АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Кириленко Т.В.
№ 22-ц/796/7042/2016 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Міжрегіонального управління Держгеокадастру у м. Херсоні та Автономній Республіці Крим про визнання права власності на земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив визнати за ним право власності земельну ділянку розміром 0,0554 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1.

В мотивування вимог посилався на те, що він є власником вказаної земельної ділянки, що підтверджується актом на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 від 08.08.2005 року.

29.08.2016 року він звернувся із заявою до Міжрегіонального управління Держгеокадастру у м. Херсоні та Автономній Республіці Крим для отримання відомостей про земельну ділянку.

31.08.2016 року відповідач відмовив у наданні відомостей про земельну ділянку у зв'язку із відсутністю даних про неї в Державному земельному кадастрі України.

Зазначав, що відмова відповідача є незаконною, оскільки відмова у видачі витягу з Державного земельного кадастру про таку земельну ділянку має наслідком неможливість реєстрації права власності, що призводить до неможливості розпорядження зазначеним майном.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14.03.2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просив скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції не надав оцінки повідомленню про відмову у наданні відомостей з Державного земельного кадастру від 31.08.2016 року, внаслідок чого дійшов до хибного висновку, що доказів звернення позивачем до відповідача з метою вирішення спірного питання і відмови цьому не надано.

Вважає, що єдиним доказом права власності на земельну ділянку є реєстрація такого права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Сам по собі акт про право власності на земельну ділянку не є документом, який встановлює право власності, оскільки є недостатнім для внесення відомостей про право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки законодавством України передбачено підтвердження відомостей про земельну ділянку з Державного земельного кадастру.

Крім того, знаходження земельної ділянки на території окупованої Автономної Республіки Крим не дає можливості отримати відомості та документи необхідні для усунення відсутності даних про земельну ділянку в ДЗК (дані поземельних книг, розробки технічної з виносу границь земельної ділянки з натури тощо), та додатково вимагає визнання права власності за позивачем, як способу захисту такого права.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити з підстав наведених в ній.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх прав.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що позивач на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 08.08.2005 року є власником земельної ділянки площею 0,0554 га, що розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1. Акт виданий на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 14.03.2002 року та зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 83 (а.с. 8-9).

29.08.2016 року позивач звернувся Міжрегіонального управління Держгеокадастру у м. Херсоні та Автономній Республіці Крим із заявою про отримання відомостей про вказану земельну ділянку.

31.08.2016 pоку Міжрегіональним управлінням Держгеокадастру у м. Херсоні та Автономній Республіці Крим позивачу було відмовлено у наданні відомостей з Державного земельного кадастру про земельну ділянку у зв'язку з відсутністю в кадастрі відомостей про неї (а.с. 10).

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 ставив питання про визнання за ним права власності на вказану земельну ділянку, оскільки він немає іншого способу зареєструвати таке право власності.

Колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, з огляду на таке.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97‒ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст.15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст.16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч.3 ст.16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно з ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов'язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 18.02.2015 року у справі №6-244цс14.

Отже, позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх прав, оскільки положення ст.392 ЦК України не можуть бути застосовані у даній справі.

Частиною 1 ст.131 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Відповідно до ст.125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Державна реєстрація права власності проводиться у відповідності із вимогами статей 18 -20 цього Закону.

Отже, відмова відповідача у наданні витягу з Державного земельного кадастру про таку земельну ділянку у зв'язку з відсутністю у Державному земельному кадастрі таких відомостей не є підставою для звернення до суду із позовом про визнання права власності на таку земельну ділянку.

Суд не підміняє собою інші органи влади, які уповноваженні законодавством для здійснення державної реєстрації нерухомого майна і дані повноваження не входять до компетенції суду.

Крім того, позивач на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку є її власником, а питання її реєстрації у даному випадку не можуть бути вирішенні судом.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді