Справа № 211/2469/14-ц
Провадження № 2/211/17/17
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

14 квітня 2017 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Бардіна О. С.

при секретарі Зоріній С.М.

за участю: представника відповідача ОСОБА_1

за відсутністю: позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

представника ПАТ «СК «ІНГОССТРАХ»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_4 «ПРИВАТБАНК», публічного акціонерного товариства «Страхова Компанія «ІНГОССТРАХ» про визнання недійсними договір про надання кредиту, договір особистого страхування, договір страхування майна,

в с т а н о в и в :

позивач звернулася до суду 15 квітня 2014 року з позовом, вказавши, що 04 серпня 2008 року між нею та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено договір про надання споживчого кредиту № KRKWGA, відповідно до якого вона мала отримати грошові кошти в іноземній валюті в сумі 31434,17 доларів США.

Вказаний договір не відповідає п. 8 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки не містить умов його припинення, а порядок зміни умов договору передбачено лише для зміни відсоткової ставки (п.п. 2.3.1 договору). Ні розділ 2, ні договір взагалі не містить порядку зміни договору, який рахував би інтереси споживача.

Крім того, всупереч п. 3.3. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 р. № 168 (далі Правила), в договорі відсутні сукупна вартість товару в процентному значенні та в грошову виразі у валюті платежу за кредитним договором у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту і не зазначена річна відсоткова ставка кредиту, тільки місячна в п. 7.1. договору.

Таким чином спірний договір не містить всіх необхідних умов, які вимагаються законодавством про захист прав споживачів для договорів споживчого кредитування.

Під час укладення договору було порушено порядок розрахунку та погодження сторонами ціни договору, зокрема встановлення загальної сукупної вартості кредиту та погодження вартості послуг банку. Згідно п. 7 ч.1 ст. 21 Закону «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються у будь-якому разі порушеними, якщо ціну продукції визначено неналежним чином. У той же час ціна є істотною умовою договору споживчого кредитування. Тому у випадку порушення законодавства в частині формування та погодження ціни договору, договір є недійсним в цілому на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 та ст.. 217 ЦК України.

Так, їй в порушення пунтку «д» частини 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не повідомлено банком в письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту та згідно ч. 4 ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів» детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача.

Банком також не виконані вимоги розділу 3 Правил. Пункт 7.1. кредитного договору передбачає сплату відсотків та комісійної винагороди, проте розрахунок його загальної вартості відсутній. При укладенні зазначеного договору споживачу не була повідомлена вся вищезазначена інформація, а тому споживач був позбавлений можливості достеменно оцінити розмір своїх майбутніх витрат, які він буде зобовязаний зробити на виконання договору.

Крім того, кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Проте такий графік всупереч п. 3.2. Правил не було складено.

Отже при укладення договору мали місце порушення законодавства в частині формування та погодження його ціни.

Пункти 4.1 4.7 кредитного договору встановлюють дискримінаційні для споживача умови, які надають банку право вимагати від позичальника достроково виконання зобовязань щодо повернення всієї суми отриманого кредиту, сплати відсотків, комісії та неустойки тощо. Перелік дострокового повернення кредиту визначено ч. 10 ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів», який є вичерпним та не може розширюватися за домовленістю сторін, тим більше на шкоду споживачу. Згідно вказаного Закону банк може вимагати дострокового повернення кредиту лише у випадку затримки позичальником чергових платежів на строк та у розмірах, визначених цим законом, а також іншого істотного порушення позичальником умов договору, в результаті чого банк значною мірою позбавляється того, на що розраховував. Однак в кредитному договорі серед випадків дострокового припинення банком договору є порушення зобовязань передбачених договором, в т.ч. при порушенні цільового використання коштів. При цьому не уточнено, про які саме зобовязання йдеться, тобто слід тлумачити будь-які зобовязання. У порівняні з вимогами ч. 10 ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів» банк суттєво розширив перелік випадків, коли йому надається право вимагати дострокового повернення кредиту навіть за дрібне порушення договору, що є дискримінаційним, несправедливим та незаконним для споживача, ставить його у невигідне становище порівняно з тим, яке він має право згідно законодавства та є підставою для визнання договору недійсним.

До того ж вказаний кредитний договір дає право банку в односторонньому порядку змінити, розірвати чи відмовитися від договору, споживачу такого права не надано.

Пункти 5.2.3, 5.2.10 та 8.6. договору містять дискримінаційні умови розкриття інформації, яка стала відомою банку про клієнта, що дає можливість використати їх на шкоду споживачу. За ними банк отримує можливість передавати інформацію про позичальника та розмір його заборгованості третім особам. Про яку саме інформацію йдеться в договорі не уточнюється, тому можливо зробити припущення, що йдеться про будь-яку інформацію, в тому числі й ту, що становить банківську таємницю. Ці положення є вкрай невигідними для позичальника, однак адекватних важелів впливу та способів запобігання поширенню банком такої інформації споживач не має. Положення про надання банком права на розголошення конфіденційної інформації є незаконними, оскільки банк не має права передавати їх третім особам, зокрема компаніям по роботі з проблемною заборгованістю (колекторським компаніям) у тому числі в рамках процедури відступлення права вимоги, а умови договору про це є несправедливими та недійсними.

Крім того, банк згідно пунктів 2.1., 2.4 та 2.5. Правил зобовязаний був отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з інформацією, передбаченою ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», однак банк не лише не отримав від неї це підтвердження, а навіть письмово не ознайомив, що позбавило її отримати необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про кредит з метою свідомого та правильного вибору. Тому вважає, що дії відповідача є нечесною підприємницькою діяльністю згідно ч. 2 ст. 19 закону України «Про захист прав споживачів», що є підставою для визнання правочину недійсним.

Позичав вважає укладені договори страхування недійсними, оскільки у неї як позичальника немає жодного документу (меморіального ордеру, заяви про видачу готівки, платіжного доручення), які б вказували про перехід права власності на 31434,17 доларів США від банку до запитувача згідно кредитного договору № KRKWGA від 04.08.2008 р. Вона як позичальник зверталася до банку про надання інформації щодо отримання кредиту та розшифровки заборгованості, однак відповіді банку не отримала. При оформлення кредитного договору заявнику не надано примірники договору особистого страхування та договору страхування заставного майна, а тому їй як позичальнику не зрозуміло на яких підставах використано кошти вказані в п. 8.1. саме на сплату страхових платежів. Банк стверджує, що дані кошти використав саме на оплату страхових платежів ЗАТ СК «ІНГОССТРАХ» з яким укладено правочини особистого страхування та страхування майна, однак вона не давала заявки на конвертацію валюти та не підписувала платіжного доручення на перерахування їх підприємству коштів на особисте страхування та страхування предмету застави.

До того ж на договорах страхування міститься лише ксерокопія печатки СК «ІНГОССТРАХ» та нерозбірлива ксерокопія підпису. Ніякої письмової згоди сторін з ним та СК «Ігосстрах» або ПАТ КБ «Приватбанк» на використання факсимільного відтворення підпису та печатки на договорах страхування немає. При укладенні вищевказаних договорів ПАТ «СК «ІНГОССТРАХ» не підтвердив повноваження голови правління, підпис факсимільний, печатка сканована. Тому можна поставити під сумнів факт підписання договору особами, повноваження яких не підтверджено, тому як наслідок спірний договір має бути визнано недійсним, оскільки юридична особа на підставі ст. 92 ЦК України повинна підтвердити цивільну дієздатність.

До того ж позивач вважає страхові тарифи на страхові послуги завищеними і тому є всі підстави вважати їх дискримінаційними, а відповідно і винагороду банку як страховому агенту завищену і не обґрунтовано велику. Банк зобовязаний забезпечувати відкрите інформування страхових компаній про вимоги банку до страховиків, в тому числі до договорів страхування, які приймаються банком в якості забезпечення за кредитом та/або укладення яких є умовою надання (подальшого обслуговування) кредиту. Однак ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вказаної інформації не надав.

Факт укладення договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом). Договір страхування набуває чинності з моменту внесення першого платежу, якщо інше не передбачене договором. Такої «розписки» позивач не отримав по жодному з договорів страхування.

Тому позивач просить визнати недійсним договір про надання кредиту № KRKWGA від 04 серпня 2008 р. між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», визнати дії банку протиправними щодо отримання ним винагороди по агентським угодам з ПАТ «СК «ІНГОССТРАХ» сплачених останньому по страховим платежам. Визнати договір страхування нерухомого майна від 04 серпня 2008 р., договір особистого страхування від 04 серпня 2008 р. та договір страхування нерухомого майна від 04 серпня 2008 р. недійсними (том 1 а.с. 1-21).

05 лютого 2016 року позивач подала заяву про зміну підстав позовних вимог щодо визнання недійсним договору особистого страхування та договору страхування майна.

В обґрунтування зазначила, що на договорах страхування міститься лише ксерокопія печатки СК «ІНГОССТРАХ» та нерозбірлива ксерокопія підпису. Ніякої письмової згоди сторін з ним та СК «Ігосстрах» або ПАТ КБ «Приватбанк» на використання факсимільного відтворення підпису та печатки на договорах страхування немає. При укладенні вищевказаних договорів ПАТ «СК «ІНГОССТРАХ» не підтвердив повноваження голови правління, підпис факсимільний, печатка сканована. Тому можна поставити під сумнів факт підписання договору особами, повноваження яких не підтверджено, тому як наслідок спірний договір має бути визнано недійсним, оскільки юридична особа на підставі ст. 92 ЦК України повинна підтвердити цивільну дієздатність. Договір укладався нібито в м. Кривому Розі, однак голова правління ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» знаходиться в м. Дніпропетровську, а це означає, що правочин укладала не встановлена особа в м. Кривий Ріг, що не мала довіреності та законних повноважень. До того ж підпис в графі «Страхувальник» не позивача.

