Номер провадження: 22-ц/785/6147/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Гірняк Л.А., Заїкіна А.П.,

при секретарі судового засідання Бахірко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 червня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИЛА:

11 листопада 2015 року ОСОБА_3 завернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовними вимогами до ОСОБА_2 про стягнення боргу. В обґрунтування позивач посилався на те, що 12 листопада 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів на суму 70 000 євро, що на момент подачі позову за курсом НБУ (24.5207 грн. за 1 євро) складає 1 716 449.00 грн., на умовах сплати процентів за користування кредитними коштами у розмірі 1,5 % щомісячно. Факт укладення договору позики підтверджується розпискою, яку власноручно склав боржник ОСОБА_2, та оригінал якої зберігається у кредитора. Договором позики передбачено, що кошти повертаються за вимогою ОСОБА_4 термін не більше ніж два місяці. Враховуючи те, що кредитор мешкає за межами України, вона неодноразово з липня місяця 2015 року ставила перед боржником питання щодо повернення грошових коштів. На теперішній час ОСОБА_2 борг не повернув, будь-яку інформацію з цього приводу надавати відмовляється, проценти за користування кредитом не сплачує. Таким чином сума боргу згідно з розпискою становить 70 000.00 євро, що за курсом НБУ на день подачі позову становить 1 716 449.00 грн. (а.с. 2-4).

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені (а.с. 72-73).

Не погоджуючись з вказаним рішенням 26 травня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення (а.с. 77-89). Так, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23 червня 2016 року заочне рішення було скасоване (а.с. 100).

15 вересня 2016 року відповідач подав заперечення на позов (а.с. 169).

16 лютого 2017 року позивач звернулася до суду з заявою про збільшення позовних вимог (а.с. 194-196).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені, а саме суд вирішив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 12 листопада 2012 року у розмірі 92 050, 00 євро, яка складається із заборгованості по сумі позики - 70 000,00 євро та заборгованості за несплаченими відсотками за період з 12 червня 2015 року по 12 лютого 2017 року - 22 050,00 євро, у еквіваленті в національну валюту гривню по курсу НБУ на день ухвалення рішення, а саме 2 676 998 грн.10 коп, а також стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 6090,00 грн (а.с. 251-256)

Не погоджуючись з вказаним рішенням 19 червня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою. Так, апелянт вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права, а також неправильним застосуванням норм матеріального права, при цьому апелянт зазначає, що суд першої інстанції не повно зясував всі фактичні обставини справи та не дослідив, а також не надав належної оцінки, наявним в матеріалах справи, доказам. Зокрема, апелянт посилається на те, що позивач предявила відповідачу вимогу про повернення коштів вже після звернення до суду з позовом про стягнення боргу. Окрім цього, апелянт вказує, що борг за договором позики ним був сплачений в повному обсязі станом на липень 2015 року, тобто, до звернення позивача до суду з відповідними вимогами. Тому, апелянт просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 червня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити (а.с. 265-268).

В судові засідання апелянт не зявлявся, про час та місце його проведення повідомлявся належним чином (т.2, а.с. 22). Згідно з ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи. При цьому колегія суддів виходить також із того, апелянт, як ініціатор провадження на цій стадії, повинен проявляти процесуальну зацікавленість рухом своєї скарги, і крім судових повісток, має можливість отримати інформацію про розгляд його скарги в Інтернет-мережі на офіційній сторінці Апеляційного суду Одеської області. Тому слід визнати, що апелянт самостійно розпорядився своїми процесуальними правами, та не зявився в судове засідання до апеляційного суду Одеської області.

Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарги, пояснення представника позивача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 червня 2017 року залишенню без змін, виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції було встановлено, що 12 листопада 2012 року між ОСОБА_3, з однієї сторони, та ОСОБА_2, з другої сторони, було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 у позику грошові кошти в розмірі 70 000 Євро із сплатою 1,5 % на місяць, та зобов'язався повернути суму позики за вимогою ОСОБА_3 у строк не більше двох місяців. Усі умови договору позики були погодженні сторонами та викладені в розписці, написаній та підписаній відповідачем ОСОБА_2 12.11.2016 року. До червня 2015 року відповідач справно виконував всі умови договору, сплата процентів здійснювалась регулярно без затримок. В червні 2015 року відповідач почав ухилятися від сплати процентів, тому у зв'язку із невиконанням відповідачем ОСОБА_2 умов Договору позики, позивачка ОСОБА_3 звернулась до ОСОБА_2 із вимогою про повернення позики, у розмірі 70 000 Євро та несплачених відсотків, у розмірі 13 650 Євро.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції правильно виходив з того, що позовні вимоги обґрунтовані та доведені. Факт неповернення боргу підтверджується тим, що борговий документ - розписка перебуває у позивача, а відповідно до ч.3 ст. 545 ЦК України тільки наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку.

При цьому відхиляються доводи апеляційної скарги, що позивач предявила відповідачу вимогу про повернення коштів вже після звернення до суду з позовом про стягнення боргу як такий, що не має правове значення для спірних правовідносин виходячи з наступного.

Вматеріалах справи містяться листи від 15.07.2016 року, які надіслані на всі відомі позивачу адреси відповідача, з вимогою виконання зобов'язання за договором позики, та відомості про вручення поштового відправлення на підтвердження направлення.

Так, відповідно до відомостей з сервісу пересилання поштових відправлень Українське державне підприємство поштового звязку «Укрпошта», письмова вимога позивача від 15.07.2016 року надіслана на абонентську скриньку № 43, м. Одеса, 65005 на імя відповідача, за штрих кодовим ідентифікатором: 324, 25.07.2016 року вручено адресату особисто; письмова вимога позивача від 15.07.2016 року надіслана на адресу реєстрації відповідача: АДРЕСА_1, на імя відповідача, за штрих кодовим ідентифікатором: 592, 28.08.2016 року вручено за довіреністю; письмова вимога позивача від 15.07.2016 року надіслана на адресу реєстрації відповідача: АДРЕСА_2,на імя відповідача, за штрих кодовим ідентифікатором: 576, 25.08.2016 року вручено за довіреністю; письмова вимога позивача від 15.07.2016 року надіслана на адресу реєстрації відповідача: м. Київ, вул. Здолбуновська, буд.7д, на імя відповідача, за штрих кодовим ідентифікатором: 584, повернуто за зворотною адресою за закінченням встановленого терміну зберігання.

На момент вирішення спору в суді першої інстанції вимога позивачки ОСОБА_3 від 15.07.2016 року відповідачем залишена без задоволення, борг за договором позики не сплачений. В іншому випадку у сторони відповідача була би розписка щодо погашення заборгованості або оригінал власної розписки. Так само могли бути надані докази про погашення заборгованості іншим шляхом, зокрема через банк.

Щодо посилань апелянта на повернення позики позивачу шляхом перерахування відповідних коштів на рахунок позивача та її доньки колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається, з відповідних банківських виписок банку СІМ Banque (Швейцарська Конфедерація) та ПАТ «КБ «ПриватБанк» відповідач ОСОБА_2 перерахував ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на банківські рахунки, починаючи з січня 2013 року по липень 2015 року грошову суму у розмірі 104459,87 тисячі євро, з яких, як зазначає відповідач, 70000,00 тисяч євро - грошова сума за позикою та 34459,87 євро - проценти за користування позикою. Відповідно до банківських виписок ПАТ «КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2 на імя ОСОБА_6 перераховано кошти: 04.01.2013 року в розмірі 1350,00 євро, 08.01.2013 року в розмірі 1350,00 євро, 08.02.2013 року в розмірі 1350,00 євро, 07.03.2013 року в розмірі 1350,00 євро, 05.04.2013 року в розмірі 1350,00 євро, 17.05.2013 року в розмірі 1400,00 євро, 11.06.2013 року в розмірі 1350,00 євро, 16.07.2013 року в розмірі 1350,00 євро. Відповідно до банківських виписок СІМ Banque (Швейцарська Конфедерація) ОСОБА_2 на імя ОСОБА_6 перераховано кошти 12.08.2013 року в розмірі 4106,94 євро, 12.09.2013 року в розмірі 1344,45 євро, 11.10.2013 року в розмірі 1797,02 євро, 07.11.2013 року в розмірі 2756,87 євро, 11.12.2013 року в розмірі 2797,19 євро, 15.01.2014 року в розмірі 2456,76 євро, 11.02.2014 року в розмірі 2457,22 євро, 17.03.2014 року в розмірі 2457,63 євро, 10.04.2014 року в розмірі 2457,38 євро, 08.08.2014 року в розмірі 2457,61 євро, 11.09.2014 року в розмірі 2458,05 євро, 13.10.2014 року в розмірі 2457,78 євро, 14.11.2014 року в розмірі 2458,22 євро, 12.12.2014 року в розмірі 2458,22 євро, 15.01.2015 року в розмірі 2458,28 євро, 16.02.2015 року в розмірі 2437,87 євро, 13.04.2015 року в розмірі 2438,35 євро, 07.05.2015 року в розмірі 2438,47 євро, 01.06.2015 року у розмірі 2438,73 євро. Відповідно до банківських виписок СІМ Banque (Швейцарська Конфедерація) ОСОБА_2 на імя ОСОБА_5 перераховано кошти: 12.08.2013 року - 1946,94 євро, 12.09.2013 року - 1819,58 євро, 07.11.2013 року - 1419,97 євро, 02.12.2013 року - 754,67 євро, 11.12.2013 року - 1094,93 євро, 15.01.2014 року - 1094,59 євро, 08.04.2014 року - 1868,38 євро, 08.08.2014 року - 1095,26 євро, 11.09.2014 року - 1095,61 євро, 13.10.2014 року - 1593,40 євро, 14.11.2014 року - 1577,75 євро, 12.12.2014 року - 2072,22 євро, 15.01.2015 року - 1188,80 євро, 16.02.2015 року - 1083,14 євро, 13.04.2015 року - 1175,56 євро, 07.05.2015 року - 1083,66 євро, 07.05.2015 року - 1083,89 євро. Відповідно до банківських виписок СІМ Banque (Швейцарська Конфедерація) ОСОБА_2 на імя ОСОБА_6 перераховано кошти 11.10.2013 року в розмірі 1797,02 євро, 11.02.2014 року в розмірі 1115,40 євро, 17.03.2014 року в розмірі 1770,86 євро, 13.06.2014 року в розмірі 2106,66 євро, 10.07.2014 року в розмірі 2262,82 євро, 12.03.2015 року в розмірі 4282,88 євро.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає надані відповідачем банківські виписки з СІМ Banque (Швейцарська Конфедерація) та банківські виписки з ПАТ «КБ «ПриватБанк», оскільки гроші перераховані іншій особі, яка не є стороною в договорі позики, який було укладено сторонами, доказом умов якого є розписка видана відповідачем позивачу. При цьому посилання апелянта на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 це одна й та ж сама особа, яка має два паспорти на різні прізвища, не підтверджуються доказами, та взагалі є питанням, що відноситься до компетенції інших правоохоронних органів.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення без змін на підставі ст. 308 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 червня 2017 року відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 червня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_7

ОСОБА_8

ОСОБА_9

10.10.2017 року м. Одеса