Справа №487/1455/17 15.08.2017 15.08.2017
Провадження №22-ц/784/1777/17
Справа № 487/1455/17
Провадження № 22-ц/784/1777/17 Головуючий першої інстанції: Біцюк А.В.
Категорія: 59 Суддя-доповідач апеляційного суду: Базовкіна Т.М.
У Х В А Л А

Іменем України

15 серпня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Лептугою С.С.

за участі представника позивача - Кушнір А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засідання в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою

Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду

України м. Миколаєва Миколаївської області

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 червня 2017 року по справі за позовом Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області до ОСОБА_3 про стягнення надмірно виплаченої пенсії,

в с т а н о в и л а :

У березні 2017 р. Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва (далі - УПФУ) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення надмірно виплаченої пенсії.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що відповідач перебуває на обліку та отримувала в УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва пенсію за віком і на час призначення пенсії відповідача було попереджено про необхідність повідомлення будь-яких обставин, що впливають на призначення та розмір пенсії, проте такі вимоги нею виконано не було. Під час проведення верифікації одержувачів пенсій в рамках верифікації одержувачів соціальних виплат, управлінням отримано інформацію про недійсність паспорту ОСОБА_3 з 01 серпня 2003 р., оскільки його було знищено у зв'язку із виїздом ОСОБА_3 на постійне місце проживання за межі України, а також про зняття її з реєстраційного обліку 10 липня 2003 р. з адреси: АДРЕСА_1 та отриманням нею 17 липня 2003 р. паспорта громадянина України для виїзду за кордон зі штампом «Постійне проживання - Німеччина».

Враховуючи наведене, рішенням УПФУ від 04 січня 2017 р. №1/7 виплату пенсії ОСОБА_3 припинено з 01 січня 2017 р. до з'ясування обставин.

В зв'язку з вищевикладеним, а також через відсутність договору між Україною та Федеративною Республікою Німеччина, позивач вважає, що ОСОБА_3 після виїзду за межі України не мала права на отримання пенсії, а тому за період з 01 серпня 2003 р. по 31 грудня 2016 р. внаслідок зловживань з боку відповідача виникла переплата пенсії в розмірі 127 704 грн. 64 коп., а тому просить суд стягнути вищезазначену суму надміру отриманої пенсії.

Ухвалою Заводського суду м. Миколаєва від 20 квітня 2017 р. Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва замінено на його правонаступника - Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, підтвердила фактичні обставини, що викладені у позовній заяві. Вказала, що виплата надміру виплаченої пенсії виникла через вину відповідачки, оскільки вона не повідомила, що виїжджає за кордон на постійне місце проживання. Посилаючись на неправомірність дій відповідачки, просила у повному обсязі задовольнити позов.

Відповідачка в судове засідання не з'явилася, повідомлялася про розгляд справи належним чином через оголошення в пресі, причини неявки суду не повідомила.

Рішенням Заводського суду м. Миколаєва від 21 червня 2017 р. в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі УПФУ вказує, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального права, судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи і просить його скасувати, ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на обліку в Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва та отримувала пенсію за віком з 19 квітня 1993 р. відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на підставі заяви від 17 червня 1993 р.

При наданні документів для призначення пенсії ОСОБА_3 було надано паспорт громадянина України серії ЕО 273634, виданого Центральним РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 13 березня 1997 р.

При поданні заяви про призначення пенсії відповідача було попереджено про необхідність повідомляти УПФУ про зміни, що викликають зміну розміру виплачуваної пенсії.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції чинній на момент призначення відповідачу пенсії) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення чоловіками 60 років, жінками - 55 років та наявності страхового стажу не менше п'яти років.

Відповідно до ст. 102 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» пенсіонери зобов'язані повідомляти органу, що призначає пенсії про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. У разі невиконання цього обов'язку і одержання у зв'язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу, що призначає пенсії, заподіяну шкоду.

У листі від 22 грудня 2016 р. №2/1-8366 Центрального РВ міста Миколаєва управління Державної Міграційної служби України в Миколаївській області зазначено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 була документована 13 березня 1997 р. Центральним РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області паспортом громадянина України серії НОМЕР_1. В теперішній час згідно обліків Центрального РВ в м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області зазначений паспорт на ім'я ОСОБА_3 не є дійсним, так як згідно повідомлення Заводського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області за Ф-14 від 14 липня 2003 р. вказаний паспорт був знищений у зв'язку з виїздом ОСОБА_3 на постійне місце проживання за межі України.

Згідно відповіді Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області за №21070 від 22 грудня 2016 р., ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, оформлювала виїзд на постійне місце проживання в Німеччину та знята з реєстраційного обліку 10 липня 2003 р. з адреси: АДРЕСА_1. Вищезгадана особа 17 липня 2003 р. отримала паспорт громадянина України для виїзду за кордон зі штампом «Постійне проживання - Німеччина».

У зв'язку з вказаними обставинами УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва було прийнято рішення №1/7 від 04 січня 2017 р. про припинення виплати пенсії ОСОБА_3, починаючи з 01 січня 2017 р. для з'ясування обставин.

Відповідно до розрахунку переплати, здійсненого УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва, ОСОБА_3 за період з серпня 2003 року по грудень 2016 року було надміру виплачено пенсію в розмірі 127 704 грн. 64 коп.

Статтею 49 Закону України» № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ( тут і далі у редакції закону, який діяв на час виїзду відповідачки за межі України) передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV суми пенсії, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання недостовірних даних чи їх приховання, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 р. пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 р., у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 р. № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди України мають застосувати Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Правильно встановивши фактичні обставини справи, давши їм належну оцінку, суд з огляду на наведені положення закону, врахувавши рішення Конституційного Суду України, норми Конвенції та рішення Європейського суду з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», в якому при аналогічних фактичних обставинах було встановлено порушення Україною прав заявника на отримання пенсії в Україні незалежно від зміни місця проживання, гарантованих ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, дійшов вірного висновку про те, що виїзд відповідачки на постійне місце проживання за межі України не є підставою для припинення виплати їй пенсії, а тому обґрунтовано відмовив у позові.

Також суд правильно вважав, що позивачем у встановленому порядку не надано доказів на підтвердження зловживання з боку відповідача, надання останньою недостовірної інформації під час оформлення права на пенсію, оскільки виплата пенсії відповідачу здійснювалась на підставі тих даних, які було надано до управління Пенсійного фонду України і які відповідали її праву на призначення пенсії за віком.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності отримання ОСОБА_3 пенсії з 01 серпня 2003 р. (після виїзду пенсіонера за кордон) не заслуговують на увагу.

Так, як було зазначено вище, таке твердження позивача є порушенням положень ст. 14 Конвенції, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою, оскільки отримання відповідачкою пенсії ставиться в залежність від місця проживання, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном, а за такого положення закону щодо обмеження права відповідачки на отримання пенсії після виїзду на постійне місце проживання до іншої держави, не можуть бути застосовані через їх невідповідність положенням Конвенції (ч. 5 ст. 9 ЦПК України).

Більш того, невідповідність наведених положень пенсійного законодавства вимогам Конституції України встановлена Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 р. Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

При цьому невнесення в повному обсязі відповідних змін до законодавчих актів України не відновлює дію положень, які втратили чинність на підставі рішення Конституційного Суду України.

За такого колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області відхилити, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сил з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська