Справа № 146/764/16-ц Провадження № 22-ц/772/1970/2017Головуючий в суді першої інстанції Скаковська І. В.
Категорія 23Доповідач Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Луценка В.В., Сопруна В.В.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: представника відповідача Радіщева В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 14 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Фінпром» про визнання недійсним договору оренди землі,

В с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ТОВ «ТД «Фінпром» про визнання договору оренди землі недійсним.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 14 червня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ТОВ «ТД «Фінпром» про визнання недійсним договору оренди землі, відмовлено у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 просить винести нове рішення, яким скасувати рішення суду першої інстанції та визнати недійсним договір оренди земельної ділянки і стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі.

Зазначила, що рішення суду першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, у тому числі судом не додержано вимог статей 214 і 360-7 ЦПК України та не враховано правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові суду від 22 квітня 2015 року при розгляді цивільної справи № 6-48цс15, в якій зазначено, що отримання орендної плати за договором ще не свідчить про те, що позивач знав про порушення свого права. Суд першої інстанції при ухваленні рішення не мотивував у ньому чому він відступає від такого правового висновку і не навів про це відповідних висновків, що згідно вимог закону повинен був зробити у разі відступлення від такої позиції.

Позивач та її представники: ОСОБА_4 і ОСОБА_5, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи (судову повістку, адресовану ОСОБА_3 отримав 25 липня 2017 року її представник ОСОБА_5, що вбачається із рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення), у судове засідання не з'явилися з невідомих причин, при цьому, представник ОСОБА_5 надіслав заяву про відкладення справи у зв'язку з тим, що на 21 вересня 2017 року на 11 год. призначено інше судове засідання у Теплицькому районному суді Вінницької області по розгляду іншої цивільної справи, по якій він представляє інтереси позивача ОСОБА_6

За правилами ч. 1 ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

Позивач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилася, про причини своєї неявки суду не повідомила, а суд володіє відомостями про своєчасне вручення їй судової повістки через її представника (ч. 5 ст. 76 ЦПК України).

Повідомлені представником ОСОБА_5 причини неявки у судове засідання не є поважними, а також інтереси позивача міг представляти інший повноважний представник ОСОБА_4 (а. с. 16).

Частина 2 статті 305 ЦПК України надає апеляційному суду право на розгляд справи у випадку неявки сторін, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи.

Представник відповідача заперечив проти апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а законне рішення суду просить залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 2,0809 га, що розташована на території Комаргородської сільської ради Томашпільського району (а. с. 11).

20 серпня 2009 року між ОСОБА_3 і ТОВ «Торговий дім «Фінпром» укладено договір оренди землі № 680, який зареєстрований у Томашпільському РВ Вінницької районної філії Центру ДЗК 30 грудня 2010 року за № 11, з терміном дії - 10 років (а. с. 8-9).

У 2016 році позивач звернулася в суд із позовом про визнання договору оренди землі недійсним, у якому зазначила, що договір оренди землі та акт про передачу земельної ділянки вона не підписувала.

За клопотанням позивача по справі проведена судово-почеркознавча та технічна експертиза, яка надала висновок № 948/949/17-21 від 13.04.2017 року, згідно якого підпис від імені ОСОБА_3 в графі «Орендодавець:» в договорі оренди землі № 680 від 20 серпня 2009 року виконаний рукописним способом кульковою ручкою, без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів та виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою (а. с. 118-122).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних справ та обов'язків.

Згідно вимог частини 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі і волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

За правилами частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

У статті 13 Закону України «Про оренду землі» дано поняття договору оренди землі, який являє собою договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно положень статей 14, 18, 20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації, яка проводиться у порядку, встановленому законом.

Із матеріалів цивільної справи вбачається, що договір оренди землі № 680 укладений у письмовій формі 20 серпня 2009 року та пройшов державну реєстрацію 30 грудня 2010 року.

Також матеріали справи містять докази про те, що даний договір оренди землі підписаний не орендодавцем ОСОБА_3, а іншою особою, із чого слідує, що оспорюваний договір оренди землі укладений без волевиявлення орендодавця, що згідно вимог статей 202, 203, 215 ЦК України є підставою для визнання договору недійсним, тобто про задоволення заявлених позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустила строк позовної давності, оскільки протягом семи років, отримуючи орендну плату по договору оренди землі, могла дізнатися і знала про порушення свого цивільного права.

Відповідно до статей 256 і 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності, згідно вимог частини 1 статті 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Проте, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спору, є підставою для відмови у позові (ч. 4, 3 ст. 267 ЦК України).

Верховний Суд України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року роз'яснив, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції врахував, що оспорений позивачем договір оренди землі №680 укладений 20 серпня 2009 року і набрав чинності з моменту його державної реєстрації - 30 грудня 2010 року, а позивач із даним позовом звернулася в суд лише у червні 2016 року, тобто зі спливом п'яти з половиною років.

Також суд врахував, що позивач, виходячи із вимог статті 60 ЦПК України, не надала жодних належних, допустимих і достовірних доказів на підтвердження того, що протягом всього цього строку дії договору оренди землі не знала й не могла знати про порушення свого права на земельну ділянку, належну їй на праві власності на підставі Державного акта, та представник відповідача до ухвалення судового рішення подав 14.06.2017 року до суду заяву про застосування строків позовної давності (а. с. 149-150).

Окрім цього, матеріали справи свідчать про те, що позивачу було відомо про договір оренди землі, оскільки вона, згідно відомостей на видачу зерна за оренду земельного паю, отримувала зерно як платіж за оренду землі протягом 2014-2016 років (а. с. 169-173).

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховані висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 22 квітня 2015 року по цивільній справі № 6-48цс15, в якій зазначено, що отримання орендної плати за договором оренди землі ще не свідчить про те, що позивач знав про порушення свого права, спростовуються наступним.

Суд першої інстанції у мотивувальній частині свого рішення навів мотиви за яких застосував положення частини 3 і 4 статті 267 ЦПК України щодо строків позовної давності.

При цьому, на виконання вимог статті 360-7 ЦПК України, суд застосував наведені норми права, врахувавши правову позицію Верховного Суду України у цивільній справі № 6-2469цс-16 від 16 листопада 2016 року, згідно якої пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Також суд першої інстанції врахував і правовий висновок Верховного Суду України при розгляді справи № 6-17цс17 від 22.02.2017 року, який є аналогічним.

Згідно частини 3 статті 319 ЦК України власність зобов'язує.

Спірна земельна ділянка знаходиться у власності позивача.

Позивач є молодою, грамотною людиною, яка повинна розуміти наслідки укладення договору оренди належної їй на праві власності земельної ділянки, у тому числі щорічне отримання орендної плати, та у світлі вимог наведеної ч. 3 ст. 319 ЦПК України, повинна знати про стан своїх майнових прав.

Отже, суд першої інстанції вірно визначився про пропущення позивачем трирічного строку позовної давності для звернення до суду.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно встановив обставини по справі, належним чином дослідив та оцінив докази, надані сторонами, правильно застосував норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновок суду є правильним, у зв'язку із цим відсутнє правове обґрунтування для задоволення апеляційної скарги із скасуванням рішення суду і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними, не ґрунтуються на чинному законодавстві і правильних висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ М.В. Матківська

Судді: /підпис/ В.В. Луценко

/підпис/ В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом:

Суддя: М.В. Матківська