Справа № 362/1691/15-ц Головуючий у І інстанції Орда О. О.
Провадження № 22-ц/780/2429/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 20.04.2017
УХВАЛА

Іменем України

20 квітня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді Білоконь О.В.,

суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Дзвінківської сільської ради Васильківського району Київської області, Національного університету біоресурсів і природокористування України, Васильківської районної державної адміністрації Київської області, треті особи: Управління Держземагенства у Васильківському районі Київської області, Державна інспекція сільського господарства у Київській області, Київське обласне та по м. Києву управління лісового і мисливського господарства, за участю Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, що діє в інтересах держави в особі Національного університету біоресурсів і природокористування України, про усунення перешкод в приватизації земельної ділянки фізичною особою , -

встановила:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на таке.

Він є співвласником будинку за адресою: вул. Відродження, 4, с. Дзвінкове, Васильківський район, Київська область.

Фактично з 1962 року позивач користується земельною ділянкою площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої біля цього будинку.

У 2013 році позивач звернувся до Дзвінківської сільської ради із заявою про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки у власність, однак рішенням №543 від 20 вересня 2013 року Дзвінківська сільська рада відмовила йому в наданні такого дозволу у звязку з тим, що вказана земельна ділянка знаходиться в постійному користуванні Національного аграрного університету.

Позивач вважає, що відповідачі порушили право позивача на приватизацію вказаної земельної ділянки, передавши її в користування Національного аграрного університету, оскільки позивач не давав згоди на попереднє вилучення у нього земельної ділянки, що перебуває у його користуванні і належить до земель житлової та громадської забудови.

Неодноразово уточнюючи свої позовні вимоги, остаточно позивач просив суд визнати незаконним та скасувати:

- рішення Дзвінківської сільської ради Васильківського району Київської області від 24 березня 2006 року № 202 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок в постійне користування надання Національному аграрному університету (відокремлений підрозділ Боярська лісова дослідна станція) для ведення лісового господарства в межах Дзвінківської сільської ради Васильківського району та передачу в постійне користування земельної ділянки загальною площею 22,8006;

- розпорядження № 936 Васильківської районної державної адміністрації Київської області від 16 квітня 2008 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державного акта та передачі в постійне користування земельної ділянки 4533, 7566 га Національному аграрному університету (відокремлений підрозділ Боярська лісова дослідна станція) для ведення лісового господарства на території Дзвінківської сільської ради, за межами населеного пункту»;

- Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 5,8638 га, виданий Національному аграрному університету серії ЯЯ № 383907, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 06 від 05 вересня 2008 року та його реєстрацію;

- рішення Дзвінківської сільської ради Васильківського району Київської області № 543 від 20 вересня 2013 року та № 839 від 15 травня 2015 року про відмову позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення йому земельної ділянки у власність площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в с.Дзвінкове по вул. Відродження, 4.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішення суду, позивач ОСОБА_2 в особі представника за довіреністю ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, за неповного зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та ухвалити нове про задоволення позову.

В судове засідання до суду апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_2 та його представники за довіреностями ОСОБА_4, ОСОБА_5 не з»явились, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

19 квітня 2017 року до суду надійшла заява від імені представника ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_3, з підписом «Дятел», про перенесення розгляду справи у зв»язку хворобою, однак довідки лікаря чи листка непрацездатності не додано.

Вирішуючи цю заяву, колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у межах строків, встановлених ст. 157 цього Кодексу, у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-якого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому законом порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які визнані судом поважними.

Згідно з частиною другою статті 305 ЦПК неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Отже, ОСОБА_2 та його представники за довіреністю були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, про свідчить зворотні поштові повідомлення та заява від 19 квітня 2017 року ( а.с.123-125, т.2), і суду не надано доказів поважності причин їх відсутності, які б давали суду підстави передбачати наявність об»єктивних, непереборних обставин, які б унеможливили участь ОСОБА_2 або його представників у судовому засіданні.

Враховуючи зазначене, а також наявність у ОСОБА_2, крім ОСОБА_3, ще одного представника за довіреністю ОСОБА_5 ( а.с. 39, т.1), яка взагалі суд не повідомила про причини своєї неявки в судове засідання, колегія суддів не вбачає законних підстав, передбачених ст.ст. 169,191,305 ЦПК України, до задоволення заяви про відкладення розгляду даної справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, що з»явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 1996 року позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_6 приватизували житловий будинок розташований за адресою: с. Дзвінкове, вулиця Відродження 4, Васильківського району, який до цього належав підприємству Боярська лісова дослідна станція.

Рішеннями Дзвінківської сільської ради Васильківського району Київської області № 543 від 20 вересня 2013 року та № 839 від 15 травня 2015 року позивачу відмовлено в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення йому земельної ділянки у власність площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в с. Дзвінкове по вул. Відродження, 4.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач має право власності на житловий будинок розташований на землях лісогосподарського призначення, які перебувають у законному користуванні Національного університету біоресурсів і природокористування України, що виключає можливість для приватизації.

Колегія суддів із вказаними висновками погоджується, оскільки вони є обґрунтованими і відповідають вимогам закону.

У відповідності до положень ч.ч.1,2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом або за результатом аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з пунктом «а» ч.3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян, провадиться у різа одержання земельних ділянок, які перебувають у користуванні.

Матеріали справи не містять даних про те, що з підстав, передбачених законом, у користуванні позивача ОСОБА_2 перебуває земельна ділянка площею 0,2500 га за адресою: вул. Відродження, 4, с. Дзвінкове, Васильківський район, Київська область.

Довідка Національного університету біоресурсів і природокористування України № 487 від 10 квітня 2015 року про те, що житловий будинок ОСОБА_2 по вул. Відродження, 4 в с. Дзвінкове Васильківського району Київської області займає земельну ділянку площею0,55 га, якою позивач користується з 1970 року ( а.с.94, т.1) не є документом , який свідчить про набуття права на землю. оскільки позивача не надав суду відповідне рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про виділення йому у користування відповідної земельної ділянки..

Отже, всупереч вимогам ст.ст. 10, 61 ЦПК України позивач не довів тих обставин, що з 1962 року на законних підставах користується земельною ділянкою площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої біля належного йому будинку, отже, підстави для приватизації землі з підстав, передбачених в порядку, передбаченому п. а ч.3 ст. 116 ЗК України відсутні.

При цьому колегія суддів враховує, що до приватизації займаного житла по вул. Відродження, 4 в с. Дзвінкове Васильківського району Київської області у 1996 році позивач користувався вказаним будинком на умовах найму, який не породжує права на приватизацію земельної ділянки.

Згідно з пунктом «в» ч.3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян, провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим кодексом.

Відповідно до ч.5 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян чи юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішеннями органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування у порядку, визначеному законом.

Встановлено, що земельна ділянка, яку позивач має бажання приватизувати, по вул. Відродження, 4, в с. Дзвінкове, частково знаходиться в межах земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні Національного університету біоресурсів і природокористування України (державний акт серії ЯЯ № 383907 від 5 вересня 2008 року ), а до цього часу перебувала у постійному користуванні Боярської лісової дослідної станції Національного аграрного університету (державний акт серії ІІ-КВ № 002644292 від 30 червня 2004 року) ( а.с. 185, 190, 200-214, т.2).

Оскільки право постійного користування вказаних осіб на частину земельної ділянки не було припинено у передбаченому законом порядку, на час звернення ОСОБА_2 до Дзвінківської сільради про приватизацію земельної ділянки у 2013 році, остання не була вільна, тому відмова органу місцевого самоврядування у приватизації земельної ділянки відповідала приписам ч.5 ст. 116 ЗК України.

Ухвалюючи рішення про відому в позові, суд обґрунтовано виходив з того, що у позивача відсутнє право на землю, яке порушили відповідачі і яке підлягає судовому захисту шляхом визнання незаконними та скасування відповідних рішень органів місцевого самоврядування та державної влади про надання у постійне користування земельної ділянки Національному університету біоресурсів і природокористування України.

Колегія суддів не приймає до уваги також доводи апелянта про неможливість розпорядження своїм майном, а саме спірною земельною ділянкою, оскільки таке право у встановленому законом порядку він не набув.

Посилання позивача на нецільове використання земель Національним університетом біоресурсів і природокористування України, в межах яких знаходиться спірна земельна ділянка, також не можуть бути враховані оскільки не є предметом розгляду даної справи.

Відповідно до ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

З огляду на зазначене не можуть бути враховані доводи апелянта щодо визнання позову відповідачем ОСОБА_7 сільською радою та третьою особою Державною інспекцією сільського господарства, оскільки таке визнання суперечить закону та порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не вирішив позовну вимогу про визнання незаконним та скасування рішення Дзвінківської сільської ради Васильківського району Київської області № 839 від 15 травня 2015 року про відмову позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення йому земельної ділянки у власність, на думку суду, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, а є підставою для винесення додаткового рішення на підставі ст. 220 ЦПК України.

Доводи апелянта про порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки повністю спростовуються зазначеними належними та допустимими доказами по справі.

Інших доводів в обґрунтування апеляційної скарги не апелянт не зазначив.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді :