Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 311/2870/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Носик М.А.
Провадження № 22-ц/778/3960/17 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.,

Суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

За участю секретаря: Бєлової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 06 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з уточненим у подальшому позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Посилався на те, що 09.10.2012 року між ним та ОСОБА_3 був укладений договір позики, який був оформлений розпискою від 09.10.2012 року.

Згідно умов вказаного договору ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_3 прийняв в борг грошові кошти в сумі 163 600 грн., що було еквівалентно на час передачі коштів 20 000 доларів США.

Однак, відповідач взяті на себе зобов'язання перед ОСОБА_4 належним чином не виконав і взятий борг в сумі 163 600 грн. не повернув.

Позивач вказав, що загальний розмір заборгованості відповідача за вказаним договором станом на 04.04.2017 року становить 448 888,63 грн., яка складається з наступного: 163 000 грн. - сума боргу за договором позики; 172 649,36 грн. - інфляційне збільшення суми боргу; 17 104,04 грн. - 3 % річних за час прострочення грошового зобов'язання; 95 535,23 грн. - відсотки за користування грошима у розмірі облікової ставки НБУ.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просив суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за договором позики від 09.10.2012 року в сумі 448 888,63 грн., яка складається з наступного: 163 000 грн. - сума боргу за договором позики; 172 649,36 грн. - інфляційне збільшення суми боргу; 17 104,04 грн. - 3 % річних за час прострочення грошового зобов'язання; 95 535,23 грн. - відсотки за користування грошима у розмірі облікової ставки НБУ, та судові витрати.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 06 вересня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у сумі 448 888,63 грн. та судовий збір в розмірі 4 488,88 грн., а всього - 453 377,51 грн.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

За положеннями ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 09 жовтня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, про що ОСОБА_3 складено розписку. За умовами договору ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 у борг 163 000 грн., що було еквівалентно на час передачі коштів 20 000 доларів США, та зобов'язувався повернути кошти до 09 жовтня 2013 року, що підтверджено оригіналом розписки, долученої до матеріалів справи (а.с. 53).

Сам факт написання розписки відповідач у суді першої інстанції не оспорював.

Сума боргу відповідачем позивачу не повернута, посилання відповідача на часткове повернення грошових коштів доказами не підтверджене.

Станом на 04.04.2017 року розмір заборгованості за вищевказаним договором позики становить 448 888,63 грн., яка складається з наступного: 163 000 грн. - сума боргу за договором позики; 172 649,36 грн. - інфляційні втрати; 17 104,04 грн. - 3 % річних за час прострочення грошового зобов'язання відповідно до ст. 625 ЦК України; 95 535,23 грн. - відсотки за користування грошима у розмірі облікової ставки НБУ (а.с. 69-73)

Наведені вище факти, обставини, досліджені судом докази у справі, й пояснення сторін дають підстави дійти висновку про укладення між сторонами договору позики, що підтверджується борговим документом у вигляді зазначеної раніше розписки. Цей письмовий документ підтверджує факт отримання боржником грошових коштів, їх суму, валюту. Знаходження боргового документа у позикодавця підтверджує доводи позивача, що зазначена в ньому грошова сума йому не повернута.

З урахуванням викладеного, суд дійшов правильного висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за договором позики від 09 жовтня 2012 року в загальному розмірі 448 888,63 грн.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів і в повній мірі відповідає вимогам закону.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що частина суми позики в розмірі 81 000 грн. та 40 000 грн. вже були повернуті відповідачем не знайшли свого підтвердження.

Так, за ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст. 11 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 58 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

Отже, відповідач бездоказово зазначає про те, що повернув позивачу частину позики в розмірі 81 000 грн. та 40 000 грн., оскільки знаходження боргового документа у позикодавця підтверджує доводи позивача, що зазначені в ньому грошові кошти в повному обсязі йому не повернуті. Факт повернення частини позики може бути підтверджений лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України).

Посилання у скарзі на те, що кошти бралися відповідачем на спільну участь в праці біржової фірми також жодними доказами не підтверджені.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду, спростовані під час апеляційного розгляду справи. Як правильно встановлено судом, зі змісту розписки вбачається, що борг мав бути повернутий відповідачем до 09.10.2013 року. З доданого до матеріалів справи конверту встановлено, що позовну заяву з додатками позивачем здано до поштового відділення 08.10.2016 року (а.с. 9), тобто в строк, встановлений ст. 257 ЦК України. Посилання відповідача на те, що подавши в грудні 2016 року заяву про збільшення позовних вимог, позивач фактично подав нову позовну заяву, а отже, пропустив строк позовної давності, не є підставою для відмови у позові, оскільки в цьому випадку позивачем реалізовано надане йому процесуальне право на збільшення/зменшення розміру позовних вимог протягом усього часу розгляду справи, передбачене ч. 2 ст. 31 ЦПК України.

Всі інші викладені в апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Решта доказів та обставин, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування і задоволення апеляційної скарги.

Крім того, у разі відмови ОСОБА_3 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію судових витрат, понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 06 вересня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: