Справа № 502/62/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2017 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого - судді Масленикова О.А.

за участю:

секретаря Скрипкіної А.Ю.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом

Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

до

ОСОБА_1

про

стягнення заборгованості за кредитним договором

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» /надалі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»/ звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позовній заяві представник позивача зазначив, що відповідно до укладеного договору № б/н від 16.05.2011 року, ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 3800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до умов укладеного договору, він складається з Заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам.

Отримавши кредитні кошти, відповідач ОСОБА_1 неналежним чином виконував свої зобовязання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитом, яка складається з: - 3701,73 гривень заборгованості за кредитом; - 32398,04 гривень заборгованості по процентам за користування кредитом; - 3300 гривень заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500 гривень штраф /фіксована частина/; - 1969,99 гривень штраф /процентна складова/, - всього 41869,76 гривень заборгованості, яку представник позивача просив суд стягнути з відповідача.

В судовому засіданні відповідач та представник відповідача заперечували проти вимог позивача з підстав викладених у письмових запереченнях, в яких вказали, що в позовній заяві зазначено, що кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки. Однак в п. 2.1.1.12.4 зазначено, що строки і порядок погашення по кредитному ліміту з встановленим мінімальним обовязковим платежем у разі наявності простроченого кредиту, строком його повернення є 211-й день з моменту виникнення такої заборгованості. Тому, з огляду на те, що строк повернення кредиту є строк дії картки, ані в Правилах, доданих до позовної заяви, ані в Правилах, опублікованих сайті банку, не передбачений, тому він не може бути взятий до уваги судом. Однак, як вбачається з розрахунку, наданого до позовної заяви, проценти почали нараховуватись з 23.06.2011 року, що говорить про те, що позичальником не були додержані умови договору вже починаючи з цієї дати. Таким чином, позичальник 16.05.2011 року зняв кошти у сумі 3520 грн. + комісія на загальну суму за цей період 149 грн. та повинен був внести мінімальний платіж до 25.05.2011 року. Однак, мінімальний платіж був внесений лише 26.06.2011 року, що було порушенням, в результаті чого почали нараховуватись проценти. Таким чином, ані повернення кредиту, ані внесення чергового платежу у строки передбачені договором не відбулось, тому кредит вважається простроченим з 25.05.2011 року. Далі відповідач вносив платежі, яких було недостатньо для повернення кредиту, оскільки суми внесеної згідно розрахунку було недостатньо для погашення кредиту, що підтверджується нарахованими процентами, а тому, кінцевим строком повернення кредиту є 211 день з моменту виникнення заборгованості, тобто кредит повинен був бути повернений банку згідно п. 2.1.1.12.4 до 21.12.2011 року. Таким чином, позовна давність сплила 22.12.2014 року. Таким чином, позивач звернувся з позовом до суду вже після спливу позовної давності. Сторони договору вправі збільшити встановлену законом загальну і спеціальну позовну давність, однак, повинні для цього у письмовій формі укласти договір або зробити відповідне застереження в укладеному договорі. Із урахуванням наведеного, відповідач повинен був ясно, у передбачений законом, у даному випадку письмовій формі здійснити своє волевиявлення, щодо укладання кредитного договору із індивідуальними умовами кредитування, а також, щодо радикального збільшення позовної давності порівняно із установленою законом, шляхом підписання відповідного документа (документів, за потреби відповідних положень Умов і Правил) у якому (яких) такі умови зафіксовані. Дотримання належної форми і порядку укладання договору є обовязком саме кредитора, сторони, яка запропонувала укласти договір невизначеному колу осіб, розробила його умови. Ці вимоги закону не були виконані. Анкета заява про приєднання до умов і правил надання банківських послуг не містить відомостей про те, що відповідач був ознайомлений зі збільшенням строку позовної давності та погодив їх, а відтак правочин щодо збільшення строку позовної давності не був укладений, тому ці умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності. На підставі вищезазначеного, відповідач та представник відповідача просили застосувати позовну давність у справі № 502/62/2017 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та відмовити у задоволенні позову повністю.

18.04.2017 до суду надійшли пояснення від ПАТ КБ «ПриватБанк», в яких представник позивача зазначив, що відповідачем дійсно були вчинені дії, що свідчать про визнання ним свого боргу перед банком. Так, згідно виписки, клієнт неодноразово здійснював погашення заборгованості, останнє з яких було внесено 07.02.2014 р. в розмірі 100 грн. через відділення банку, підтвердженням чого є виписка з рахунку. Терміни позовної давності неодноразово переривалися, з врахуванням ст. 264 ЦК України, після переривання обчислення строків починається спочатку 07.02.2014 року + 3 роки = 17.02.2017 р. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 05.01.2017 р., тобто до спливу строку позовної давності. У звязку з цим, обставини, на які відповідач посилається в своєму запереченні, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. Щодо посилання на Постанову ВСУ № 6-16цс15 представник позивача зазначив, що банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок та надав позичальнику кредитну картку, таким чином між банком і відповідачем було укладено кредитний договір, який ніким не оскаржений, а отже є всі законні підстави для стягнення заборгованості з відповідача. Позичальником порушено питання щодо ознайомлення його саме з умовами та правилами надання банківських послуг, а не застосування норм ст. 259 ЦК України, тому безпідставним є посилання ВСУ, яка не стосується справ з використання кредитних карт. На підставі вищевикладеного представник позивача просив позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити в повному обсязі.

Дослідивши позовну заяву та докази по справі, заслухавши пояснення відповідача та його представника, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини:

Судом встановлено, що 16.05.2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено кредитний договір № б/н, який складається з заяви Позичальника та Умов надання кредиту фізичним особам, згідно умов якого банк зобовязався надати кредит у розмірі 3800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно п. 2.1.1.7.6. Умов при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, Позичальник зобовязаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості з урахуванням нарахованих та прострочених відсотків та комісій.

Згідно наданого розрахунку та виписки за картковим рахунком, в звязку з невиконанням ОСОБА_1 зобовязань за кредитним договором, станом на 31.10.2016 року утворилась заборгованість за кредитом, яка складається з: - 3701,73 гривень заборгованості за кредитом; - 32398,04 гривень заборгованості по процентам за користування кредитом; - 3300 гривень заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500 гривень штраф /фіксована частина/; - 1969,99 гривень штраф /процентна складова/, - всього 41869,76 гривень заборгованості /а.с. 6-7, 72-80/.

При цьому, як вбачається з наданого розрахунку, відповідач неодноразово здійснював погашення заборгованості, останнє з яких було внесено 07.02.2014 р. в розмірі 100 грн.

При ухваленні рішення суд керувався наступними правовими нормами:

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конкретні способи захисту порушеного права передбачені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

З досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував свої зобовязання за укладеним з позивачем кредитним договором, проте окремого аналізу потребують посилання відповідача та його представника щодо застосування позовної давності у спорі:

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Разом з тим, стаття 264 ЦК України містить положення про те, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Оскільки відповідач останній раз здійснив часткове погашення заборгованості 07.02.2014 р., вказаною дією було перервано перебіг позовної давності, в звязку з чим після вказаної дати її перебіг почався заново і до моменту предявлення позову стосовно основної вимоги не сплинув.

Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом підлягають задоволенню у повному обсязі.

Стосовно вимог про стягнення пені та штрафів, суд, беручи до уваги те, що їх розмір з урахуванням заяви відповідача про застосування позовної давності, обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням позивача до суду, у межах строку позовної давності, він становить 1200 гривень, оскільки згідно виписки, наданої позивачем, за вказаний період відповідачу нараховувались щомісяця по 100 гривень пені, а саме право позивача на предявлення вимоги про стягнення з відповідача штрафів та пені відповідно до п. 2.1.1.7.5. та п. 2.1.1.12.7.2.Умов виникло значно раніше, ніж в межах річного строку спеціальної позовної давності. /а.с. 72-80/.

Таким чином, загальна сума кредитної заборгованості, що підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача складає: 3701,73+32398,04+1200= 37299,77 гривень

З огляду на викладене суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову.

Судові витрати по справі підлягають стягненню з відповідача на користь позивача згідно ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК, ст.ст. 16, 212, 256-258, 264, 509, 524, 526, 530, 549, 551, 629, 634, 1046-1050, 1054 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, що зареєстрований та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», , МФО № 305299, на рахунок 3111, - 40 669,76 гривень заборгованості за кредитним договором та 1600 гривень судових витрат, всього 42 269,72 гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Кілійський районний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Кілійського районного суду ОСОБА_3