Справа № 362/62/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2017 року м. Обухів

Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Висоцької Г.В.,

при секретарі - Євдокімовій В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Обухів справу за позовом Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області до ОСОБА_1, третя особа: Державна судова адміністрація України про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в:

05.01.2017 р. позивач звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення коштів, в якому зазначив наступне. Позивачем на виконання вимог Закону 76-VІІІ, ч.6 ст. 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи рішення Ради суддів України № 6 від 05.02.2015 року та рекомендаційний лист головного розпорядника коштів - ДСАУ № 1-315/15від 15.01.2015 року - територіальним управління було проведено скорочення у місцевих загальних судах області та на підставі наказу начальника територіального управління № 13 від 10.02.2015 року виплачено суддям суддівську винагороду у розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Натомість, в подальшому, територіальним управлінням від Державної судової адміністрації України в Київській області отримано Рекомендації до Звіту за результатами проведення планового аудиту відповідності та фінансового аудиту, де зазначено, що необхідно забезпечити відшкодування безпідставно нарахованих та виплачених коштів на виплату суддівської винагороди, виплаченої з порушенням вимог Прикінцевих положень Закону 76-VІІІ суддівської винагороди у розмірі 10 мінімальних заробітних плат на загальну суму 919,6 тис. грн.

Крім того, наказом голови ДСАУ № 84 від 28.04.2016 року до начальника управління було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани, однією з підстав винесення якого була виплата суддям винагороди у розмірі 10 мінімальних заробітних плат на загальну суму 919,6 тис. грн. Оскільки наказ голови ДСАУ № 84 від 28.04.2016 року був абсолютно незаконний - начальником управління було оскаржено його в судовому порядку.

22.11.2016 р. Вищий адміністративний суд України, задовольнивши касаційну скаргу начальника територіального управління ДСА України в Київській області - залишив в силі постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.07.2016 р., якою було визнано незаконним та скасовано наказ голови Державної судової адміністрації України №84 від 28.04.2016р. про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани до начальника територіального управління ДСА України в Київській області.

Листом голови ДСАУ №6-6511/16 від 14.09.2016 р. повідомлено територіальне управління щодо подальшого притягнення начальника управління до дисциплінарної відповідальності через не усунення територіальним управлінням «порушень», виявлених під час аудиту (зокрема щодо невжиття заходів по стягненню з суддів та працівників апаратів судів «надмірно» виплачених коштів).

На виконання вищевказаного листа - 29.09.2016 р. територіальне управління було вимушено звернутись до 136 суддів (в тому числі до відповідача даного позову) із інформацією про необхідність добровільного повернення коштів, які на думку голови ДСАУ (розпорядника коштів вищого рівня) були їм незаконно виплачені.

Враховуючи вищевикладене, на виконання вимоги голови ДСАУ (як головного розпорядника коштів) територіальне управління вимушено звернутися із позовом до відповідача про стягнення виплаченої суддівської винагороди у сумі 7 308,00 грн.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, подавши до суду заяву, в якій просить суд розглядати справу у відсутність представника ТУ ДСАУ в Київській області. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, подавши до суду заперечення, в якому просить суд у задоволенні позову відмовити, розглянувши справу без його участі. Своє заперечення мотивує наступним. У відповідності до ст. 127 КЗпП України, установа має право відрахувати із зарплати працівника суми, зайво виплачені йому внаслідок лічильних помилок, але не пізніше одного місяця з дня виплати неправильно обчисленої суми. Виплати йому понад встановлені обмеження суддівської винагороди відбулася у лютому-березня 2015 року, тобто майже понад 2 роки тому, та не з його вини, а за рішенням відповідних посадових осіб Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області та на підставі відповідних нормативних документів.

Представник третьої особи в особі Державної судової адміністрації України в засідання суду не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений завчасно, про що в матеріалах є повідомлення про отримання судової повістки, причини неявки в суд не повідомив, а тому суд вважає, що представник третьої особи в засідання суду не з'явився без поважних причин і ухвалює рішення на підставі наявних в справі матеріалів.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе, на підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України, розглянути справу за відсутності осіб, які беруть участь у справі та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів, та у задоволені позовних вимогах позивачу відмовити з наступних підстав.

В судовому засіданні суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

На виконання вимог п. 10 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону України « про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України № 75-VІІІ від 28.12.2014 року, листа Державної судової адміністрації України від 15.01.2015 року № 1-315/15 та на підставі наказу начальника територіального управління ДАС України в Київській області від 02.02.2015 року № 15/0 проведено скорочення штатних одиниць працівників місцевих загальних судів Київської області (у межах, необхідних для належного організаційного забезпечення суду, суддів та судового процесу, з урахуванням бюджетних асигнувань на оплату праці, розмір заробітної плати працівників суду та суддівської винагороди).

На підставі наказу начальника територіального управління № 13 від 10.02.2015 року виплачено суддям суддівську винагороду в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Відповідно до рекомендацій до звіту за результатами проведення планового аудиту відповідності, ефективності та фінансового аудиту у територіальному управління Державної судової адміністрації України в Київській області від 25 березня 2016 року № 6-16/2 рекомендовано забезпечити відшкодування безпідставно нарахованих та виплачених коштів на виплату суддівської винагороди виплаченої з порушенняи вимог Прикінцевих положень Закону 76-VІІІ у розмірі 10 мінімальних заробітних плат на загальну суму 919,6 тис. грн.

За змістом ст. 127 КЗпП повернення підприємству зайво виплачених коштів можливо для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених унаслідок рахункових помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування, при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки; при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (ст. 136 КЗпП).

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 глави 83 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

У п. 24 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 р. № 13 зазначається, що вирішуючи спори, пов'язані із застосуванням ст. 127 КЗпПУ суди мають враховувати, що: вимоги про повернення працівником авансу, виданого в рахунок заробітної плати і сум, зайво виплачених унаслідок лічильних помилок, а також погашення невитраченого та своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження, переведення до іншої місцевості чи на господарські потреби, розглядаються судами, якщо роботодавець не має можливості провести вирахування із заробітної плати у зв'язку з тим, що працівник оспорює підстави і розмір останнього або минув місячний строк для видання відповідного наказу, або з інших причин. До лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов'язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону й інших нормативно-правових актів, у т. ч. колективного договору.

При цьому ст. 1215 ЦК встановлює, що не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти й інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається з позовної заяви, лічильна помилка при нарахуванні суддівської винагороди була відсутня, тому відсутні і підстави для її стягнення.

Таким чином, нормами закону не передбачено повернення працівником підприємству зайво виплачених коштів, крім випадків, встановлених ст. 127 КЗпП, ст. 1215 ЦКУ.

Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Обов'язок довести недобросовісність набувача грошових сум покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 року у справі № 6-151цс13, де Верховний Суд України зробив висновок, що безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат встановлених абзацом 2 частини першої статті 1215 ЦК (зокрема), за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, і факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню.

Враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову з огляду на його необґрунтованість.

Відповідно до вимог статті 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Так як рішення ухвалено на користь відповідача вимоги про стягнення судового збору не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.. 99 Конституції України, ЦК України, ст.ст. 10, 60, 61, 88, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в:

У задоволені позовних вимога Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області до ОСОБА_1, третя особа: Державна судова адміністрація України про стягнення коштів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня проголошення, а особами , які брали участь у справі і не були присутніми в судовому засіданні протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Г.В.Висоцька