Справа № 361/3326/16-ц Головуючий у І інстанції Петришин Н. М.
Провадження № 22-ц/780/2149/17 Доповідач у 2 інстанції Березовенко Р. В.
Категорія 45 11.04.2017
УХВАЛА

Іменем України

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого:Березовенко Р.В.,
суддів:Волохова Л.А., Олійника В.І.,
при секретарі:Спеней І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ОСОБА_6 звернувся із позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та виселення.

В обґрунтування позову вказував, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок разом з надвірними будівлями та земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Право власності у нього виникло на підставі договору дарування ? частини будинку від 29 травня 1998 року та договору дарування ? частини будинку від 25 січня 2014 року, договору дарування земельної ділянки від 31 жовтня 2013 року.

У вищевказаному будинку зареєстрована та проживає ОСОБА_5, однак, остання не є членом сім'ї позивача та ніколи нею не була. Сторони не ведуть спільне господарство, разом не проживають і навіть не спілкуються. Відповідач користується даним будинком без будь-яких на те правових підстав, договір найму/оренди житлового будинку з позивачем не укладався.

Відповідач є донькою колишньої дружини ОСОБА_7 (рідний дядько позивача) і мала право проживання у даному будинку, коли ? частина будинку належала ОСОБА_7

З 25 січня 2014 року ОСОБА_7 подарував позивачу належну йому частину спірного будинку, і з цього часу позивач став повноцінним власником будинку АДРЕСА_1.

Вказував, що право користування житловим приміщенням у будинку для відповідача є похідним від права колишнього чоловіка її матері на частину цього будинку, а тому припинення права власності на житло тягне за собою, відповідно, втрату особою і похідного права користування житловим приміщенням в цьому будинку.

Відповідач добровільно звільнити будинок категорично відмовляється, займає житлові кімнати в яких проживає, чим вчиняє перешкоди у користуванні належним позивачу будинком. Через те, що у будинку проживають чужі люди, з якими позивача не пов'язують жодні стосунки, у тому числі, родинні, останній позбавлений можливості проживати разом зі своєю сім'єю у власному будинку.

Просив визнати останню такою, що втратила право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та виселити ОСОБА_5 із вказаного будинку.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 жовтня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житлом, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові ОСОБА_6, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1, про що свідчать довідка № 325, видана 15 квітня 2016 року виконавчим комітетом Пухівської сільської ради Броварського району Київської області, та договір дарування ? частини житлового будинку від 25 січня 2014 року.

Зі змісту вищевказаної довідки № 325 вбачається, що у будинку АДРЕСА_1, також, зареєстрована і відповідач ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12).

Наявність реєстрації ОСОБА_5 у спірному будинку підтверджується відомостями адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області від 24 червня 2016 року (а.с. 21).

У ході розгляду справи встановлено, що відповідач проживає та зареєстрована у спірному будинку. До будинку вона вселилася з дозволу колишнього співвласника житла, а саме ОСОБА_7, який на той час володів ? спірного будинку.

25.01.2014 року належну ОСОБА_7 частину будинку він на підставі відповідного договору подарував позивачу.

Інша частина будинку належить ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 29.05.1998 року.

Встановивши вказані обставини суд першої інстанції вказував, що на час розгляду справи позивач є одноособовим власником спірного будинку, а відповідач проживаючи в спірному будинку створює відповідні перешкоди у користування власністю позивачу.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд, виходив з того, що відповідач не є та ніколи не була членом сім'ї позивача в розумінні положень ст. 156 ЖК України. Не може бути визнано її членом сім»ї позивача й за ознакою спільного проживання та ведення спільного господарства, оскільки сторони разом не проживають, спільне господарство не ведуть. А отже, оскільки перехід прав та обов»язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім»ї колишнього власника у випадку зміни власника чинним законодавством не передбачено, то і підстави для користування житлом у спірному бадинку відповідачкою припинили своє існування.

Такі висновку суду першої інстанції є правильними й такими, що відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно до ст. 317 ЦК України, влісникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Стеттєю 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правовий аналіз наведених норм цивільного законодавства України свідчить про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

Установивши вказані обставини, які свідчать про те, що ОСОБА_6 є власником житлового будинку, а відповідач ОСОБА_5, яка не є членом його сім`ї, без належних правових підстав проживає та користується спірним житловим будинком, у зв'язку з чим перешкоджає позивачу у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (ст.212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житлом.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з врахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак припинення права власності особи на будинок припиняє право членів сім'ї на користування цим будинком.

Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника жилого будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Ураховуючи наведене та положення ст.308 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Р.В.Березовенко

Судді: Л.А.Волохов

В.І.Олійник