Справа № 462/2633/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/3242/17 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні позивача ОСОБА_2, представників позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним,-

в с т а н о в и л а :

рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним - відмовлено за безпідставністю.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі. Вважає, що судом не повно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, обставини, які суд вважав встановленими є недоведеними, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду винесено з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що в судовому засіданні позивачем неодноразово наголошувалось на безгрошовості оспорюваного правочину, а саме те, що на його виконання дарувальник не передавав, а обдаровуваний не приймав жодних коштів. Також, зазначає, що в матеріалах справи знаходиться копія реєстраційної справи по оспорюваному правочині, з якої вбачається, що жодних доказів того, що кошти передавалися в момент укладення договору чи навіть раніше, саме на його виконання, - немає. Крім цього, вказує на те, що з матеріалів справи беззаперечно вбачається той факт, що в момент нотаріального посвідчення договору дарування грошей від 02 вересня 2011 року, передача грошових коштів не здійснювалася та не зазначалося, що вони будуть передані в майбутньому, що суперечить ч.1 ст. 717 ЦК України, а у момент фактичної передачі коштів, яка ніби то мала місце 02 серпня 2011 року, не укладалося жодних договорів внаслідок передачі згаданих сум. Також, в ході дачі пояснень, відповідачем стверджено, що ні в момент укладення договору, ні після його укладення жодних коштів від ОСОБА_6 на виконання даного договору не передавалося, тобто договір носить безгрошовий характер.

В судове засідання відповідач ОСОБА_6 не з'явилася однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у її відсутності, зважаючи на те, що така особа повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від неї до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представників на підтримання апеляційної скарги, відповідача - в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 717, 719, 203, ч.1 ст. 215ЦК України, п.2 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України, відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що, згідно договору дарування грошей від 02 вересня 2011 року ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_5 прийняла в дар гроші, що є особистою власністю дарувальника в сумі 45000,00 грн., які обдаровувана має намір витратити на придбання житла. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Легедою М.М. та зареєстрований в реєстрі за №431. Враховуючи наведене, суд вважає безпідставним та надуманим покликання позивача та його представників на обов'язковість надання згоди позивачем ОСОБА_2 при укладенні договору дарування грошей від 02 вересня 2011 року згідно ст. 65 СК України, оскільки дана норма закону регулює виключно правовідносини, пов'язані з майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, проте кошти, які є предметом даного договору були спрямовані виключно на набуття їх лише ОСОБА_5 у особисту приватну власність. Окрім того, згідно п. 3 договору дарування грошей від 02 вересня 2011 року передача грошей на момент підписання договору вже здійснена, гроші в сумі 45000,00 грн. передані 02 серпня 2011 року. Також, суд не бере до уваги покликання позивача та його представників на те, що ОСОБА_6 не передавала грошей згідно вказаного договору ОСОБА_8 на момент укладення договору, оскільки рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13 квітня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 02 червня 2016 року, вже встановлено, що ОСОБА_6 продала квартиру на АДРЕСА_2 за 28000,00 доларів США, з яких 24500,00 доларів США в той же день подарувала доньці ОСОБА_8, що в подальшому 02 вересня 2011 року було документально оформлено шляхом укладення договору дарування грошей. Окрім того, суд вважає безпідставними покликання позивача та його представників на те, що договір дарування грошей від 02 вересня 2011 року грубо порушує його права та законні інтереси, оскільки вищевказаним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13 квітня 2016 року встановлено, що квартира АДРЕСА_1 придбана за кошти, які особисто належали відповідачу, є її особистою приватною власністю, не відноситься до спільного майна подружжя, а відтак дані кошти жодним чином не порушують права та інтереси позивача ОСОБА_2 На підставі наведеного, суд вважає, що при укладенні договору дарування грошей від 02 вересня 2011 року його сторонами дотримано усіх передбачених законом вимог, такий договір не порушує права та інтереси третіх осіб, а відтак відсутні будь-які підстави для визнання даного договору недійсним. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх об'єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого ствердження в судовому засіданні, оскільки позивачем та його представником не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону, доводи апеляційної скарги вірних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно ст. 718 ЦК України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Згідно ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Дарувальник, який передав річ підприємству, організації транспорту, зв'язку або іншій особі для вручення її обдаровуваному, має право відмовитися від договору дарування до вручення речі обдаровуваному. Якщо дарунок направлено обдаровуваному без його попередньої згоди, дарунок є прийнятим, якщо обдаровуваний негайно не заявить про відмову від його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Відповідно до 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається із матеріалів справи, вірно встановлено судом першої інстанції та сторонами не спростовано 2.09.2011 року між відповідачами укладено договір дарування грошей, а конкретно 45 тис. грн. За договором ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_5 прийняла в дар згадану суму коштів. Такий договір нотаріально посвідчений. (Договір і матеріали на підставі яких такий посвідчувався (а.с. 71-78). При цьому кошти за таким договором передані до його нотаріального посвідчення, а саме 2.08.2011 року, про що йдеться в п. 3 Договору. Крім цього, факт передачі коштів та згодом придбання за такі кошти відповідачем кватири АДРЕСА_1 встановлено рішенням у цивільній справі №462/5957/14 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання права власності на ? частину квартири (а.с. 56-60).

Посилання позивача на недійсність та фіктивність договору, оскільки під час нотаріального посвідчення такого кошти не передавались слід вважати безпідставними, оскільки нотаріальне оформлення юридично значимої дії, а саме передачі коштів безоплатно від одного відповідача, які такому належали на праві особистої власності до іншого та прийняття таких коштів у власність, що мала місце до дня нотаріального посвідчення жодним чином не свідчить про недійсність договору, так, як відповідає вимогам ст. 717 ЦК України. Термін у статті 717 ЦК України «передає» жодним чином не свідчить про необхідність передачі коштів саме у час нотаріального посвідчення договору, а навпаки лише означає факт передання майна. Тобто вказаний термін не вказує на часовий проміжок у який майно повинно бути переданим. Факт використання коштів у інших договорах, відсутність у дарувальника такої суми коштів, інші обставини, які могли б свідчити про недійсність, фіктивність договору, тобто про те, що такий укладено без наміру створення правових наслідків, що мали мати місце внаслідок його укладення позивачем не наведено.

За змістом правових позицій Верховного суду України, що є обов'язковими до застосування, - для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України (постанова у справі № 6-1873цс16 19.10.2016 року).

Також, згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (Постанова від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14).

Вказаного у даному випадку не було, тобто укладений між відповідачами договір не був вчинений для вигляду, без наміру створити юридичні наслідки та з метою обману іншої особи, зокрема і позивача, а за таким реально настали наслідки, про які йдеться у договорі. Протилежного позивачем не доведено.

Крім цього, що стосується посилання позивача на те, що на укладення такого договору необхідною була його згода як подружжя, з посиланням на ст. 65 СК України, то таке, теж, слід вважати необґрунтованим, оскільки вказаною статтею регламентується порядок розпорядження майном подружжя, об'єктом спільної сумісної власності, а не набуття у особисту власність майна одним із подружжя, що згоди іншого не потребує.

Зважаючи на вказане, апеляційну скаргу слід вважати безпідставною та відхилити. Рішення ж суду слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра