Ухвала

іменем україни

19 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Більськовільської сільської ради про визнання права власності на спадщину, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 16 травня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 27 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду із указаним позовом, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла її мати ОСОБА_5, за життя останньою було складено заповіт, відповідно до якого вона заповіла їй житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Вказувала на те, що після смерті матері вона фактично прийняла спадщину, жодних претензій стосовно успадкованого майна до неї ніхто не мав.

Разом з тим, маючи намір оформити право власності на спадкове майно, вона звернулась до Кузнецовської міської державної нотаріальної контори Рівненької області, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено у зв'язку із відсутності правовстановлюючих документів на вищевказаний житловий будинок.

Посилаючись на наведене, просила визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 16 травня 2013 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок та інші господарські будівлі, розташовані по АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 27 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 16 травня 2013 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Більськовільською сільською радою Володимирецького району Рівненської області 02 жовтня 2012 року.

Згідно з заповітом, посвідченим секретарем Більськовільської сільської ради Володимирецького району Рівненської області 04 лютого 1989 року, ОСОБА_5 усе своє майно заповіла ОСОБА_3

Відповідно до довідки Комунального підприємства «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» від 07 березня 2013 року за адресою АДРЕСА_1 нерухомого майна не зареєстровано.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_4 є сином померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 та рідним братом позивача.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що спірний житловий будинок збудований у 1948 році, на відведеній для цього земельній ділянці у відповідності до дозволу органів місцевого самоврядування і набув статусу майна з часу завершення будівництва, оскільки цивільне законодавство, що діяло в той час, не передбачало обов'язкової реєстрації речових прав на житловий будинок, а тому ОСОБА_5 та позивач правомірно набули право власності на нього.

Враховуючи наведене, суди попередніх інстанцій, керуючись положеннями ст. ст. 177, 178, 1218 ЦК України, виходили з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 та залишаючи без змін рішення районного суду, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_4 не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин прийняття спадщини шляхом звернення до нотаріальної контори або за інших обставин, зокрема, проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

При цьому апеляційним судом зазначено, що на час відкриття спадщини ОСОБА_4 не досяг пенсійного віку, а саме 60 років, у зв'язку із чим не має права на обов'язкову частку у спадщині після смерті матері на підставі ч. 1 ст. 1241 ЦК України.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261−1265 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 1241 ЦК України право на обов'язкову частку в спадщині мають право: малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Переглядаючи рішення районного суду за апеляційною скаргою ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції встановив, що він народився 06 січня 1955 року, мати останнього померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, а отже на час відкриття спадщини він не досяг шестидесятирічного віку, що на підставі ст. 1241 ЦК України могло дати йому право на обов'язкову частку у спадщині.

Разом з тим, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 1241 ЦК України зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абз. 1 ч. 1 ст. 1241 ЦК України щодо права на обов'язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях ч. 3 ст. 75 СК України, яка відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III груп, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний».

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах.

Тобто для осіб, які мають право на пільгову пенсію, пенсійний вік скорочений.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, одержує пенсію за віком з 07 січня 2009 року (а. с. 41).

Вказана обставина залишилась поза увагою апеляційного суду.

Крім того, відповідно до положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Разом з тим, судами не встановлено, чи фактично проживала позивач ОСОБА_3 зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, як і не встановлено коло осіб, які могли проживати зі спадкоємцем на час прийняття спадщини та при цьому мати обов'язкову частку на неї.

Згідно положень ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Як роз'яснено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України , а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини, а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства).

Відповідно до ч. 6 ст. 130 ЦПК України, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному ч. 3 цієї статті, суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу у своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 119 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, дійсно саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Проте суд, як державний орган, на який покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов'язаний визначити суб'єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів (ст. 33 ЦПК України).

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір про визнання за ОСОБА_3 права власності на житловий будинок та господарські споруди, у порушення вимог ч. 6 ст. 130, ст.ст. 214, 215 ЦПК України, на зазначені положення закону уваги не звернув, не вирішив питання про склад осіб, які беруть участь у справі, оскільки ОСОБА_4 до участі у справі залучений не був, хоча ухвалені у справі судові рішення можуть вплинути на його права та обов'язки.

Апеляційний суд, переглядаючи справу, вищевказані порушення судом першої інстанції норм процесуального права залишив поза увагою.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 16 травня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 27 липня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська