РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/2210/16-ц

пр. № 2/759/401/18

30 жовтня 2017 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

під головуванням судді Сенька М.Ф.,

при секретарях Ковтун М.В., Фещук Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, визнання права власності на майно, визнання недійсним свідоцтва про право власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в лютому 2016 року заявила позов до колишнього чоловіка ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Позивач неодноразово змінювала вимоги позову і в кінцевому просила в порядку поділу визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 житловою площею 44,10 кв.м., загальною 79,20, вартістю 1000000 грн. та право власності на 167/480 часток квартири АДРЕСА_1, вартістю 835000 грн., а за відповідачем визнати право власності на легковий автомобіль «Сіат» 2006 року випуску, вартістю 270000 грн., та право власності на 313/480 часток квартири АДРЕСА_1, вартістю 1565000 грн., припинивши право спільної сумісної власності на вказане майно.

Позов мотивовано тим, що сторони не можуть прийти до згоди щодо поділу вказаного майна.

ОСОБА_2 в свою чергу заявив зустрічний позов, за яким просив визнати вказане в первісному позові майно таким, що належить йому на праві особистої приватної власності, а також визнати недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_1 на гаражний бокс АДРЕСА_3 і визнати за ним право власності на цей гаражний бокс. В обґрунтування вимог послався на те, що все майно було придбане за його особисті кошти.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні вимоги позову підтримав, надав пояснення, що зводяться до викладеного в позовній заяві та уточненнях до неї, в задоволенні зустрічного позову в частині вимог щодо гаражного боксу просив відмовити за безпідставністю, а в решті вимог - відмовити за необґрунтованістю.

Відповідач в суді наполягав на тому, що все спірне майно було придбано за рахунок коштів, що були подаровані йому родичами з Ірану, а тому вважає це майно особистою власністю.

Представник відповідача ОСОБА_6 підтримав доводи свого довірителя пославшись на надані докази.

Судом встановлено таке.

Громадянка України ОСОБА_1 та громадянин Ірану ОСОБА_2 17.08.1996 року уклали шлюб, про що в Центральному відділі реєстрації шлюбів з державним центром розвитку сім'ї зроблено відповідний актовий запис №1020 (т. 1, а.с. 143).

В цьому шлюбі у них народились син ОСОБА_8 -ІНФОРМАЦІЯ_3 року, та дочка ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_4 року (т. 1, а.с. 181).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18.04.2016 року шлюб між сторонами розірвано (т. 1, а.с. 181).

На час припинення шлюбних відносин, за відповідачем було зареєстроване право власності на ? частку квартири АДРЕСА_2 (загальна площа -79,20 кв.м., житлова площа - 44,10 кв.м.), набуте на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25.12.2009 року, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОНекриловим К.Ю. реєстровим №8021(т. 1, а.с. 15-17); право власності на квартиру АДРЕСА_1 (загальна площа - 85,80 кв.м., житлова площа - 41,20 кв.м.), відповідно до свідоцтва про право власності від 27.02.2012 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення на підставі наказу №266-С/КІ від 20.02.2012 року (т.1, а.с. 33); право власності на легковий автомобіль SEAT Leon Stylance 1,6 кузов НОМЕР_4, 2006 року випуску, р.н. НОМЕР_1, що зареєстрований в органах ДАІ 11.01.2007 року (див. свідоцтво про реєстрацію ТЗ, т.1, а.с. 34).

Вказане майно, як це видно з правовстановлюючих документів, придбано в час коли сторони перебували у шлюбі.

Статтею 368 ч. 3 ЦК України та статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, сімейне законодавство містить винятки із вказаного правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Саме на цю норму і послався відповідач, як на підставу своїх вимог, і надав суду договори дарування (т.1, а.с. 162-179, 228-268), за якими родичі дарували йому певні кошти. Дані договори укладені в Ісламській Республіці Іран. Проте, суду не надано доказів про те, що подаровані кошти відповідачем легалізовані на території України, окрім 1000 ДМ, що обліковані за митною декларацією від 23.02.1997р. (т. 1, а.с. 213).

Позивачу ж про факти отримання відповідачем будь яких коштів від його родичів не відомо.

Інших доказів, що наведене майно було придбано відповідачем за особисті кошти суду не надано.

Напроти судом встановлено, що всі договори на придбання спірного нерухомого майна, та нерухомого майна від продажу якого було придбане спірне, як це вбачається з правовстановлюючих документів, були укладені за згодою дружини покупця (позивача). При, цьому нотаріусами роз'яснювалось відповідачу правові наслідки передбачені ст. 57-74, 97 СК України про спільність та роздільність майна подружжя.

З характеристик квартир, що були набуті сторонами раніше і були продані з метою придбання іншого житла, вбачається, що сторони бажали поліпшити свої житлові умови та забезпечити на майбутнє житлом своїх дітей. На підтвердження останньої тези вказує зокрема той факт, що право власності на решту спірної квартири АДРЕСА_2 належить сину сторін ОСОБА_8.

Отже, вказане спірне майно було придбане в інтересах сім'ї.

Джерелом коштів на придбання майна є зокрема доходи сторін від підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (т.2 а.с. 82-116), де відповідач був оформлений найманим працівником.

З аналізу наведеного в сукупності суд знаходить доведеним, що вказане в первісному позові спірне майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності, що в свою чергу виключає можливість задоволення вимог зустрічного позову про визнання цього майна особистою власністю відповідача.

Що стосується гаражного боксу АДРЕСА_3 (Т. 1 а.с. 183), то пайовий внесок за зазначений гаражний бокс був сплачений ОСОБА_1 в жовтні 1993р. у повному обсязі (т. 1, а.с. 190).

Статтею 15 Закону України «Про власність» (в редакції чинній на час сплати пайового внеско) встановлено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Той факт, що позивач, на час набуття права власності на гараж, була неповнолітньою правового значення не має.

Інші доводи відповідача в обґрунтування вимог про недійсність свідоцтва про право власності на гаражний бокс не підкріплені доказами, а відтак визнаються судом надуманими.

Тому суд приходить до висновку, що спірний гараж є особистою власністю позивача, а тому, підстав для визнання недійсним свідоцтва про право власності на гаражний бокс не вбачається.

Отже, зустрічний позов слід визнати необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

При цьому, суд має виходити із рівності прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності та взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, що передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Сторони погодили вартість спірного майна, та визнають, що майно є неподільним.

Поділити майно між сторонами відповідно до наведених норм закону, без присудження компенсації за відступлення частки у праві власності, не вбачається за можливе.

Варіант поділу, на якому наполягає позивач, на думку суду також неприйнятний, оскільки такий поділ порушує баланс інтересів сторін.

Так дійсно, розподіл позивачу ? частки квартири АДРЕСА_2 відповідає її інтересам, оскільки рештою квартири володіє її син, який після розлучення сторін проживає з нею. Проте, врахування вартості спірного автомобіля при визначенні часток сторін у праві власності на квартиру АДРЕСА_1, невиправдано зменшує частку відповідача, оскільки визнати автомобіль рівноцінним квартирі майном не можна, що є очевидним з огляду на призначення майна та втрату ним вартості в процесі експлуатації.

Пленум Верховного Суду України в п. 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Виходячи з позиції сторін, провести поділ з відступленням частки у праві власності на майно не вбачається за можливе, а тому суд вважає за необхідне, на часткове задоволення первісного позову, визнати ідеальні частки сторін у спільному майні без його реального поділу, залишивши майно у їх спільній частковій власності.

За наведених рішень, відповідач має компенсувати позивачу, понесені нею витрати у справі, відповідно до ст. 88 ЦПК України.

На підставі вказаних в рішенні норм закону, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 214, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІН НОМЕР_2): право власності на ? частку квартири АДРЕСА_2 (загальна площа -79,20 кв.м., житлова площа - 44,10 кв.м.); право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1 (загальна площа - 85,80 кв.м., житлова площа - 41,20 кв.м.); право власності на ? частку легкового автомобіля SEAT Leon Stylance 1,6 кузов НОМЕР_4, 2006 року випуску, р.н. НОМЕР_1, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Визнати за ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІН НОМЕР_3): право власності на ? частку квартири АДРЕСА_2 (загальна площа -79,20 кв.м., житлова площа - 44,10 кв.м.); право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1 (загальна площа - 85,80 кв.м., житлова площа - 41,20 кв.м.); право власності на ? частку легкового автомобіля SEAT Leon Stylance 1,6 кузов НОМЕР_4, 2006 року випуску, р.н. НОМЕР_1, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Право спільної сумісної власності сторін на вказане майно припинити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІН НОМЕР_3) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІН НОМЕР_2) 6890 (шість тисяч вісімсот дев'яносто) грн. судового збору.

В задоволенні решти вимог позову відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, визнання права власності на майно, визнання недійсним свідоцтва про право власності відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Святошинський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий М.Ф. Сенько