АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Литвинова І.В.
№22-ц/796/8527/2017 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Пікуль А.А.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сербін Микола Григорович про визнання договору дарування квартири недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 який діяв за себе та на підставі довіреності від ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сербіним М.Г. 14.09.2004 року за реєстром №1640.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07.06.2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просила скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, що нa момент укладення договору дарування квартири позивач мав 74 роки, потребував матеріальної допомоги, зважаючи на необхідність проведення лікування.

Дружина позивача ОСОБА_5 на момент укладення договору дарування квартири була інвалідом І групи, страждала на ряд тяжких захворювань (хворобу Паркінсона, сердечно-судинні розлади, тремтіння рук), часто втрачала свідомість, практично була прикута до ліжка, потребувала постійної сторонньої допомоги, що підтверджується довідкою голосіївської МСЕК від 13.03.2003 року №054735.

ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_5 одержували пенсію, що підтверджує їх скрутний матеріальний стан.

Квартира станом на день укладення договору дарування була єдиним житлом для позивача та його дружини, іншого житла вони не мали. Належний позивачу на праві власності будинок в с. Повстин Пирятинського району Полтавської області був проданий 25.12.2002 pоку.

З 16.11.1990 pоку позивач постійно проживає та зареєстрований у квартирі та самостійно сплачує комунальні послуги, тобто відсутня фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному.

01.03.2014 pоку позивач склав заповіт, відповідно до якого усе належне йому майно заповів ОСОБА_2 Оскільки іншого майна позивач не має, то даний заповіт стосується саме квартири та свідчить про те, що позивач продовжує вважати себе її власником.

Крім того, у судовому засіданні від 13.10.2016 pоку позивач особисто підтримав пред'явлені позовні вимоги та підтвердив, що квартиру не дарував», своїм майном ще не розпорядився та хоче повернути свою квартиру.

Зазначала, що суд критично оцінив показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, зазначивши, що їхні покази не мають конкретного характеру, виражають емоційне забарвлення та позицію їхньої подруги (ОСОБА_2.), загалом через призму слів якої вони дізнавалися про обставини, які підлягають доказуванню та встановленню у суді. Однак, така оцінка судом показань свідків є необґрунтованою та безпідставною.

В судовому засіданні апеляційного суду представники позивача доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити з підстав наведених в ній.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Треті особи: Головне територіальне управління юстиції у місті Києві та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сербін М.Г. в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості позивних вимог.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.04.1954 року.

25.08.2004 року ОСОБА_5 уповноважила свого чоловіка - ОСОБА_1 бути її представником у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна з питань отримання довідки-характеристики на належну їй на праві власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 з метою дарування цієї 1/2 частини квартири ОСОБА_3

Для цього ОСОБА_5 надала ОСОБА_1 право подавати від її імені заяви та інші документи, одержувати необхідні довідки, та будь-які інші документи, розписуватися за неї, в тому числі підписувати договір дарування квартири в державних нотаріальних конторах чи у приватних нотаріусів на ім'я ОСОБА_3, сплачувати гроші та інші необхідні платежі, а також виконувати всі інші дії, пов'язані з виконанням даної довіреності. Довіреність видана без права передовіри та строком дії до 25.08.2005 року.

Вказана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу СербінимМ.Г. та зареєстровано за №1506 (т.1 а.с.47).

14.09.2004 року укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сербіним М. Г., відповідно до якого позивач ОСОБА_1, який діяв за себе та на підставі довіреності від ОСОБА_5, подарував відповідачеві ОСОБА_3, а остання прийняла в дар квартиру АДРЕСА_3, яка належала дарувальникам на праві спільної сумісної власності у рівних частках, згідно з свідоцтвом про право власності на житло, виданим 09.12.1993 року Бюро по приватизації виробничо-житловим ремонтно-експлуатаційного управління Господарського управління за розпорядженням № 1157 (т. 2 a.с.76, 77).

Рішенням Київської міської ради від 07.07.2016 року №559/559 «Про перейменування вулиць, проспекту та провулку у місті Києві» було перейменовано АДРЕСА_3.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 померла.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, ОСОБА_1 вказував на те, що він не мав вільного і свідомого волевиявлення під час укладення договору безоплатної передачі у власність ОСОБА_3 квартири, яка є його єдиним житлом, і що він як людина похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_3 лише за умови довічного утримання та укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем. Тому вважав, що спірний договір дарування спрямований на настання реальних наслідків, але не за договором дарування, а за договором довічного утримання. Отже існує помилка щодо природи правочину, прав та обов'язку. Вказував, що він був обманутий відповідачем ОСОБА_3 А тому спірний договір дарування підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Статтею 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Відповідно до роз'яснень, які викладені в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Звертаючись з вимогами про визнання недійсним договору дарування квартири позивач обґрунтовував свою заяву також тим, що право його дружини ОСОБА_5 на розпорядження своєю власністю та її волевиявлення були грубо порушені при укладенні договору дарування, а повноваження нотаріуса перевищені, оскільки він не мав права посвідчувати вказаний договір без її згоди та присутності.

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта №817 від 26.09.2014 року, складеного на підставі проведеної судової експертизи за ухвалою Печерського районного суду м. Києва (справа № 757/28436/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсними довіреності та договору дарування) на час підписання правочину (довіреності) 25.08.2004 року ОСОБА_5 за своїм психічним станом, з врахуванням наявних у неї хвороб та отримуваних нею медичних препаратів, усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (т.1 а. с.220-230).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.04.2016 року у справі № 757/28436/13-ц позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду (т. 1 а.с.199).

Згідно показів свідків тa з власних пояснень позивача вбачається, що станом на час укладення договору дарування, він мав задовільний стан здоров'я, був енергійним та комунікабельним, сторонньої допомоги у догляді не потребував; після смерті дружини у 2007 року, приблизно до 2013 року, проживав сам, враховуючи, що мав повні 74 роки та керував транспортним засобом; у спірній квартирі проживав постійно і після укладення спірного правочину сплачувував за надані житлово-комунальні послуги.

Твердження апелянта про те, що відсутність у позивача іншого житла, постійне проживання у квартирі з 1990 pоку, оплата комунальних послуг та потреба матеріальної допомоги, вік та стан здоров'я свідчить про те, що ні ОСОБА_1 ні ОСОБА_5 не мали на меті безоплатну передачу відповідачу своєї квартири, тобто оспорюваний договір дарування був укладений під впливом помилки, є безпідставними, оскільки даючи пояснення у судовому засіданні 13.10.2016 року позивач ОСОБА_1 вказав на те, що він та його дружина дійсно подарували квартиру дочці ОСОБА_3, та мали на меті укласти саме договір дарування, а не будь-який інший правочин. Домовленості між ним і ОСОБА_3 щодо утримання позивача не було. Також вказав на те, що його покійна дружина ОСОБА_5 також мала на меті здійснити дарування своєї частини квартири та саме із цією метою уповноважила його здійснити відповідні дії своєю довіреністю. Позивач пояснив суду, що нотаріуса Сербіна М.Г. знає, дружив з ним, оскільки він був сімейним нотаріусом, і перед укладенням договору дарування він уважно ознайомився з текстом договору дарування.

Таким чином судом першої інстанції було вірно встановлено, що під час укладення оспорюваного договору дарування було дотримано всіх вимог, необхідних для чинності правочину відповідно до вимог цивільного законодавства України, а ОСОБА_1 не надав належних доказів того, що договір було укладено внаслідок помилки та всупереч його волі. Позивачем не надано також доказів того, що договір укладено під впливом обману з боку ОСОБА_3

Узагальнюючи викладене, колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач укладаючи спірний правочин розумів справжню природу цього правочину та мав на меті відчужити квартиру саме шляхом її дарування ОСОБА_3

Судове рішення містить переконливі доводи про відсутність помилки - при укладенні оспорюваного договору.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції дав невірну оцінку показам свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції при ухваленні рішення відповідно ст.212 ЦПК України оцінив докази з урахуванням вимог ст.ст.58, 59 ЦПК України про їх належність та допустимість.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що за життя ОСОБА_5 ні довіреність від 25.08.2004 року, ні договір дарування від 14.09.2004 року не оспорювала. ОСОБА_5 розпорядилася своєю власністю на власний розсуд, а також позивачем не було доведено, що укладенням договору дарування 1/2 частини спірної квартири, яка належала померлій ОСОБА_5 були порушені права позивача.

В силу ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді