УХВАЛА

Іменем України

12 жовтня 2017 року м. Токмак

Суддя Токмацького районного суду Запорізької області у складі ОСОБА_1, розглянувши заяву про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_5 акціонерне товариство «Страхова компанія «Unives» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_5 акціонерне товариство «Страхова компанія «Unives» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 160683,88 грн. та моральної шкоди в розмірі 30000 грн.

Ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2017 року відкрито провадження у справі.

Разом з позовною заявою позивачем було подано заяву про забезпечення позову. В обґрунтування якої позивач зазначив, що 25.07.2017 року о 09.20 годин на перехресті вул. Воровського з вул. Б.Хмельницького в м. Токмак Запорізької області водій ОСОБА_3, керуючи вантажним сідловин тягачем МАЗ-54329 020 вантажний, державний номерний знак НОМЕР_1 з напівпричепом МАЗ-93866, державний номерний знак НОМЕР_2, не надав переваги в русі автомобілю SCODA Octavia чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_6, який рухався по головній дорозі, в результаті чого сталася ДТП, внаслідок якої водій автомобіля SCODA Octavia, державний номерний знак НОМЕР_3 ОСОБА_6 отримав незначні тілесні ушкодження, а автомобілі отримали механічні ушкодження з матеріальними збитками.

Постановою Токмацького районного суду Запорізької області від 28.07.2017 року у справі № 328/1969/17 ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.

На час скоєння ДТП ОСОБА_3 керував вантажним сідловим тягачем МАЗ-54329 020 вантажний державний номерний знак НОМЕР_1, який належить ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САО 059180 від 14.08.2012 року, виданого ВРЕР Марїнського, Велико-Новоселківського районів та м. Вугледар, з напівпричепом МАЗ-93866, державний номерний знак НОМЕР_2, який належить ОСОБА_7, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ІСА 717487 від 04.10.2006 року, виданого Велико-Новоселківським МРЕВ ОСОБА_8 України в Донецькій області.

Відповідно до звіту № 102 про оцінку автомобіля SCODA Octavia чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_3 від 15.08.2017 року, вартість матеріальної шкоди, заподіяної позивачу складає 257245,88 грн. Залишок невідшкодованої шкоди складає 160683,88 грн.

Позивач вважає, що необхідно вжити заходів щодо забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме та рухоме майно відповідачів, оскільки після отримання звіту №102 від 15.08.2017 року відповідачі відмовляються добровільно відшкодовувати заподіяну шкоду, а також можуть почати здійснювати активні дії по відчуженню нерухомого та рухомого майна, що в подальшому може утруднити та робить неможливим виконання рішення суду.

Так, після огляду автомобіля 04.08.2017 року відповідачі уникають зустрічей із позивачем на телефонні дзвінки не відповідають. Тому позивач просить прийняти заходи щодо забезпечення позову та накласти арешт на рухоме майно ОСОБА_4, а саме на вантажний сідловий тягач МАЗ-54329 020 вантажний державний номерний знак НОМЕР_1, який належить йому відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САО 059180 від 14.08.2012 року, виданого ВРЕР Марїнського, Велико-Новоселківського районів та м. Вугледар.

Суддя, ознайомившись та дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що заява позивача про забезпечення позову не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній.

Ухвалою суду від 12 жовтня 2017 року відкрито провадження у даній справі.

Згідно з положеннями ст.ст. 151, 152 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

У відповідності зі ст. 152 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам.

Відповідно до ч. 3 ст. 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

З матеріалів справи вбачається, що позов предявлено про відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 160683,88 грн. та моральної шкоди в розмірі 30000 грн.

Вбачається, що заявником не надано доказів вартості автомобіля, що позбавляє суд можливості встановити співзмірність виду забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд бере до уваги інтереси не лише позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно п.4 Постанови Пленуму ВСУ України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22 грудня 2006 року розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Частина 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом наведеного, жодне з положень Конвенції не може бути витлумачене як таке, що легітимізує набуття права власності одним суб'єктом за рахунок протиправного позбавлення майнового права іншого суб'єкта, із відмовою, до того ж, у можливості захисту порушеного права. Кожен, чиї права та свободи було порушено має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (Статті 13 і 14 Конвенції).

Крім того, відповідно до практики Європейського суду для того, щоб втручання в право власності вважалось допустимим, воно має служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а має бути розумна співмірність між використовуваними інструментами й тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення в справі АГОСІ проти Обєднаного Королівства).

З приписів норм цивільно-процесуального законодавства України вбачається, що процесуальне законодавство обумовлює допустимість застосування заходів із забезпечення позову наявністю обставин, які свідчать про те, що невжиття таких заходів може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Забезпечення позову застосовується як засіб запобігання можливим порушенням майнових чи охоронюваних законом інтересів особи.

Так, розглянувши матеріали заяви про забезпечення позову судом встановлено, що заявник не надав суду достатніх доказів того, що відповідач ОСОБА_4 приймає заходи щодо відчуження обєкту рухомого майна - вантажного сідлового тягача МАЗ-54329 020 вантажний, державний номерний знак НОМЕР_1, з метою уникнення виконання можливого рішення суду. Саме ж посилання позивача у заяві про забезпечення позову на потенційну можливість відповідача відчужувати належне йому майно без надання відповідних доказів такого відчуження не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Обов'язком позивача є доведення тих обставин, на які він посилається, як на підставу для вжиття заходів забезпечення позову.

З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги те, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими повязується застосування певного виду забезпечення позову, а також не надання заявником (позивачем за позовом) доказів, які можуть свідчити про вчинення ОСОБА_4 дій із реалізації майна чи підготовки до такої реалізації, суд дійшов висновку про відсутність, станом на час розгляду вказаної заяви, правових підстав для забезпечення позову у справі № 338/2322/17.

А тому, як наслідок, у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову судом відмовляється через недоведеність.

Згідно рішення Конституційного Суду України № 12-рп/2010 від 28.04.2010 року, у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 частини першої статті 293 Цивільного процесуального кодексу України (справа про забезпечення апеляційного оскарження ухвал суду), в аспекті конституційного звернення положення пункту 2 частини першої статті 293 Цивільного процесуального кодексу України стосовно можливості апеляційного оскарження ухвал суду щодо забезпечення позову, а також щодо скасування забезпечення позову у взаємозв'язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 Конституції України необхідно розуміти як такі, що передбачають право оскаржувати окремо від рішення суду в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції як про забезпечення позову і щодо скасування забезпечення позову, так і ухвали про відмову в забезпеченні позову і скасуванні забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 151, 152, 153, 209, 210, 223 ЦПК України, суддя,

ухвалила:

В задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Запорізької області через Токмацький районний суд Запорізької області протягом 5 днів з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо вона не скасована, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя