Справа № 730/996/16-ц Провадження № 22-ц/795/359/2017 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Луговець О. А. Доповідач - Скрипка А. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі:ОСОБА_4, ОСОБА_5
за участю:відповідача ОСОБА_6, представника позивача - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 04 січня 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

Рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 04.01.2017 року позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН-, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_2, 2-й ОСОБА_8,17, на користь ПАТ КБ Приватбанк заборгованість за кредитним договором №б/н від 06.07.2010 року, станом на 30.09.2016 року в сумі 18213,97 грн., з яких: 9313,29 грн. - борг за кредитом, 8064,88 грн. - борг по процентам за користування кредитом, 835,80 грн. - борг по пені. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ Приватбанк судовий збір в сумі 1278,94 грн. У задоволенні решти позовних вимог ПАТ КБ Приватбанк - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ Приватбанк. Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є необгрунтованим, його ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно зясованих обставинах справи. ОСОБА_6 вказує, що позивачем не представлено суду достатніх належних доказів відносно того, що оформлення та укладення між сторонами та отримання позивальником памятки клієнта, умов та правил надання банківських послуг і тарифів, у сукупності із заявою свідчить про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг. Доводи апеляційної скарги зазначають, що позивачем не представлено суд доказів відносно того, що відповідна картка передбачена умовами заяви, була видана відповідачу, також відсутні відомості щодо строку дії даної картки, відсутні докази зарахування кредитних коштів на картку. Доводи апеляційної скарги вказують, що довідка про умови кредитування з використанням кредитки Універсальна, 55 днів пільгового періоду не містить відомостей про отримання позичальником вказаних документів, про ознайомлення з вказаною довідкою та прикладами використання кредитних коштів на кредитці. Доводи апеляційної скарги стверджують, що при розгляді даної справи по суті суд першої інстанції не взяв до уваги положення статей: 207, 626, 628, 634, 638, 639,1054 ЦК України. Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції необґрунтовано не прийняв до уваги при розгляді даної справи по суті правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 11.03.2015 року у справі №6-16цс15, вказана правова позиція безпосередньо повязується зі спором щодо права сторін збільшити строк позовної давності. На думку ОСОБА_6, вказана правова позиція підлягає застосуванню при розгляді даної справи, оскільки визначає умови та порядок укладення між сторонами договору. Доводи апеляційної скарги вказують, що відповідач бажала оформити на своє імя картку зарплатний пакет, проте, по справі позивачем не доведено, що вказана картка була оформлена та видана відповідачу, на який строк її було видано і чи були зараховані кредитні кошти на вказану картку. За даних обставин відповідач вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для часткового задоволення вимог заявленого позову, і стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 18 213 грн. 97 коп.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів статті 308 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції, - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до п.6 ч.1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 06.07.2010 року відповідач отримала кредит у розмірі 12400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку - кредитку Універсальна, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Як вбачається з матеріалів справи, 06.07.2010 року відповідач звернулась до банку із заявою (а.с.16,16 зворот), в тексті якої зазначено, що відповідач ознайомлена і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку. Таким чином, на підставі доказів, які містяться у матеріалах справи, судом першої інстанції було встановлено, що 06.07.2010 року відповідачем була підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ ПриватБанк. При цьому відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача у заяві.

За даних обставин суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що 06.07.2010 року між сторонами спору було укладено договір про надання банківських послуг. Відповідно до п.2.1.1.2.1. Умов та Правил надання банківських послуг, для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид визначений у памятці клієнта/довідці про умови кредитування та заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Згідно з п.2.1.1.2.2. Умов та Правил надання банківських послуг, картка є власністю банку і видається у тимчасове використання.

В судове засідання апеляційного суду на підтвердження факту отримання відповідачем кредитки Універсальна представником відповідача було представлено матеріали фотофіксації вручення картки відповідачу 06.07.2010 року (а.с.160).

Згідно з п.2.1.1.2.11. Умов та Правил надання банківських послуг, картка діє до останнього дня місяця, вказаного на лицьовій стороні картки, включно.

Як вбачається зі свідоцтва про зміну імені серії І-ЕЛ №004147, виданого 13.07.2016 року Борзнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області (а.с.87), 13.07.2016 року ОСОБА_9 змінила імя на ОСОБА_6.

На підставі фактичних обставин справи, підтверджених документально, суд першої інстанції встановив, що відповідно до умов договору про надання банківських послуг (анкета-заява клієнта про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, Умови та Правила надання банківських послуг, ОСОБА_4 банку), укладеного 06.07.2010 року між ПАТ КБ ПриватБанк та відповідачем ОСОБА_9, після зміни прізвища- Басенко А.І. (а.с.87), позивач надав відповідачу кредит у розмірі 12 400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов укладеного між сторонами спору договору, відповідач повинна була щомісячно погашати кредит,проценти за користування кредитом та комісії, відповідно до тарифів банку.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні прийшов до висновку, що оскільки зміст укладеного між сторонами договору від 06.07.2010 року зафіксовано у вищезазначених документах, то з огляду на приписи статей: 207, 634, 639, 642 ЦК України, письмова форма укладеного між сторонами спору правочину дотримана.

Як вбачається з матеріалів даної цивільної справи (а.с.7-15), ОСОБА_6 свої договірні зобовязання за укладеним між нею та позивачем договором належним чином не виконувала, оскільки суми за кредитом, проценти за користування кредитними ресурсами, комісійні платежі у відповідності до умов укладеного договору, нею сплачувались нерегулярно. Зокрема, останній платіж за укладеним між сторонами договором відповідачем здійснено 01.03.2016 року, і у звязку з вказаними обставинами, банком відповідачу було нараховано штрафні санкції.

Згідно матеріалів справи (а.с.7-15), заборгованість ОСОБА_6 перед ПАТ КБ ПриватБанк станом на 30.09.2016 року становила 19 624,67 грн. (розрахунок заборгованості відображено з моменту надання та отримання кредитної послуги), і складалась з наступного: 9313,29 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 8064,88 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 835,80 грн. - заборгованість з пені, а також штрафи, відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 910,70 грн. - штраф (процентна складова). Наявність зазначеної заборгованості відповідача перед позивачем підтверджується представленими позивачем документами, а саме: випискою з особового рахунку відповідача та розрахунком заборгованості за укладеним між сторонами спору договором, які, як зазначив суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні, є належними та допустимими доказами у справі в розумінні статей 58,59 ЦПК України. Судом першої інстанції також вказано у оскаржуваному рішенні, що відповідачем, всупереч приписам статті 60 ЦПК України, не представлено суду належних та допустимих доказів на спростування вказаного розрахунку заборгованості, представленого позивачем.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції, при вирішенні даного спору по суті судом першої інстанції до уваги також були прийняті ті обставини, що відповідач в ході розгляду даної справи не оспорювала факту отримання та користування нею кредитними коштами ПАТ КБ Приват Банк, як і не оспорювала фактів часткового внесення коштів на погашення кредитної заборгованості та неподання нею установі банку заяви про припинення дії кредитного договору. Заява про застосування позовної давності відповідачем в порядку ч.3 статті 267 ЦК України, до винесення судом першої інстанції рішення по суті вимог заявленого позову, не подавалась.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи вимоги заявленого позову по суті, суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 21.10.2015 року у справі №6-2003цс15, обовязковість якої регламентована приписами статті 360/7 ЦПК України. Згідно вказаної правової позиції, за положеннями статті 61 Конституції України,ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Виходячи з аналізу п.2.1.1.7.6, п.2.1.1.12.6.1 укладеного між сторонами спору договору (Умови та Правила надання банківських послуг, Довідка про умови кредитування), суд першої інстанції обґрунтовано зазначив у оскаржуваному рішенні, що умовами вказаного договору, в порушення приписів статті 61 Конституції України, передбачено сплату пені в процентному відношенні при порушенні позичальником зобовязань із погашення кредиту чи процентів, а також штраф при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому із грошових зобовязань, передбачених кредитним договором більш, ніж 30 днів, тобто, фактично за одне і те ж порушення передбачено подвійну відповідальність одного виду (цивільно-правову) у виді як пені, нарахування якої передбачено ч.3 статті 549 ЦК України, так і штрафу, визначення розміру якого сторони передбачили у твердій грошовій сумі та у відсотковій складовій.

За даних обставин суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що стягнення одночасно пені і штрафу, нарахованих за порушення строків проведення сплати коштів за кредитом, не відповідає вимогам закону та є подвійним стягненням, тому у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ ПриватБанк про стягнення з відповідача штрафів у сумі 1410,70 грн. (500,00 грн. - фіксована частина та 910,70 грн. - процентна складова), необхідно відмовити.

Приймаючи до уваги фактичні обставини справи та норми матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ПАТ КБ ПриватБанк до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, а саме, у розмірі 18 213,97 грн., з яких: 9313,29 грн.- заборгованість за кредитом, 8064,88 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 835,80 грн. - заборгованість з пені.

Відповідно до статті 88 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, судом першої інстанції також стягнуто з відповідача на користь позивача 1278,94 грн. в рахунок відшкодування документально підтверджених (а.с.2) понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків оскаржуваного рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки вказані доводи не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що позивачем не представлено суду доказів оформлення і отримання позичальником Памятки Клієнта,Умов та Правил надання банківських послуг і ОСОБА_4, які у сукупності із Заявою, повинні були б свідчити про укладення між сторонами договору про надання банківських послуг, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з наступних підстав. В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 06.07.2010 року відповідач звернулась до банку із анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.16,16зворот), в тексті якої зазначено, що відповідач ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також із Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення. Таким чином, 06.07.2010 року відповідачем була підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ ПриватБанк. При цьому відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача у заяві.

Твердження апеляційної скарги відносно того, що між сторонами укладено договір у неналежній формі, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не узгоджуються з приписами статті 634 ЦК України, яка регламентує договір приєднання. Зокрема, в ході судового розгляду даної справи встановлено, що при укладанні вказаного договору про надання банківських послуг сторони керувалися та виходили з положень ч.1статті 634 ЦК України, відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що позивачем не представлено суду відомостей, що передбачена умовами заяви картка була видана відповідачу та з яким строком її дії, а також не представлено доказів зарахування кредитних коштів на картку, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, оскільки вказані доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи. Зокрема, як вбачається з пояснень представника відповідача в судовому засіданні апеляційного суду, на підтвердження факту отримання відповідачем кредитної картки та строку її дії, банком представлено матеріали фотофіксації вручення картки відповідачу 06.07.2010 року (а.с.160) та інформацію, яка отримана з ПК Приват 48, в якому здійснюється облік банківських операцій за платіжними картками, строк їх дії, інформація про тримача (а.с.161). Стосовно виконання банком своїх зобовязань за укладеним між сторонами спору договором, то матеріалами справи підтверджується, що позивач свої зобовязання за укладеним договором виконав, а саме, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому умовами укладеного між сторонами договору. Зокрема, вказані обставини підтверджуються випискою по особовому рахунку відповідача (а.с. 9-13).

Твердження апеляційної скарги відносно того, що при вирішенні даного спору по суті суд першої інстанції не прийняв до уваги правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 11.03.2015 року у справі №6-16цс15, на думку апеляційного суду, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні вимог заявленого позову публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості.

Верховним Судом України у вказаній правовій позиції у справі №6-16цс15 зазначено наступне. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в пять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Адже у цій справі зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника, містить розбіжності.

Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

У звязку із цим доводи позичальника про неознайомлення його з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт) не можна визнавати необґрунтованими.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд при вирішенні даного спору по суті зазначив, що посилання представника відповідача на правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 11.03.2015 року у справі №6-16цс15, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні вимог заявленого позову. Оскільки, як зазначив у рішенні суд першої інстанції, у висновках даної правової позиції йдеться мова про правильність застосування строку позовної давності та Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт). Разом з тим, заява відповідачем у даній справі про застосування позовної давності, відповідно до положень ч.3 статті 267 ЦК України, суду не подавалась.

Апеляційний суд, з врахуванням приписів статті 360/7 ЦПК України, приймає до уваги висновки вказаної правової позиції Верховного Суду України у справі №6-16цс15, зокрема, відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У звязку з наведеним, необхідно зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що при вирішенні даного спору по суті судом першої інстанції не були враховані інтереси відповідача, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. Як вбачається із оскаржуваного рішення, суд першої інстанції, вирішуючи вимоги заявленого позову по суті, обґрунтовано прийняв до уваги правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 21.10.2015 року у справі №6-2003цс15, обовязковість якої регламентована приписами статті 360/7 ЦПК України. За даних обставин суд першої інстанції прийшов до висновку, що стягнення одночасно пені і штрафу, нарахованих за порушення строків проведення сплати коштів за кредитом, не відповідає вимогам закону та є подвійним стягненням, тому у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ ПриватБанк про стягнення з відповідача штрафів у сумі 1410,70 грн. (500,00 грн. - фіксована частина та 910,70 грн. - процентна складова), необхідно відмовити. Задовольняючи вимоги заявленого позову у його іншій частині, суд першої інстанції виходив із фактичних обставин справи та норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини. При цьому судом були прийняті до уваги ті обставини, що відповідач не оспорювала факту отримання нею та користування кредитними коштами, наданими їй банком, також відповідач частково вносила грошові кошти на погашення кредитної заборгованості та не зверталась до позивача із відповідною заявою про припинення дії кредитного договору.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, ухваленого на основі зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись статтями: 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 04 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: