АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Крижанівська Г.В.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача

ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_12 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 січня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Солонець Тамари Миколаївни про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна, визнання права власності, виселення та вселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6, приватного нотаріуса КМНО Солонець Т.В., в якому просила:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 02.10.2014, укладений між ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Солонець Т.М., за реєстровим № 1197;

- застосувати наслідки недійсності правочину, зобов'язавши ОСОБА_4 повернути ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) належну їй квартиру АДРЕСА_1;

- визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2);

- усунути ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) перешкоди у здійсненні права користування квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_4 з квартири;

- вселити ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) у належну їй квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених вимог вказувала, що 17.12.2003 ОСОБА_6 було придбано квартиру АДРЕСА_1, згідно Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Качельніковим С.В. за реєстровим № 8902, та зареєстрованої в БТІ 18.12.2003 за реєстровим № 30528. Позивач вказувала, що з моменту придбання та державної реєстрації права власності на вказану квартиру вона добросовісно нею володіла та користувалася, оформлювала документи щодо зміни функціонального призначення квартири, у зв'язку з чим розпочала підготовку документів для переобладнання квартири на нежитлову, що підтверджується наданими до позовної заяви доказами. Вказувала, що у зв'язку із важкою хворобою матері вона була змушена на деякий час залишити територію України та переїхати в м. Пермь, Російської Федерації, де проживає її матір для догляду за нею, де зараз працює і проживає.

07.10.2014 їй повідомили друзі, яких вона просила доглядати за квартирою АДРЕСА_1, що в цій квартирі знаходяться сторонні люди, які нібито 02.10.2014 купили вказану квартиру, та показали Договір купівлі-продажу квартири від 02.10.2014, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Солонець Т.М., за реєстровим № 1197.

Зазначала, що договір купівлі-продажу квартири від 02.10.2014 з відповідачем ОСОБА_4 не укладала, та фізично не могла його укласти оскільки перебувала в цей час за межами України. Позивач також вказувала, що сторона, яка виступила продавцем її квартири, має з позивачем однакові прізвище, ім'я по батькові, але різні дати народження, різні місця проживання та реєстрації та різні номери ідентифікаційних номерів. Позивач зазначала, що приватним нотаріусом КМНО Солонець Т.М. в оскаржуваному договорі купівлі-продажу від 02.10.2014 було внесено неправдиві відомості, а саме, що право власності на квартиру АДРЕСА_1, за ОСОБА_6 у БТІ зареєстровано за № 30527, що не відповідає дійсності, оскільки право власності зареєстровано в БТІ 18.12.2003 за реєстровим № 30528, тобто посвідчено Договір купівлі-продажу квартири від 02.10.2014 на підставі сфальсифікованого Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17.03.2003, оскільки у даному договорі наявний реєстровий напис на правовстановлюючому документі, в якому зазначено реєстровий № 30527, що не відповідає дійсності замість правильного № 30528. Позивач також вказувала, що з приводу неправомірних дій невстановлених осіб щодо шахрайських дій відносно її квартири вона звернулася до правоохоронних органів.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11.01.2017 у задоволенні позову відмовлено (Т.2, а.с. 176-180).

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вважає, що суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу, безпідставно вказавши на обрання позивачем невірного способу захисту порушеного права, який мав би бути реалізований шляхом пред'явлення віндикаційного позову згідно п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували за її безпідставністю і необґрунтованістю та просили рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином за відомими суду адресами, а тому їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту порушеного права.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що 17.12.2003 ОСОБА_6, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, було придбано квартиру АДРЕСА_1, згідно Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Качельніковим С.В., реєстровий № 8902, зареєстрованого в БТІ 18.12.2003 за реєстровим № 30528 (Т.1, а.с. 19).

З часу укладення вищевказаного договору купівлі-продажу власником квартири була позивачка ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2).

07.10.2014 позивачці стало відомо про укладення від її імені договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 02.10.2014, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Солонець Т.М., за реєстровим № 1197. За даним договором відповідач ОСОБА_4 придбала вказану квартиру у ОСОБА_6, яка проживає за адресою АДРЕСА_2, податковий номер НОМЕР_1 (Т.1, а.с. 25).

Судом першої інстанції з пояснень сторін та з наявних у справі доказів обґрунтовано встановлено, що позивач не мала наміру відчужувати належну їй квартиру, Договір купівлі-продажу квартири від 02.10.2014 з відповідачем ОСОБА_4 не укладала та не могла його укласти, оскільки в цей час перебувала за межами України, про що свідчить довідка Державної прикордонної служби (Т.2, а.с. 170).

Також судом правомірно встановлено, що сторона, яка виступила продавцем її квартири ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), також не була продавцем спірної квартири, оскільки невідомі особи скористалися підробленим її паспортом з ідентифікаційними відомостями серії та номеру паспорта відповідача ОСОБА_6 та її ідентифікаційним номером. В паспорт серії НОМЕР_3 (Т.2, а.с. 52), який належить відповідачу ОСОБА_6, по підробленому паспорту такої же серії та номеру (Т.2, а.с. 53) вклеєна фотографія невідомої особи, сторінки паспортів в оформленні є відмінними (друкований та рукописний текст). Вказаний підроблений паспорт був використаний для оформлення Договору купівлі-продажу спірної квартири від 02.10.2014, а тому продавець за вказаним договором має із позивачем однакові прізвище, ім'я по батькові, але різні дати народження, різні місця проживання та реєстрації та різні номери ідентифікаційних номерів.

В оскаржуваному договорі купівлі-продажу від 02.10.2014 зазначено недостовірні відомості, зокрема про те, що право власності на квартиру АДРЕСА_1, за ОСОБА_6 у БТІ зареєстровано за номером 30527, що не відповідає дійсності, оскільки право власності зареєстровано в БТІ 18.12.2003 за реєстровим № 30528.

У висновку експертів від 09.12.2016 № 7870/16-32/7871/16-33/7882/16-33 зазначено наступне:

1. Питання ухвали суду «1. Чи виконано підпис від імені «ОСОБА_6» РНОКПП НОМЕР_2 у оригіналі договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 від 02.10.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Солонець Т.И. за реєстровим № 1197, саме позивачкою - ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_2) чи іншою особою?» не вирішувалось з причин, наведених у дослідницькій частині висновку експертів (проведення експертизи за наявними зразками підпису та почерку ОСОБА_6 не можливе, оскільки у розпорядженні експерта наявний лише один вільний зразок підпису ОСОБА_6.).

2. У реквізити бланку нотаріального документу, на якому виготовлений договір купівлі-продажу квартири від 17.12.2003, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Качельніковим С.В. за реєстровим № 8902, який знаходиться в архіві приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. (об'єкт 2), вносилися такі зміни:

- голографічний елемент із зображенням тризуба замінений на інший шляхом наклеювання поверх нього фрагменту з голографічним елементом, вирізаного з іншого бланку нотаріального документу;

- захисний елемент бланку в місці розташування знаків позначення серії та номеру виконаний не способом гарячого тиснення фольгою, а шляхом наклеювання смужки плівки;

- первісний зміст вихідних даних поліграфічного підприємства змінений шляхом часткового знебарвлення знаків позначення «ДП «ПК «Зоря». Зам ... 2009-ІИ» та виконання на їх місці способом струминного друку читаємих знаків позначення «ДП «ПК «Зоря». Зам 409.2003.III кв.».

У зміст реквізитів договору купівлі-продажу квартири від 17.12.2003 (об'єкт 2) - текст, підписи, рукописні записи, відтиски печаток і штампів зміни шляхом додруковування, виправлення, дорисовки, маскування, видалення підчисткою, травленням і змиванням не вносились.

3. Бланк договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17.12.2003, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Качельніковим С.В. за реєстровим № 8902, який знаходиться в архіві приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. (об'єкт 2), та бланк, на якому виконаний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17.12.2003, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Качельніковим С.В. за реєстровим № 8902, що знаходиться у позивача - ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_2) (об'єкт 3), є відповідними зразкам аналогічних бланків нотаріальних документів, виготовлених на підприємстві «ДП «ПК «Зоря», яке здійснює їх випуск.

4. Час виконання реквізитів договору купівлі-продажу квартири від 17.12.2003, позначеного як об'єкт 2 (тексту, підписів, рукописних записів, відтисків печаток і штампів), не є відповідним даті «сімнадцяте грудня дві тисячі третього року», вказаній у ньому.

5. Матеріали, з яких виготовлені бланк договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17.12.2003, позначеного як об'єкт 2, та бланк договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17.12.2003, позначеного як об'єкт 3 (типографські фарби, папір та голографічні елементи, крім елементу в місці розташування знаків позначення серії та номеру «ВВА № 468252» бланку договору-об'єкту 2, мають відповідно спільну родову приналежність.

Матеріали, з яких виготовлені захисні плівки, нанесені у бланках об'єктів 2 і 3 в місці розташування знаків позначення серії та номеру «ВВА № 468252», і фарби, котрими виконані знаки цих позначень, не мають спільної родової приналежності.

Отже, з огляду на викладене, відповідач ОСОБА_4 придбала спірну квартиру не безпосередньо у власника - позивача ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2), у якої квартира вибула із володіння згідно п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, а в особи, яка немала права відчужувати це майно, особу якої не встановлено, а тому наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна із незаконного володіння.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.

У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Положення частини першої статті 216 ЦК України не можуть застосовуватись як підстави позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Разом з тим відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, зокрема від добросовісного набувача, шляхом подання віндикаційного позову, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Таким чином, положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Одночасне пред'явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (позову власника, позбавленого володіння майном, про витребування майна від його володільця) та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосування реституції (позову про захист права від порушень, не пов'язаних з позбавлення володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 338 ЦК України, є помилковим, оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними.

Крім того, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Означена вище правова позиції викладена Верховним Судом України у постанові від 18.01.2017 у справі № 6-2723цс16 і в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України повинна обов'язково враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, надавши належного правового аналізу заявленим позивачем вимогам, встановивши фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов цілком правомірного висновку про те, що, не дивлячись на беззаперечно встановлений факт порушення права власності позивача (вибуття належного позивачу майна з його володіння не з його волі), належні законні правові підстави для задоволенні заявлених позивачем вимог з використанням правового механізму передбаченого ст.ст. 215, 216 ЦК України відсутні, оскільки у даному випадку захист прав позивача, який є власником майна, можливий лише шляхом пред'явлення і задоволення віндикаційного позову, згідно вимог п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, який передбачає право власника на витребування майна у добросовісного набувача.

Водночас, слід зауважити, що під час апеляційного розгляду даної справи, з пояснень представників позивачки встановлено, що позивачка наразі скористалась правом на пред'явлення саме віндикаційного позову про витребування майна у добросовісного набувача, як такого, яке вибуло з її володіння поза її волею.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги про неправомірність висновку суду щодо обрання позивачем невірного способу захисту порушеного права, не ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи в їх сукупності та вимогах закону, а тому не можуть вплинути на ухвалене судом рішення.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення, в справі не виявлено, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_12 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 січня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Солонець Тамари Миколаївни про визнання договору купівлі-продажу недійсним, повернення майна, визнання права власності виселення та вселення - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

Г.В. Крижанівська