Номер провадження: 22-ц/785/5984/17
Номер справи місцевого суду: 495/650/17
Головуючий у першій інстанції Гайда-Герасименко О. Д.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 травня 2017 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_2, зацікавлена особа Білгород-Дністровський ВП ГУНП в Одеській області про визнання фізичної особи безвісно відсутньою,

встановила:

ОСОБА_2 подала до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області заяву про визнання свого сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, безвісно відсутнім.

Свою заяву мотивувала тим, що місцезнаходження сина їй не відомо, вона неодноразово зверталась до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області з проханням встановлення його місцезнаходження, але це не дало позитивних результатів. Заявниця мешкає сама та є одинокою, близькі родичі відсутні, в зв'язку з чим вона звернулась до відділу соціального захисту про направлення до будинку-інтернату. В надані путівки їй було відмовлено, оскільки необхідно через суд визнати сина безвісті відсутнім.

Представник заявниці в судове засідання не з'явився, але надав заяву згідно якої заяву підтримав, просив її задовольнити, справу слухати в їх відсутність.

Представник Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 травня 2017 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_2 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення та ухваленні нового рішення, яким задовольнити заяву в повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволені заяви виходив з того, що заява недостатньо доведена належними доказами.

При цьому суд першої інстанції послався на наступні обставини.

Заявниця ОСОБА_2 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2.

За вказаною адресою зареєстрований її син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_3 протягом 30 років за місцем мешкання не проживає, заявниці місцезнаходження або місце перебування сина ОСОБА_3 не відомо, будь-які контактні дані невідомі.

Заявниця ОСОБА_2 зверталась до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області з заявами про встановлення місцезнаходження сина ОСОБА_3. Відповідно до рапортів інспекторів Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області встановлення місцезнаходження ОСОБА_3 не дало позитивних результатів.

Суд першої інстанції погодився з тим, що ОСОБА_3 відсутній за адресою АДРЕСА_2.

Разом із тим судом правильно зазначено, що безвісна відсутність особи - це матеріально правова підстава, встановлена ЦК України для визнання особи безвісно відсутньою яка складається з групи фактів, а саме: - встановлення місця проживання особи; - відсутність особи в місці її проживання; - відсутність в місці проживання особи відомостей о місці її перебування протягом року; - прийняття заявником мір по розшуку особи; - неможливість встановлення місця знаходження особи; - існування обставин, які дають підстави вважати, що особа умисно приховується.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст.16 ЦК України).

Проте як чітко зобов'язує ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Крім того, згідно відповіді Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 21.04.2017 року №45.7/2-1935 останнє місце проживання ОСОБА_3 - АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3.

Оцінивши надані докази, посилаючись на положення ст.43 ЦК України, суд першої інстанції дійшов до висновку, що надані заявником докази не достатні для задоволення заяви про визнання фізичної особи ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 безвісно відсутньою.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитись, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 214 ЦПК зазначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 215 ЦПК в мотивувальній частині рішення суд зазначає: встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини; мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався

Зазначеним нормам процесуального закону оскаржене рішення не відповідає в повній мірі.

Колегія суддів, розглянувши справу, приходить до висновку про скасування оскарженого рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення заяви в повному обсязі, виходячи з наступного.

Суд правильно зазначив та встановив, що ОСОБА_3 протягом 30 років за місцем мешкання не проживає, заявниці місцезнаходження або місце перебування сина ОСОБА_3 не відомо, будь-які контактні дані невідомі.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд послався на неперевірені данні про те, що згідно відповіді Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 21.04.2017 року №45.7/2-1935 останнє місце проживання ОСОБА_3 - АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3.

В той же час, ще до винесення оскаржуваного рішення, в березні 2017 року, заявник подала до Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області заяву про уточнення інформації щодо місця знаходження ОСОБА_3.

На вказану заяву Шевченківський ВП Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області надав відповідь від 27.04.2017 року, яка була отримана заявником після винесення рішення по справі, а тому надана лише до суду апеляційної інстанції.

З вказаної відповіді вбачається, що працівниками ВП було здійснено перевірку, з якої вбачається наступне. Останні відомості щодо знаходження ОСОБА_3 датуються 2005 роком. За останні 5 років він державний кордон не перетинав. До лікарень, органів РАГСу не звертався. За адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 ніколи не мешкав. Інші данні про його наявність відсутні.

Відповідно до ст.43 ЦК України особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її проживання немає відомостей про місце її перебування.

Колегією суддів встановлено, що більше одного року в зареєстрованому місці проживання ОСОБА_3 немає відомостей про місце його перебування, а тому колегією суддів була встановлена група фактів, необхідних для визнання його безвісно відсутнім.

А саме встановлено: місце реєстрації проживання ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2; - відсутність його в місці проживання більш ніж 30 років; - відсутність в місці його проживання відомостей про місце його перебування більше року; - заявником приймалися міри по розшуку сина; - неможливість встановлення місця знаходження ОСОБА_3, підтверджена відповідними органами поліції; - існують обставини, які дають підстави вважати, що особа умисно приховується, а саме ухилення від надання належної допомоги матері, неодноразове притягнення до кримінальної відповідальності.

З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що у порушення вимог статей 212-214 ЦПК України суд першої інстанції ухвалив рішення без повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, належним чином не перевірив доводи та заявника, не встановив усі фактичні обставини для правильного вирішення справи.

При таких обставинах, винесене рішення не може вважатися законним та обґрунтованим, так як воно ухвалене без повно і всебічно з'ясованих обставин, на які заявник посилалася як на підставу своїх позовних вимог.

Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, у зв'язку з чим, є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч.1 п. 1-3; ст. 313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 травня 2017 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення.

Заяву ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання: АДРЕСА_2безвісно відсутнім з 01 січня 2006 року.

Рішення суду апеляційної інстанції може бути оскаржено в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко