Справа №522/2983/15-ц
Провадження № 2/522/4812/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Кравчук Т.С.

при секретарі Семешиній Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи, Одеської міської ради, про відновлення межи земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, в якому просив відновити межи земельної ділянки. Свої позовні вимоги обґрунтовуючи тим, що згідно договору купівлі-продажу реєстр №3-5497 від 27.07.1987 року, на праві власності належить 1/2 частина житлового будинку з частиною надвірних споруд в м. Одесі по вулиці Каманіна 24, розташованим на земельній ділянці площею 600 кв.м. та складається в цілому з одного камяного жилого будинку, загальною площею 41,2 кв.м., зазначеного на плані під літ. «А», літній кухні «Б», двох убиралень «В, Д», трьох сараїв «Е, Ж, О», гаража «М», літній кухні «К», огороджень №1-7, мощеній І-ІV. Інша частина житлового будинку на праві власності належить Відповідачу на підставі договору купівлі-продажу реєстр. №3-3005 від 31.05.1978 року. Земельна ділянка площею 600 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Каманіна, 24 (раніше №4) була відведена рішенням виконкому Кагановичського районної ради депутатів трудящихся №433 від 25.05.1954 року. У 2004 році, позивачу зі слів колишньої власниці 1/2 частини житлового будинку з частиною надвірних споруд в м. Одесі по вулиці Каманіна 24, стало відомо, що батько відповідачки, ОСОБА_3, на той час власник другої частини житлового будинку з частиною надвірних споруд в м. Одесі по вулиці Каманіна 24, самовільно, без отримання письмової згоди іншого співвласника будинку та землекористувача ОСОБА_4, переніс межу між землекористувачами в сторону ділянки ОСОБА_1

Також ОСОБА_1 було подана клопотання про поновлення строку для звернення до суду з позовною заявою, в якій він просив визнати поважним пропущення ним строку позовної давності для звернення до суду із позовною заявою про відновлення межи земельної ділянки та поновити ОСОБА_1 строк для звернення до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про відновлення межи земельної ділянки. Дане клопотання було обґрунтовано тим, що починаючи з 2004 року, ОСОБА_1 за захистом свої прав неодноразово звертався до органу самоорганізації населенню Комітету мікрорайонна «Приморський» в м. Одесі, до Управління земельних ресурсів Приморського району, до прокуратури,. Відповіді або не отримував, або отримував відписки та у звязку із тяжкою хворобою дружини (яку неодноразово оперували) та дітей, ОСОБА_1 був вимушений весь вільний час та кошти направити на оздоровлення своєї сімї.

У судове засідання позивач та його представник зявились, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просив їх задовольнити.

У судове засідання відповідач та його представник зявились. У задоволенні позовних вимог та клопотання про поновлення строку позивача заперечували у повному обсязі. Свої доводи обґрунтовували тим, що ні відповідачка, ні її батько не переносили межу між землекористувачами в сторону ділянки ОСОБА_1, що між колишнім власником ОСОБА_4 (ОСОБА_5) та ОСОБА_3 існувала на думку відповідача усна домовленість про переніс межи між співкористувачами в сторону ділянки ОСОБА_3

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Одеська міська рада, до суду не зявився, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що згідно договору купівлі-продажу реєстр №3-5497 від 27.07.1987 року, на праві власності належить 1/2 частина житлового будинку з частиною надвірних споруд в м. Одесі по вулиці Каманіна 24, розташованим на земельній ділянці площею 600 кв.м. та складається в цілому з одного камяного жилого будинку, загальною площею 41,2 кв.м., зазначеного на плані під літ. «А», літній кухні «Б», двох убиралень «В, Д», трьох сараїв «Е, Ж, О», гаража «М», літній кухні «К», огороджень №1-7, мощеній І-ІV. Інша частина житлового будинку на праві власності належала ОСОБА_3, батько відповідачки, на підставі договору купівлі-продажу реєстр. №3-3005 від 31.05.1978 року. На підставі розпорядження Приморської районної адміністрації №1251 від 05.10.1999 року ОСОБА_3 15.10.1999 року, замість договору купівлі-продажу №3-3005 від 31.05.1978 року, було видано Свідоцтво про право власності на 3/5 частин домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Каманіна, 24.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.11.2007 року, в частині, залишеній без змін рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2015 року, суд виділив 3/5 частини домоволодіння по вулиці Каманіна, 24 у м. Одесі в одно самостійне домоволодіння. Визнав право власності за ОСОБА_3 на домоволодіння, яке складається з : жилого будинку лит А, загальною площею 9,6 кв.м.; житлової кімнати площею 7, 6 кв.м.; житлової «кімнати площею 12, 5 кв.м.; житлової кімнати площею 16, 1 кв.м.; коридору площею 3,5 кв.м.; коридору площею 3,1 кв.м.; коридору площею 6,5 кв.м.; веранди площею 17,7 кв.м.; кухні площею 6,2 кв.м.; кухні площею 5,3 кв.м.; санвузла площею 4,1 кв.м.; санвузол площею 2,0 кв.м.; сараю лит. Е; сараю лит. О; гаражу лит. М; вбиральні лит. Д; навісу лит. Ц; літньої кухні лит. К, загальною площею 94,2 кв.м., житловою площею 45,8 кв.м. У цілому домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 791 кв.м.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.02.2009 року, ОСОБА_2 на праві власності, після смерті ОСОБА_3, який помер 19.05.2008 року, належить: домоволодіння під № 24/1 (двадцять чотири/один), що знаходиться в місті Одесі, по вулиці Каманіна; та складається в цілому з одного житлового будинку під літерою «А» житловою площею 45,8 кв.м., загальною площею 94,2 кв.м. та надвірних споруд: «Д» - вбиральні, «Е, 0» - сараїв, «К» і- літньої кухні, «М» - гаражу, «Ц» - навісу, №2, 4-6 - огорожі, II, III - мостіння, розташованих на земельній ділянці площею 400 кв.м, що знаходиться у фактичному користуванні.

Земельна ділянка площею 600 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Каманіна, 24 (раніше №4) була відведена рішенням виконкому Кагановичського районної ради депутатів трудящихся №433 від 25.05.1954 року. У 2004 році, позивачу зі слів колишньої власниці 1/2 частини житлового будинку з частиною надвірних споруд в м. Одесі по вулиці Каманіна 24, стало відомо, що батько відповідачки, ОСОБА_3, на той час власник другої частини житлового будинку з частиною надвірних споруд в м. Одесі по вулиці Каманіна 24, самовільно, без отримання письмової згоди іншого співвласника будинку та землекористувача ОСОБА_4, переніс межу між землекористувачами в сторону ділянки ОСОБА_1

Відповідно до частин 1, 3 ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно ст. 90 ЗК Української РСР у редакції 1970 року, на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі.

Згідно ст. 91 ЗК Української РСР у редакції 1970 року, особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно. Порядок користування нею визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток в спільній власності на будинок. Наступні зміни в розмірі часток в спільній власності на будинок, які сталися у зв'язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін встановленого порядку користування ділянкою. Угода про порядок користування земельною ділянкою є обов'язковою і для особи, яка згодом придбає відповідну частку в спільній власності на цей будинок.

Виходячи з того що порядок використання й розпорядження спільною земельною ділянкою визначається насамперед самими співвласниками жилого будинку залежно від розміру їх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до ст. 91 ЗК Української РСР у редакції 1970 року бере до уваги їх угоду з цього приводу при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, які пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на будинок і для яких ця угода також є обов'язковою. Це правило стосується й випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. Суд може не визнати угоду про порядок використання й розпорядження земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні інтереси когось із співвласників, позбавляє його можливості належно користуватися своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним та протипожежним правилам. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками будинку про порядок використання земельної ділянки цей порядок ними не визначався, суду слід виходити з розміру їх часток у праві спільної власності на будинок, на час перетворення спільної сумісної власності у спільну часткову або на час виникнення останньої.

За змістом пунктів 4, 5 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України 2004 р. відносини спадкування регулюються нормами цього Кодексу, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 р. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 р.) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 р.

Згідно ст. 41 ЦК УРСР 1963 р., угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Згідно ст. 42 ЦК УРСР 1963 р., угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази укладання між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 угоди про встановлення про новий порядок користування земельною ділянкою за адресою: м. Одеса ,вул.. Каманіна, 24.

Твердження представника відповідачки, що дана угода повинна бути, та мабуть була уколена в усній формі не заслуговує на увагу, оскільки відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Допитана у судовому засіданні ОСОБА_4, пояснила суду, що їй до 27.07.1987 року на праві власності належало 1/2 частина житлового будинку з частиною надвірних споруд в м. Одесі по вулиці Каманіна 24. Зазначений будинок сімя свідка використовувала у якості будинку відпочинку. За весь час, знаходження у власності свідка зазначено частини будинку, межа між землекористувачами не змінювалась, своєї згоди на зміну місце розташування межи свідок не надавала. На час продажу ОСОБА_1 1/2 частина житлового будинку з частиною надвірних споруд в м. Одесі по вулиці Каманіна 24 ОСОБА_4 не надала згоди ОСОБА_3 на зміну місце розташування розділової межи між земельними ділянками особистого користування співвласників будинку. Про перенесення межи іншим співвласником свідку стало відомо лише у 2004 році, коли при бесіді із ОСОБА_1 стало відомо, що два деревця айви, які у свій час посадив батько свідка насправді ростуть на сусідській території.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_6 органу самоорганізації населенню Комітету мікрорайонна «Приморський» в м. Одесі ОСОБА_7 пояснила суду, що дійсно на актах від 2004 та 2007 років стоїть її підпис, що підставою для складання даного акту та здійснення вимірів земельної ділянко послугувало звернення ОСОБА_1

Щодо пояснень свідків ОСОБА_5, ОСОБА_8 суд зазначає наступне, що відповідно до вимог ст. 63 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з угод, для яких законом встановлено письмову форму. Таким чином, суд не приймає до уваги у якості доказів дані пояснення.

Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи №7322/34 від 20.01.2017 року, судовим експертом було встановлено, що згідно схематичного плану від 08.12.1955 із поточними змінами внесеними 01.07.1987 року розділова межа між земельними ділянками особистого користування співвласників будинку змінила своє положення та стала проходити по прямій лінії із зміщенням в сторону ділянки ОСОБА_1 в результаті чого пропорція площ ділянок особистого користування змінилась на 25 кв.м. Зовнішні межі зберегли своє положення.

В ході зіставлення фактичного порядку користування земельною ділянкою із порядком графічно зображеним на масштабному плані станом на 1978 рік встановлено, що проходження розділової межі в дворовій частині земельної ділянки не відповідає її положенню станом на 1978 рік.

Відновити проходження розділової межі можливо шляхом перенесення огорожі в сторону ділянки ОСОБА_2 згідно додатку №1 з проходженням розділової межі від зовнішньої межі будинку по прямій лінії довжиною 7,40 м на кут будівлі літ. «К» надалі поворот по прямій лінії праворуч довжиною 7,15м на існуючий металевий стовп.

Відносно строку звернення до суду із позовною заявою , суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 71 ЦК УРСР 1963 р., загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦК УРСР 1963 р., перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦК УРСР 1963 р., закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Суд вважає поважною причину пропуску позивачем строку позовної давності виходячи з наступного.

У 2004 році ОСОБА_1 при бесіді із колишнім власником стало відомо, що два деревця айви, які ростуть на сусідській території, насправді повинні належати ОСОБА_1, оскільки на момент продажу частини домоволодіння знаходились на земельній ділянці, яка була виділена для обслуговування цієї частини домоволодіння. Даний факт підтверджується показанням свідка ОСОБА_4

Як зазначає позивач, він неодноразово звертався до сусіда з проханням у добровільному порядку відновити границі паркану, які існували раніше.

За захистом свої прав позивач також звертався до Управління земельних ресурсів Приморського району, до прокуратури, до органу самоорганізації населенню Комітету мікрорайонна «Приморський» в м. Одесі. Відповіді або не отримував, або отримував відписки. Дані звернення та відповіді наявні в матеріалах справи.

У звязку із тяжкою хворобою дружини (яку неодноразово оперували) та дітей, ОСОБА_1 був вимушений весь вільний час та кошти направити на оздоровлення своєї сімї.

На підставі викладеного, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі.

У порядку ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати у розмірі 6442,40 грн.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Визнати поважним та поновити пропущення ОСОБА_9 строку позовної давності для звернення до суду із позовною до ОСОБА_2, за участю третьої особи, Одеської міської ради, про відновлення межи земельної ділянки.

Відновити проходження розділової межі між землекористувачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Одеса, вулиця Каманіна, 24 шляхом перенесення огорожі в сторону ділянки ОСОБА_2, згідно додатку №1, з проходженням розділової межі зовнішньої межі будинку літ. «А» по прямій лінії довжиною 7,40 м на кут будівлі літ. «К» надалі поворот по прямій лінії, праворуч, довжиною 7,15 м на існуючий в натурі на місцевості металевий стовп.

Зобовязати ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_1 у відновленні розділової межі між землекористувачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Одеса, вулиця Каманіна, 24, згідно додатку №1, з проходженням розділової межі зовнішньої межі будинку літ. «А» по прямій лінії довжиною 7,40 м на кут будівлі літ. «К» надалі поворот по прямій лінії, праворуч, довжиною 7,15 м на існуючий в натурі на місцевості металевий стовп.

Стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 6442,40 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя: 13.04.2017