Справа №487/3713/16-ц 24.04.2017 24.04.2017 24.04.2017
Провадження №22-ц/784/78/17
Справа №487/3713/16-ц Головуючий у 1 інстанції Біцюк А.В. Провадження №22-ц/784/78/17 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1 Категорія -34
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24 квітня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

з участю:

- представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

- відповідача ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2016 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

22 липня 2016 року ОСОБА_2, діючи через свого представника ОСОБА_3, предявив зазначений позов до ОСОБА_5 та ОСОБА_4, який обґрунтовував наступним.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 вересня 2011 року він успадкував 23/100 частки у праві власності на домоволодіння № 150 по вулиці Скороходова (зараз Кузнецька) у місті Миколаєві. Після перерахунку ідеальних часток, виконаного КП ММБТІ від 04 листопада 2015 року, його частка у праві власності склала 38/100 часток, а право власності на інші частки цього домоволодіння належать відповідачам. 25 березня 2016 року рішенням Виконкому Миколаївської міської ради № 244 частки відповідачів виділено в окрему адресу.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2016 року, постановленою за позовом про реальний поділ домоволодіння та визначення порядку користування земельною ділянкою, було визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_2, в якій зазначено що ОСОБА_2 залишаються для облаштування окремого входу (проїзду) існуючі ворота за №13, а позивачі за свій рахунок облаштовують окремі ворота на вхід до своєї ділянки.

Облаштовуючи його, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 самочинно зняли половину належних позивачеві воріт і використали їх на власний розсуд, чим нанесли йому матеріальних збитків у розмірі 25 565 гривень 10 копійок та моральну шкоду, компенсацію якої він оцінює в 20 000 гривень.

У звязку з цим, позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку на відшкодування завданих збитків та моральної шкоди названі вище грошові суми.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. С відповідачів на користь позивача, в солідарному порядку стягнуто суму моральної шкоди в розмірі 1 000 гривень, в іншій частині позовних вимог відмовлено за їх безпідставністю.

Не погодившись з зазначеним рішенням, представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 подала на нього апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати і ухвалити нове, про задоволення позову в повному обсязі.

Скаргу обґрунтували невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи і положенням чинного цивільного законодавства.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду в частині вирішення вимоги про стягнення відшкодування збитків та розподілу судових витрат скасувати, оскільки в цій частині суд постановив його з без точного додержання норм матеріального й процесуального права, і ухвалити в ній - нове рішення, про часткове задоволення вимоги. В іншій частині оскаржене рішення суду 1 інстанції залишити без змін.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено в оскарженому судовому рішенні, суд І інстанції вважав, що позивач належними та допустимими доказами не довів, що вартість пошкоджених воріт становить 25 565 гривень 10 копійок, а тому компенсація збитків у такому розмірі не може бути стягнута. Надані ним докази стосуються комерційної пропозиції з вартістю нових кованих воріт без зазначення їх розміру. Пошкоджені ж ворота суттєво відрізняються від тих, що вказані в пропозиції. У той же час, з відповідачів слід стягнути компенсацію моральної шкоди, оскільки вони визнали, що без дозволу на те позивача зняли половину воріт і склали її на належній тому території. Де вони потім ділися не знають.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, проте його висновки щодо відмови у відшкодуванні збитків та розподілу судових витрат, вважає необґрунтованими й незаконними.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 321, 328, 346, 355, 357, 364, 365 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник, право якого порушується, має право на його судовий захист.

В силу статтей 1166 та 1192 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Відповідно до частин 2-3 ст. 22 ЦК України - збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв?язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

З системного аналізу названих статей випливає висновок, що позивач на підтвердження позову зобовязаний, з врахуванням положень ст. ст. 59 - 60 ЦПК України, довести:

● що йому завдано збитків;

●що збитки завдані саме відповідачем (відповідачамия) і у розмірі, який він зазначив у своїй позовній заяві.

Відповідач же, якщо він заперечує позов, доводить, що його вини в заподіяні шкоди позивачеві немає, що майнова шкода відсутня або, що вона заподіяна у меншому розмірі.

При цьому, вирішуючи спори такої категорії, суди повинні неухильно керуватися положеннями цивільно-процесуального, зокрема, дотримуватися наступного.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення районного суду не у повній мірі відповідає виписаному вище, а тому його неможна вважати у повній мірі законним та обґрунтованим.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони є власниками сусідніх будинків по вул. Кузнецькій у м. Миколаєві. Позивачу належить домоволодіння № 150, а відповідачам 150-а. (а.с. 8, 13). Раніше домоволодіння по вул. Скороходова (зараз Кузнецька) належав сторонам на праві спільної часткової власності. Частка позивача в праві власності на домоволодінні, після перерахунку здійсненому КП ММБТІ становила 38/100 часток (а.с. 11), а решта, в рівних частках належала відповідачам, які виділили їх в окрему адресу (а.с. 13). Під час розгляду цивільної справи про припинення права спільної часткової власності, сторони уклали мирову угоду, яка була визнана судом, про що 27 січня 2016 року Заводським районним судом м. Миколаєва було постановлено ухвалу (а.с.- 6-7). Згідно неї, ворота за по вул. Кузнецькій, 150 стали власністю ОСОБА_2, а відповідачі повинні були облаштувати вхід на свою земельну ділянку за власні кошти, що ті й зробили, При цьому, без його згоди та дозволу вони зняли частину воріт позивача і використали на свій розсуд, чим завдали матеріальної шкоди, яку той оцінив у 25 565 гривень 10 копійок. На доказ цього, надав комерційну пропозиції організації, що займається виготовленням та встановленням воріт (а.с. 5).

Відповідачі не заперечували факту демонтажу частини воріт за відсутності згоди позивача та відсутності у них інформації про місце знаходження майна.

Районний суд взяв до уваги їх пояснення і, в сукупності з іншими доказами, що є у справі, визнав відповідачів винними у заподіянні позивачеві майнової шкоди, яку ті й повинні були б у повному обсязі відшкодувати.

Проте, через відсутність належних та допустимих доказів, щодо розміру збитків, як на думку суду, у стягненні відшкодування слід відмовити за бездоказовістю вимоги.

З таким погодитися неможна, оскільки цим, суд фактично знівелював завдання цивільного судочинства і роль судів у захисті прав сторін цивільних правовідносин.

За заявою позивача, суд апеляційної інстанції призначив експертизу, за висновком, якої вартість відновлювального ремонту воріт, без вирахування вартості частини, що залишилася - становить 8 111 гривень, які, беручи до уваги позовні вимоги ОСОБА_2, і слід було б стягнути у солідарному порядку з відповідачів.

При цьому, після отримання відшкодування, на позивача слід покласти обовязок з передачі решти воріт відповідачам, оскільки вони мають певну реальну вартість, а відшкодована сума розрахована на повну вартість воріт.

Що стосується вимоги про стягнення компенсації за моральну шкоду, то суд вирішив її вірно.

З врахуванням обставин та характеру правопорушення, тривалості моральних страждань позивача, істотності вимушених змін в його життєвих й виробничих стосунках - достатнім розміром такого відшкодування є грошова сума у розмірі 1 000 гривень, і, саме у такому розмірі стягнув компенсацію районний суд, що слід вважати вірним.

Що ж до тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, про наявність процесуальних порушень при розгляді судом даної цивільної справи, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Відповідно до статей 79, 88 ЦПК України - стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать:

2) витрати на правову допомогу;

3) витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду;

4) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз;

5) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи;

6) витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Позивачем підтверджено судові витрати в обох судових інстанціях у розмірі 8 677 гривень 52 копійки, з яких :

-судовий збір у суді 1 інстанції 551 гривня 20 копійок (а.с. - 1);

-судовий збір у суді апеляційної інстанції 606 гривень 32 копійки (а.с. - 112);

-оплата правової допомоги 3 920 гривень (а.с. 118-119);

-оплата експертизи (а.с. - ) 3 600 гривень.

Частка задоволених вимог складає 32 %, а, відповідно, до стягнення в порядку названих статей з відповідачів у рівних частках належить по 1 388 гривень 40 копійок, які і слід стягнути з них рішенням суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів ,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2016 року в частині вирішення вимоги про стягнення відшкодування збитків та розподілу судових витрат скасувати і, в названій частині, ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовної вимоги та розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_2 на відшкодування майнової шкоди 8 111 гривень.

Зобовязати ОСОБА_2 після отримання грошового відшкодування збитків, передати у спільну сумісну власність ОСОБА_5 та ОСОБА_4 існуючу частину від загальних воріт на раніш загальну земельну ділянку по вул. Кузнецька, 150 у м. Миколаєві, залишковою вартістю 4 055 гривень 50 копійок.

Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в рівних частках на користь ОСОБА_2 у відшкодування судових витрат по 1 388 гривень 40 копійок з кожного.

В іншій частині рішення суду 1 інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: Лисенко П.П.

Судді: Самчишина Н.В.

ОСОБА_6