Ухвала

іменем україни

26 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Харківського національного університету радіоелектроніки про визнання протиправними та скасування наказів, відновлення попереднього становища працівника, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення апеляційного суду Харківської області від 12 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на підставі наказу ректора Харківського національного університету радіоелектроніки (далі - ХНУРЕ, університет) від 01 липня 2010 № 385-К з нею було укладено контракт на новий строк із 02 вересня 2010 року до 01 вересня 2017 року, згідно з умовами якого вона була прийнята на роботу до університету на посаду проректора з науково-педагогічної роботи. Наказами т.в.о. ректора університету від 14 грудня 2015 року № 1176-К «Про організацію перевірки» та від 15 грудня 2015 року № 1192-К «Про внесення змін до наказу від 14 грудня 2015 року № 1176-К» її відсторонено від виконання посадових обов'язків проректора з науково-педагогічної роботи з 15 грудня 2015 року на час проведення перевірки стану фінансової діяльності університету з метою запобігання та протидії корупції. Вважає відсутніми підстави для відсторонення її від виконання посадових обов'язків проректора з науково-педагогічної роботи, а також упередженими і необ'єктивними дії т.в.о. ректора університету, а вказані накази такими, що не ґрунтуються на вимогах законодавства у розумінні ст. 46 КЗпП України, порушують її трудові права та інтереси.

У зв'язку з цим позивач просила визнати протиправними та скасувати вищевказані накази т.в.о. ректора університету ОСОБА_5, допустивши її до виконання посадових обов'язків, і допустити негайне виконання рішення суду.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року позов задоволено частково.

Скасовано п. 3 наказу т.в.о. ректора Харківського національного університету радіоелектроніки ОСОБА_5 від 14 грудня 2015 року № 1176-К «Про організацію перевірки» у частині відсторонення ОСОБА_3 від виконання посадових обов'язків проректора з науково-педагогічної роботи Харківського національного університету радіоелектроніки, допустивши ОСОБА_3 до виконання посадових обов'язків.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 вересня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Згідно зі ст. ст. 3, 4 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в том числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Статтею 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом установлено, що на підставі наказу ректора університету від 01 липня 2010 року № 385-К із ОСОБА_3 укладено контракт на новий строк із 02 вересня 2010 року до 01 вересня 2017 року, згідно з яким її прийнято на роботу до університету на посаду проректора з науково-педагогічної роботи.

Згідно з посадовою інструкцією проректора з науково-педагогічної роботи, затвердженою ректором університету 27 червня 2012 року, та з якою під особистий підпис була ознайомлена ОСОБА_3, остання здійснює свої права та виконує службові обов'язки на посаді проректора з науково-педагогічної роботи університету.

Наказом т.в.о. ректора університету ОСОБА_5 від 14 грудня 2015 року № 1176-К «Про організацію перевірки», зокрема п. 3 наказу, та наказом від 15 грудня 2015 року № 1192-К «Про внесення змін до наказу ХНУРЕ від 14.12.2015 № 1176-К» ОСОБА_3 відсторонено від виконання посадових обов'язків проректора з науково-педагогічної роботи університету з 15 грудня 2015 року на час проведення перевірки стану фінансової діяльності університету з господарської, наукової, навчальної діяльності та міжнародного співробітництва до 15 квітня 2016 року, тобто до закінчення створеної цим же наказом комісійної службової перевірки.

Задовольняючи частково указаний позов, суд першої інстанції виходив із того, що хоча наказ від 14 грудня 2015 року № 1176-К обґрунтовано Законом України «Про запобігання корупції» з метою запобігання та протидії корупції і перевірки стану фінансової діяльності в університеті, проте, як зазначив суд, цей наказ не містить посилання на конкретну правову норму вказаного Закону, яка б передбачала саме таке відсторонення працівника від виконання своїх посадових обов'язків, а також конкретно визначені в цьому Законі підстави, за наявністю яких керівником закладу освіти було прийнято рішення про відсторонення позивача від виконання нею своїх посадових обов'язків.

На спростування доводів представника відповідача про те, що однією з причин відсторонення позивача від займаної посади є допущення нею порушень стану фінансової діяльності університету, зокрема з господарської діяльності, які були нею допущені при виконанні своїх посадових обов'язків, у тому числі під час виконання посадових обов'язків т.в.о. ректора університету у період серпень - листопад 2015 року, суд зазначив, що на час видання оскаржуваного наказу позивач не займала посади т.в.о. ректора університету, тому не здійснювала та не могла здійснювати як посадова особа функцій, пов'язаних з фінансово-господарчою та кадровою діяльністю університету, так як не мала права підпису як перший керівник закладу освіти.

Також суд виходив із того, що представником відповідача не надано доказів того, що на час видання оскаржуваного наказу існував конфлікт інтересів позивача у розумінні ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції».

Разом із тим суд дійшов висновку про те, що відсторонення позивача від виконання нею своїх посадових обов'язків на час проведення перевірки суперечить вимогам ст. 29 Закону України «Про запобігання корупції», у якій зазначається про усунення особи від виконання завдання, а не відсторонення від виконання посадових обов'язків.

Крім того, суд вважав, що на позивача не поширюються положення Закону України «Про запобігання корупції», а правовідносини, які виникли між сторонами, є трудовими.

У зв'язку з цим суд дійшов висновку, що при прийнятті рішення про відсторонення позивача від виконання нею своїх посадових обов'язків були відсутні передбачені ст. 46 КЗпП України підстави для цього, і наказ у частині відсторонення від виконання посадових обов'язків позивача порушує трудові права останньої, не ґрунтується на вимогах закону, є незаконним та підлягає скасуванню в частині, що стосується позивача.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального та процесуального закону, що призвело до ухвалення незаконного рішення, на порушення вимог ст. ст. 10, 57, 60, 212, 303 ЦПК України не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Зокрема, помилковим є висновок апеляційного суду про застосування до спірних правовідносин Закону України «Про запобігання корупції» та незастосування положень КЗпП України, зокрема, ст. 46 цього Кодексу.

Так, на обґрунтування свого рішення апеляційний суд виходив із того, що згідно з відомостями бухгалтерського обліку позивач мала право розпоряджатися рахунками та підписувати розрахункові документи у період із 18 вересня 2013 року по 24 грудня 2015 року, у зв'язку з чим апеляційний суд вважав, що критерієм для відсторонення було виконання позивачем організаційно-розпорядчих функцій та адміністративно-господарських (лист Міністерства юстиції України від 22 лютого 2013 року № 1332-о-26-13/11).

Також апеляційний суд виходив із того, що наказом Міністерства освіти і науки України від 14 січня 2016 року № 19 на підставі п. 6 Порядку утворення структурних підрозділів внутрішнього аудиту та проведення такого аудиту в Міністерствах, інших центральних органах виконавчої влади, їх територіальних органах та бюджетних установах, які належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 вересня 2011 року № 1001, було призначено проведення позапланового внутрішнього аудиту окремих питань діяльності Харківського національного університету радіоелектроніки (м. Харків, просп. Леніна, 14) за період діяльності із 01 січня 2014 року по 31 грудня 2015 року за напрямами: аудит відповідності та фінансовий аудит.

Апеляційним судом установлено, що за результатами цього дослідження позивач систематично не виконувала покладені на неї обов'язки, що призвело до безпідставного нарахування та виплати заробітних плат та нарахувань на заробітну плату, у тому числі і позивачу. Перевіркою встановлено відсутність належного контролю позивачем за збереженням та використанням майна університету, що призвело до втрати майна навчального закладу (507 патентів на винаходи та вироби).

Також апеляційний суд дійшов висновку, що обмеження, які були застосовані до позивача, стосувалися тільки її обов'язків, які передбачені ст. 3 контракту від 02 вересня 2010 року, укладеного між позивачем та відповідачем, що за своєю суттю відповідає передбаченим заходам врегулювання конфлікту інтересів.

Установивши, що відсторонення позивача було обґрунтовано необхідністю запобігання і протидії корупції в університеті, апеляційний суд разом із тим зазначив, що у справі відсутні докази на підтвердження того, що, перебуваючи на посаді проректора з науково-педагогічної роботи, позивач повідомляла про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника - т.в.о. ректора університету ОСОБА_5

Так, апеляційний суд дійшов висновку, що т.в.о. ректора університету ОСОБА_5 при надходженні інформації про наявність у підлеглої йому посадової особи конфлікту інтересів, зобов'язаний вжити стосовно цієї особи передбачені вищевказаним Законом заходи для запобігання та врегулювання конфлікту інтересів такої особи.

Пославшись на те, що вищевказаним Законом встановлена презумпція правомірності дій осіб щодо застосування заходів зовнішнього врегулювання конфлікту інтересів по відношенню до підлеглої особи, а цій особі тим же Законом надані спеціальні права щодо спростування факту наявності конфлікту інтересів шляхом звернення за роз'ясненням до територіального органу Національного агентства з питань запобігання корупції, апеляційний суд зазначив, що зі справи не вбачається, що позивач зверталася за роз'ясненням до територіального органу Національного агентства з питань запобігання корупції, а також не надала доказів, які б спростовували факт наявності у неї потенційного або реального конфлікту інтересів.

На підставі вищевикладеного апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Однак вищевказані обставини і факти є безпідставними, адже, як правильно вважав суд першої інстанції, на позивача не поширюються положення Закону України «Про запобігання корупції», і на час винесення оскаржуваного наказу були відсутніми передбачені ст. 46 КЗпП України підстави для відсторонення позивача від виконання посадових обов'язків проректора з науково-педагогічної роботи університету.

Ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд в основу обґрунтування рішення поклав докази, які надані відповідачем до суду апеляційної інстанції, а саме вищевказаний аудиторський звіт, проте залишив поза увагою вимоги ч. 2 ст. 303 ЦПК України, згідно з якою апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Однак на порушення вищезазначеного апеляційний суд не з'ясував та у рішенні не зазначив, чи були указані докази досліджені судом першої інстанції з порушенням встановленого порядку або в їх дослідженні було неправомірно відмовлено, чи є це нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами та якими саме.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 12 вересня 2016 року скасувати, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від

21 березня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак