті 626-629,632,641,651,655,657,658,662,664 ЦК України передбачають - договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом - належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар, який вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Пунктами 7,20,25 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Виконання чи невиконання сторонами зобовязань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї сторони зі сторони правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину - не має істотного значення.

Суд встановив, що згідно нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу від 18.11.2015 р. (реєстр. № 2320), ОСОБА_1 продала, а покупець ОСОБА_2, в інтересах та від імені якого діяв його представник ОСОБА_4 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1, ж/м «Дружний», с. Мізікевича, Овідіопольського району Одеської області, яка належала ОСОБА_1 на праві власності, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Овідіопольського РУЮ в Одеській області від 30.12.2013 р. (індексний номер 15711411), дублікат якого виданий 29.10.2015 р. (індексний номер 46557620) і право власності на яку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.12.2013 р., номер запису про право власності 4141135, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна № 37, витяг № 46644608 з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.10.2015 р. (а.с. 89-101,104-106,110-112,117-122).

Вказаний договір був підписаний обома сторонами правочину, як ОСОБА_1, так і ОСОБА_4, який діяв від імені та в інтересах покупця ОСОБА_2 Особи громадян, які підписали договір встановлено нотаріусом, їх дієздатність, а також повноваження представника та належність ОСОБА_1 відчужуваної квартири перевірено нотаріусом, у присутності якого договір підписано (а.с. 92).

При чому, згідно п. 2 вказаного договору, за домовленістю сторін продаж квартири здійснено за 490767 грн., які продавець ОСОБА_1 одержала від представника покупця ОСОБА_2 ОСОБА_4 повністю до підписання цього договору і своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру, а також відсутність будь-яких претензій фінансового характеру щодо розрахунку. Сторони свідчать, що вищезазначена сума є дійсною продажною вартістю квартири. Розрахунок проведений повністю, будь-яких претензій у жодної із сторін немає. Сторони нотаріусом попереджені про відповідальність та правові наслідки укриття дійсної продажної вартості ціни квартири.

В п. 4.1 нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу вказано, що продавець, ОСОБА_1 гарантує, що вона є повноправним та законним власником квартири, незастережених недоліків, які значно знижують цінність або можливість використання за цільовим призначенням зазначеної в цьому договорі квартири немає, від покупця не приховано обставин, які мають істотне значення для цього договору, до укладення цього договору квартира іншим особам не відчужена та під забороною чи арештом і в заставі, в тому числі податковій заставі не перебуває, боргом за ЖКП не обтяжена, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передана, щодо квартири відсутні судові спори, сервітути відсутні, неповнолітні або малолітні діти або недієздатні чи обмежено дієздатні особи в цій квартирі не зареєстровані та не проживають, право власності або право користування цією квартирою неповнолітні або малолітні діти або недієздатні чи обмежено дієздатні особи не мають, внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, а також будь-яких прав у третіх осіб щодо квартири немає, а також зазначено, що договір не укладається під впливом тяжкої для продавця обставини, квартира знаходиться у стані повністю придатному для використання її за цільовим призначенням і передається покупцю в день підписання цього договору.

Пунктом 4.3 договору ОСОБА_1 доводить до відома представника покупця, що згадана в договорі квартира є її особистою приватною власністю, оскільки придбана нею поза шлюбом за особисті кошти. Особи, які могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужувану квартиру (чи на її частку) як на спільне сумісне майно, в тому числі і відповідно до ст.ст. 60,74,97 СК України відсутні (а.с. 90).

Пункти 6-8 вказаного договору вказують на те, що сторони свідчать, що цей договір не носить характеру фіктивного, удаваного чи зловмисного правочину, а також свідчать, що у тексті договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу квартири. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення. Сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим, відповідає їхній внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Сторони своїми підписами підтверджують однакове розуміння значення умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін та відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину (а.с. 91).

Своїми письмовими заявами з особистими підписами на імя нотаріуса від 18.11.2015 р., ОСОБА_1 заявляє, зокрема, що вищезгадана квартира не є спільною сумісною власністю, а є її особистою приватною власністю, оскільки придбана нею поза шлюбом за особисті кошти. Особи, які могли постановити питання про визнання за ними права власності на відчужувану квартиру (чи її частку) як на спільне сумісне майно, у тому числі і відповідно до ст.ст. 60,74,97 СК України - відсутні (а.с. 103,107).

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтвердила суду, що дійсно підписувала вказані заяви своєю рукою, які вона писала та подала на імя нотаріуса. Однак, зазначила, що у вищевказаному договорі купівлі-продажу спірної квартири стоїть не її підпис і такого договору вона не укладала.

При чому, на пропозицію суду щодо необхідності призначення відповідної почеркознавчої експертизи справжності її підписів чи іншої особи з наслідуванням її підпису, як у оспорюваному договорі, так і у вищевказаних заявах позивачка ОСОБА_1 категорично відмовилася.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого та справедливого по ній рішення - неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Отже, подавши свої докази, додані до позову, вважаючи їх достатніми для вирішення справи по суті - позивачка ОСОБА_1 реалізувала своє право на доказування, так як ст. 60 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, як це прямо передбачено ст.ст. 27,46 ЦПК України).

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (в даному випадку представниками відповідачів, які заперечували проти задоволення позову ОСОБА_1І.).

Суд - безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказів. В разі наявності труднощів у сторін щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, вони можуть скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів, а суд, в свою чергу всебічно сприяє у зборі цих доказів, від чого відмовився представник позивача з підстав описаних вище.

Для зясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, суд відповідно до статей 143, 144 ЦПК призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

На виконання приписів ч. 4 ст. 10 ЦПК України - суд сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи : роз'яснив позивачці про її права та обов'язки, попередивши про обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

Оскільки з'ясування питання обґрунтованості даного позову можливе тільки із застосуванням спеціальних експертних знань в області почеркознавства, які необхідні для вирішення справи по суті, з підстав описаних вище, від чого відмовилася позивачка ОСОБА_1 і не заявляла самостійно клопотання про призначення почеркознавчої експертизи справжності її підпису, наполягаючи на тому, що укладала і не підписувала оспорюваний договір купівлі-продажу, за таких обставин суд вважає, що позивачка ОСОБА_1 жодним чином, без надання належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 57-60 ЦПК України - не довела суду ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування свого позову.

Суд зясував і це було підтверджено представницею відповідача ОСОБА_2, що в подальшому, покупець спірної квартири ОСОБА_2 належним чином зареєстрував своє право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1, ж/м «Дружний», с. Мізікевича, Овідіопольського району Одеської області, отримавши витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 47900633 від 18.11.2015 р., реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 37, номер запису про право власності 12108764 (а.с. 122).

Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що оспорюваний нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 18.11.2015 р. (реєстр. № 2320), згідно якого ОСОБА_1 продала, а покупець ОСОБА_2, в інтересах та від імені якого діяв його представник ОСОБА_4 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1, ж/м «Дружний», с. Мізікевича, Овідіопольського району Одеської області був укладений у відповідності до вищезазначених норм ЦК України і підписаний саме ОСОБА_1 При чому, сторони договору досягли всіх істотних умов договору, про що було вказано вище і зазначено у тексті самого договору, між сторонами була визначена реальна вартість відчужуваної квартири у розмірі 490767 грн., які продавець ОСОБА_1 отримала повністю до підписання договору і спірна квартира перейшла у власність ОСОБА_2 з моменту укладення оспорюваного договору, про що було вказано у тексті самого договору нотаріусом, і який у відповідності до норм законодавства (ст. 331 ЦК України) зареєстрував своє право власності на спірне нерухоме майно, у звязку з чим, суд вважає, що в задоволенні безпідставного позову ОСОБА_1 слід відмовити повністю з підстав, описаних вище.

Суд вважає безпідставними посилання позивачки на те, що у спірній квартирі вона проживала з малолітньою донькою, адже вказане повністю спростовується вищевказаною заявою ОСОБА_1 на імя нотаріуса від 18.11.2015 р., в якій вона підтвердила нотаріусу, що жодні малолітні чи недієздатні, обмежено недієздатні особи у вказаній квартирі не зареєстровані та не проживають, а тому ніяких прав малолітньої дитини вищевказаним договором купівлі-продажу порушені не були (а.с. 107).

Як встановив суд, в день укладення вищевказаного договору купівлі-продажу від 18.11.2015 р., між ОСОБА_1 та КС «Каса» був укладений кредитний договір № КСКНП-00465 від 18.11.2015 р. строком на 1 рік на суму 1050000 грн., які КС «Каса» надали, а ОСОБА_1 отримала для ремонту нерухомості (а.с. 10-12).

В цей же день, 18.11.2015 р. між ОСОБА_2, в інтересах та від імені якого діяв ОСОБА_4, як майновим поручителем (іпотекодавцем) позичальниці ОСОБА_1 та КС «Каса» був укладений нотаріально посвідчений іпотечний договір (реєстр. № 2322), відповідно до умов якого, ОСОБА_2, як іпотекодавець і майновий поручитель з метою забезпечення повного виконання зобовязань ОСОБА_1 за кредитним договором № КСКНП-00465 від 18.11.2015 р. - передав в іпотеку КС «Каса» квартиру АДРЕСА_1, ж/м «Дружний», с. Мізікевича, Овідіопольського району Одеської області, яка належить йому на праві власності згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 47900633 від 18.11.2015 р., реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 37, номер запису про право власності 12108764 (а.с. 19-24).

Таким чином, суд вважає, що вищевказаний іпотечний договір також був укладений у відповідності до норм чинного законодавства, і який у резолютивній частині позову ОСОБА_1 не просила визнати його недійсним, вказавши про це у змісті свого позову, а тому, враховуючи вимоги ст.ст. 10,11 ЦПК України, згідно яких суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі, судом не розглядалась у судових засіданнях позовна вимога про визнання недійсним договору іпотеки від 18.11.2015 р., як така, що не заявлялась ОСОБА_1 і не була предметом розгляду.

Як було встановив суд 3-тя особа з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_3 взагалі не є стороною договору купівлі-продажу, і як підтвердили в судовому засіданні її представники, вона ніколи не реєструвала своє право власності на вищевказану спірну квартиру, яка була зареєстрована на імя ОСОБА_1, яка, як законний власник продала її ОСОБА_2, а тому, суд вважає, що жодні законні права та інтереси ОСОБА_3 при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу від 18.11.2015 р. не були порушені, вона не була стороною договору, а посилання представників ОСОБА_3 на те, що вона нібито заробляла гроші за кордоном (у Німеччині) для начебто придбання спірної квартири є голослівними і не підтвердженими жодними належними та допустимими доказами згідно ст.ст. 57-60 ЦПК України і такими, що не мають правового значення для вирішення справи по суті, є суто сімейними відносинами між самою ОСОБА_3 та її донькою ОСОБА_1 з приводу продажу останньою спірної квартири.

На думку суду є голослівними і хибними твердження представників ОСОБА_3 про нібито усну домовленість між нею та ОСОБА_1 з приводу тимчасового оформлення права власності на спірну квартиру на ОСОБА_1, яка начебто в подальшому була повинна переоформити квартиру на імя ОСОБА_3 після отримання нею паспорта громадянки України, що жодним чином не спростовує факту належності ОСОБА_1 на час укладення договору купівлі-продажу права власності на спірну квартиру і її законного права продажу квартири з підстав, описаних вище і відповідно відсутністю будь-яких законних прав

Таким чином, суд вважає, що в задоволенні безпідставного позову ОСОБА_3 слід відмовити.

З урахуванням викладеного та відсутністю жодних належних та допустимих доказів ненаданих як позивачкою ОСОБА_1 за своїм позовом, так і 3-ою особою з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_3 щодо недійсності оспорюваного правочину договору купівлі-продажу та права власності останньої на спірну квартиру та доказів існування в діях відповідачів ОСОБА_2 та КС «Каса» жодних протиправних чи незаконних дій з їх боку по відношенню до позивачки ОСОБА_1 під час слухання справи судом не встановлено, а детальне дослідження в судовому засіданні оспорюваного договору купівлі-продажу на законність набуття права власності квартиру за яким було зареєстровано за ОСОБА_2, дає суду підстави вважати, що вчинений між сторонами правочин відбувався у відповідності до чинного законодавства України, в добровільному порядку, за їхньою пропозицією та за їхнім бажанням, їхнє волевиявлення було вільним та сторони досягли всіх істотних умов договору купівлі-продажу, а ОСОБА_2, як законний власник квартири, в подальшому на звій розсуд може розпорядитися свої майном, що він і зробив передавши квартиру в іпотеку КС «Каса».

Згідно ч. 6 ст. 154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. На підставі викладеного, суд вважає необхідним скасувати заходи забезпечення позову застосовані ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 07.10.2016 р. у виді накладення арешту на квартиру, яка знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Дружний», АДРЕСА_2 та заборони ОСОБА_2 та будь-яким уповноваженим особам вчиняти будь-які дії щодо реєстрації та вселення в квартиру, яка знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Дружний», АДРЕСА_2 (індексний номер : 31859263 від 13.10.2016 р., номер запису про обтяження : 16892123 від 13.10.2016 р.).

Керуючись ст. ст. 10,11,57-60,154,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст. 6,202-205,208-210,215,218,235,626-629,640,655-658,662,664 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд,

В И Р І Ш И В :

1.В задоволенні обох позовів ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Кредитної спілки «Каса», за участю 3-ої особи ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та поновлення права власності та 3-ої особи з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та Кредитної спілки «Каса» про визнання права власності відмовити ;

2.Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 07.10.2016 р. у виді накладення арешту на квартиру, яка знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Дружний», АДРЕСА_2 та заборони ОСОБА_2 та будь-яким уповноваженим особам вчиняти будь-які дії щодо реєстрації та вселення в квартиру, яка знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Дружний», АДРЕСА_2 (індексний номер : 31859263 від 13.10.2016 р., номер запису про обтяження : 16892123 від 13.10.2016 р.) скасувати.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя Гандзій Д.М.