Тому позивач обґрунтування щодо вимог про визнання недійсним договору про надання кредиту № KRKWGA від 04 серпня 2008 р. між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ІНГОССТРАХ» підтримує в редакції позову від 07.04.2014 р. та просить визнати договір страхування нерухомого майна, договір особистого страхування та договір страхування нерухомого майна укладені 04 серпня 2008 р. недійсними (том 1 а.с. 148-151).

В судове засідання позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3не зявилися, в матеріалах справи міститься заява про слухання справи у їх відсутність (том 1 а.с. 132).

Представник відповідача ОСОБА_1 позов не визнав з підстав, викладених в запереченнях (том 1 а.с. 211-212).

Представник ПАТ «Страхова Компанія «ІНГОССТРАХ» в судове засідання не зявився, про дату слухання справи були повідомлені своєчасно та належним чином шляхом направлення судових повісток.

Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 04 серпня 2008 року між нею та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено договір про надання споживчого кредиту № KRKWGA (том 1 а.с. 23-24 - копія договору).

Згідно пункту 8.1. договору банк зобовязується надати позичальнику кредитні кошти на строк з 04.08.2008 р. по 04.08.2018 р. включно у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 31434,17 доларів США на наступні цілі: у розмірі 28139,47 доларів США на споживчі цілі, з них 27000,00 доларів США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу, а також у розмірі 810,00 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту 188,50 долл. США для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту 140,97 доларів США для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 3294,70 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору за сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту , винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2. даного договору.

Періодом сплати вважати період з «4» по «2» число кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 531,65 долл. США згідно графіку погашення кредиту (додаток 2 до кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Згідно п.п. 8.1.1. кредитного договору, позичальник зобовязується повернути кредит згідно порядку та в строки, які вказані в п. 8.1. Повне погашення кредиту повинно бути проведено в останній день строку, вказаного в абз. 1 п. 8.1. даного договору.

Згідно пункту 8.4. кредитного договору, при порушенні позичальником зобовязань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день просрочки, але не менше 1 гривні.

04 серпня 2008 року між ОСОБА_2 та Закритим Акціонерним Товариством «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» було укладено договір страхування майна № KRKWGA та договір особистого страхування № KRKWLK на підставі заяв ОСОБА_2 про укладення зазначених договір (том 1 а.с. 158-163 копії договорів, заяв).

ПрАТ «СК «ІНГОССТРАХ» надано завірені копії меморіальних ордерів, які свідчать про сплату страхових платежів за договором страхування майна № KRKWGA та договором особистого страхування № KRKWLK за період з 2008 р. по 2013 р. (том 1 а.с. 164-167 - копії ордерів).

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону).

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки зобовязані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обов'язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил).

Спірним кредитним договором передбачено порядок визначення розміру процентів.

Згідно зі статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього кодексу.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачці документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору споживчого кредиту, які підписані позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-1341цс15 від 02 грудня 2015 року.

Що стосується заявленої вимоги про визнання недійсними страхових договорів, то згідно ст. 92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Позивачкою заявлялося клопотання щодо проведення експертизи по справі, однак на вирішення експерту не ставилося питання щодо того, чи справжній підпис та печатка чи факсимільний ПрАТ «СК «ІГНОССТРАХ» на договорах страхування, суд не володіє спеціальними знаннями в цій області, тому вважає ці вимоги недоведеними.

Відповідно до положень частини третьої статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57?60 ЦПК України.

Згідно частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

За висновками експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 21.02.2017 р. № 15073/16-32/15074/16-33, у наданих на експертизу договорі страхування майна KRKWGA ВІД 04.08.2008 р. та договорі особистого страхування майна KRKWLA DSL 04.08.2008 р. підписи від імені ОСОБА_2, що містяться відповідно у графах «Страхувальник» та «Страхувальник ОСОБА_2» виконані рукописним способом за допомогою кулькової ручки, спорядженої пастою, без застосування попередньої підготовки та технічних засобів.

Підписи від імені ОСОБА_2 у графах «Страхувальник» та «Страхувальник ОСОБА_2» в договорі страхування майна KRKWGA ВІД 04.08.2008 р. та договорі особистого страхування майна KRKWLA DSL 04.08.2008 р., що укладені від імені ЗАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» та ОСОБА_2 виконані ОСОБА_2 (том 1 а.с. 227-237 копія висновку).

Таким чином відсутні підстави, передбачені статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання кредитного договору недійсним, оскільки всі умови договору були узгоджені сторонами добровільно, позивач підписала договір, попередньо ознайомившись із його змістом та погодившись із ним.

Керуючись ст.ст.110,119,120,209,213,214,215 ЦК України, ст.ст.10,60,88,212 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

в позові ОСОБА_2 відмовити повністю.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в апеляційний суд Дніпропетровської області через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: ОСОБА_5