Справа № 626/1178/17
Провадження № 2/626/590/2017
РІШЕННЯ

Іменем України

18.10.2017 року м. Красноград

Красноградський районний суд Харківської області

в складі: головуючого судді Рибальченко І.Г.

за участі секретаря Скачко Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якого діє за довіреністю ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю "Красноград-Продторг" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

Косухіна Н.М., діюча в межах повноважень за довіреністю від 26.06.2017 року посвідченої Цвітоською сільською радою Славутського району Хмельницької області, звернулася до суду, в інтересах ОСОБА_1 , з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що позивача відповідно до наказу №13 від 28.08.2015 року було прийнято до товариства з обмеженою відповідальністю "Красноград-Продторг" (далі ТОВ "Красноград-Продторг") робітником маслоцеха. Згідно наказу № 10 від 07.04.2015 ТОВ "Красноград-Продторг" ОСОБА_1 було звільнено з роботи за п.3 ст.36 КЗпП України у зв"язку з призовом на строкову службу.
В позовній заяві вказано, що ОСОБА_1 не міг бути звільнений за п.3 ст.36 КЗпПУ, оскільки відповідно до ст.119 КЗпП України за ним зберігається місце роботи та середній заробіток на підприємстві. Представник позивача вважає звільнення позивача незаконним та здійсненим із порушенням вимог трудового законодавства, у зв"язку з чим просить: поновити його на роботі на посаді робітника масло цеху ТОВ "Красноград-Продторг" з 10.04.20176 року і стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Під час розгляду справи представник позивача Косухіна Н.М. підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні.
Представник відповідача ОСОБА_3 позов не визнала та надала письмове заперечення. Вказала, що в задоволенні позову необхідно відмовити. Позивач згідно Закону України "Про військовий обов"язок та військову службу" був призваний на строкову військову службу. Наказом № 10 від 07.04.2015 ТОВ "Красноград-Продторг" ОСОБА_1 з 10.04.2017 було звільнено з роботи за п.3 ст.36 КЗпП України у зв"язку з призовом на строкову службу.
Стаття 39 Закону України "Про військовий обов"язок і військову службу" пов"язувала можливість ОСОБА_1 скористатися гарантіями передбаченими нормами ст.119 КЗпП України з особливим періодом, який обмежується строками проведення мобілізації з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Оскільки позивача звільнено після закінчення мобілізації, тобто після 22 серпня 2015 року, і в цей час особливий період не діяв, наказ про звільнення ОСОБА_1 відповідає нормам чинного законодавства і позовні вимоги про поновлення на роботі та стягнення коштів за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.
Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши письмові матеріали справи, у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити з наступних підстав.
Закон України "Про військовий обов"язок та військову службу" здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби. Статтею 1 цього Закону передбачено, що змістом військового обов`язку є захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Статтею 2 цього Закону визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
З матеріалів справи вбачається, що з 28 серпня 2015 року по 10 квітня 2017 року ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з ТОВ "Красноград-Продторг", працюючи робітником маслоцеха (а.с.4). Згідно наказу № 10 про звільнення з роботи від 07 квітня 2017 року ОСОБА_1 був звільнений у зв"язку з призовом на строкову військову службу з 10.04.2017 року на підставі п.3 ст.З6 КЗпП України (а.с.25). Як зазначено в довідці військової частини НОМЕР_1 від 04.05.2017 року №239/39, солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі з 12.04.2017 року по теперішній час у військовій частині НОМЕР_1 .
Спір виник з приводу невизнання роботодавцем ТОВ "Красноград-Продторг", поширення на ОСОБА_1 гарантій, закріплених статтею 119 КЗпП України, у зв`язку з тим, що на думку відповідача, останній був призваний на строкову службу не під час мобілізації, особливого періоду або воєнного стан.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації" від 20 травня 2014 року № 1275-VII внесені зміни до чинних законодавчих актів України, у тому числі КЗпП України, КУпАП, ЦК України, Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" тощо.

Пунктом 2 Прикінцевих положень указаного Закону поширено дію частин 2 і 3 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", частини 3 ст. 2 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції цього Закону) на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 "Про часткову мобілізацію", затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію".

Відповідно до ч. 3 ст.119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову.
Отже, для вирішення питання про наявність у позивача права на гарантії, передбачені вказаною нормою трудового законодавства, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.
Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законами України "Про оборону України" від 6 грудня 1991 року № 1932-XII, "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII, "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-XII, "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Указами Президента України та іншими підзаконними актами.
Статтею 2 Закону України "Про оборону України" встановлюється, що оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх ланок воєнної організації України, органів місцевого самоврядування, єдиної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони.
В статті 3 Закону України "Про оборону України" передбачено, що підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.
В статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" дано визначення особливого періоду, мобілізації та демобілізації. Зокрема встановлено, що особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ i органiзацiй, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цiлiсностi України, який настає з моменту оголошення рішення про мобiлiзацiю (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобiлiзацiї чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобiлiзацiї, воєнний час i частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Із змісту приведених визначень вбачається, що вони дають чітке поняття початку перебігу особливого періоду, але не встановлюють його закінчення. За таких обставин висновок про закінчення особливого періоду слід формувати з урахуванням юридичних визначень про мобілізацію, демобілізацію та змісту указів Президента України, який за ст. 5 Конституції України та відповідно до норм наведених Законів, наділений повноваженнями щодо оголошення цих станів та стану воєнного часу.
Крім того, мають бути враховані рішення Ради Національної безпеки та оборони України, яка відповідно до ст. 7 Закону України "Про оборону України", наділена повноваженнями з координації та контролю органів виконавчої влади з питань оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України.
Зокрема, Рада національної безпеки, згідно зі ст. 3 Закону України "Про Раду Національної безпеки і оборону України" від 5 березня 1998 року № 183/98-ВР вносить пропозиції Президентові України щодо реалізації засад внутрішньої і зовнішньої політики у сфері національної безпеки і оборони; виконує функції координації та здійснення контролю за діяльністю органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України а також, у відповідності до ст. 4 цього Закону приймає рішення щодо невідкладних заходів із розв`язання кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України.
Зазначені рішення згідно зі ст. 10 Закону України "Про Раду Національної безпеки і оборону України" вводяться в дію Указами Президента України та є обов`язковими до виконання.
Так, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, дiяльностi органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ i органiзацiй на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на органiзацiй i штати воєнного часу. Мобiлiзацiя може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати мирного часу.
Тобто, особливий період закінчується прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Указом виконуючого обов`язки Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", який затверджено Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17 березня 2014 року прийняте в межах конституційних повноважень рішення про часткову мобілізацію військовослужбовців строком на 45 діб.
Таким чином, з дня публікації Указу, тобто з 18 грудня 2014 року почався особливий період, рішень про закінчення якого, на час розгляду справи, Президент не приймав. Навпаки, в подальшому Указами Президента від 06 травня 2014 року, від 21 липня 2014 року та від 14 січня 2015 року оголошувалася часткова мобілізація військовослужбовців в декілька черг, які були в подальшому звільнені в запас. Останнє рішення про звільнення в запас військовослужбовців, які були призвані на час мобілізації на особливий період під час третьої черги часткової мобілізації було прийняте Указом Президента України № 411/2016 від 26 вересня 2016 року.
Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, після видачі цих Указів, Президент не приймав.
Крім того, на час призову позивача на строкову військову службу набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України", введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Таким чином, на час призову позивача на строкову військову службу існувала кризова ситуація, що загрожує національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору, а з доводами и представника відповіддача щодо відсутності в Україні такого періоду суд не може погодитися.
Оскільки, саме з цим періодом та наявністю кризової ситуації частиною третьою статті 119 КЗпП України пов`язане право позивача на збереження за ним на час строкової служби місця роботи та посади, то у відповідача ТОВ "Красноград-Продторг" не було підстав для припинення з працівником трудового договору за п. 3 ст. 36 КЗпП України.
Зазначене дає суду підстави вважати, що ОСОБА_1 був звільнений з роботи без законних на те підстав, а тому його позовні вимоги підлягають задоволенню.
Крім того, суд прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок).

Відповідно до п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, а якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно з п. 8, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 п. 8 Порядку).
Згідно довідок відповідача, ОСОБА_1 отримував заробітну плату у відповідача за лютий та березень 2017 року по 3200 грн. Середньомісячна заробітна плата, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням ОСОБА_1 - 3200 грн. Середньоденна заробітна плата позивача - 154,84 грн. З цих підстав, компенсація за час вимушеного прогулу за період з 10.04.2017 року до 18.10.2017 року, що складає 130 робочих днів, склала 20129,2 грн.
Відповідно ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Отже, з ТОВ "Красноград-Продторг". на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 640 грн.
Керуючись 10-11, 15, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, п.3 ч.1 ст.36, ст.ст. 97, 115, 119, 35 КЗпП України, ст.ст.24, 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 на посаді робочого цеху по виробництву соняшникової олії в товаристві з обмеженою відповідальністю "Красноград-Продторг".

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Красноград-Продторг" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 квітня 2017 року по 18 жовтня 2017 року в сумі 20129,2 (двадцять тисяч сто двадцять дев"ять )грн.

На підставі ст. 367 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 .

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Красноград-Продторг" на користь держави 640 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через Красноградський районний суд шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя