Номер провадження: 22-ц/785/5853/17
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу, визнання належних покупців та визнання спільної сумісної власності подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.05.2017 року,

встановила:

07.06.2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеною позовною заявою, в подальшому уточнивши її, та просив визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_1, укладений 11.02.2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4; визнати покупцем за договором купівлі-продажу зазначеної квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_3; визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_2, укладений 25.07.2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8; визнати покупцем за договором купівлі-продажу зазначеної квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_3; визнати частково недійсним договір купівлі-продажу машиномісця НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 12.09.2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4; визнати покупцем за договором купівлі-продажу зазначеного машиномісця ОСОБА_2 та ОСОБА_3; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначене майно.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 18.11.1995 року між ним та ОСОБА_3 було укладено шлюб. Позивач проживав з відповідачем однією сім'єю до 02.04.2014 року. 24.09.2014 року шлюб між позивачем та ОСОБА_3 було розірвано. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18.04.2016 року було розділено між позивачем та ОСОБА_3 частину спільного сумісного майна подружжя, яке знаходилось у їх безпосередній власності.

Також ОСОБА_2 зазначав, що під час шлюбу, за зароблені кошти від трудової діяльності та продажу іншого майна, подружжям було придбано спірне нерухоме майно у м. Одеса. З ініціативи ОСОБА_3, задля зменшення податкового навантаження на подружжя, договори купівлі-продажу спірного нерухомого майна оформлювалися на її батьків - ОСОБА_4 та ОСОБА_8 Спірна нерухомість придбалась позивачем та ОСОБА_3 для власних потреб, їх вартість сплачувалась із спільних заощаджень колишнього подружжя від трудової діяльності. ОСОБА_4 та ОСОБА_8 до спірної нерухомості не мали ніякого відношення, ніколи не вселялись в квартиру та в ній не проживали, машиномісцем не користувались, коштів на придбання даної нерухомості не мали, як і причини її придбання. На період придбання нерухомості ОСОБА_4 та ОСОБА_8 вже тривалий час були пенсіонерами, отримували невеликий дохід, заощаджень для придбання даної коштовної нерухомості не мали.

До укладення договорів купівлі-продажу спірної нерухомості саме позивач та ОСОБА_3 обговорювали умови купівлі-продажу нерухомості, їх ціну, а оглядав квартиру рідний брат позивача - ОСОБА_9, який постійно мешкає у м.Одеса, натомість відповідач ОСОБА_4 та її померлий чоловік ОСОБА_8 участі в підборі нерухомості для купівлі та в підготовці укладення договору не приймали. Крім того, спірною нерухомістю після її купівлі користувалися позивач та їх спільна з ОСОБА_3 неповнолітня дитина. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проводили ремонт житла, оплачували квартирну плату.

Після розірвання шлюбу та поділу майна, що знаходиться в м. Києві, на пропозиції позивача щодо позасудового поділу частини спільної сумісною власності родини у м.Одесі, відповідачі відмовились та взагалі заперечували, що це майно фактично належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.05.2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано частково недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 11.02.2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4; визнано покупцем за договором купівлі-продажу зазначеної квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_3; визнано частково недійсним договір купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_2, укладений 25.07.2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8; визнано покупцем за договором купівлі-продажу зазначеної квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_3; визнано частково недійсним договір купівлі-продажу машиномісця НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 12.09.2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4; визнано покупцем за договором купівлі-продажу зазначеного машиномісця ОСОБА_2 та ОСОБА_3; визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначене майно.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій в якій з посиланням на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та не правильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені заявлених ОСОБА_2 позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 обґрунтовують тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що саме за його кошти були придбані спірні квартири, наявність грошей не може доводитися лише показами свідків. Присутність ОСОБА_2 при укладенні договорів купівлі-продажу спірних квартир не означає, що грошові кошти, за які придбано квартир, належали саме позивачу. Також твердження позивача, що вони не мали змогу купити нерухомість у м. Одесі не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_4 із своїм покійним чоловіком, все життя працювали на керівних посадах, до того, ж батько ОСОБА_8 жив у Німеччині, мав громадянство Німеччини та постійно допомагав матеріально. ОСОБА_4 та ОСОБА_8 мали свої особисті грошові кошти і були в змозі придбати спірні квартири, і зробили це з метою вкладення своїх особистих грошових коштів у нерухомість, з метою збереження. Також апелянти зазначили, що при розгляді іншої судової справи про поділ частини спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 не повідомляв про наявність спільного майна подружжя у м.Одесі. Також вказали, що позивачем було подано до суду підроблену довіреність ОСОБА_3, яка не має юридичної сили. Крім того зазначили, що суд першої інстанції безпідставно не застосував позовну давність, оскільки позивач пропустив строк позовної давності і не на дав обґрунтованих підстав для його поновлення.

Позивач та його представник, яка окрім того, що діє за дорученням, є професійним адвокатом, отримала судову повістку та особисто розписалась в довідковому листі у суді апеляційної інстанції, до суду повторно не з'явились, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надано.

Колегія суддів, з огляду на розумний строк розгляду справи, вирішила розглядати справу у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України за відсутності сторони позивача.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення районного суду не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що наслідком оформлення спірної нерухомості на ОСОБА_4 та ОСОБА_8 стало виникнення розбіжності між волею реального покупця та її зовнішнім виявом, тому такі правочини є недійсними в частині покупця з моменту вчинення правочину. Належними покупцями за даними спірними правочинами є колишнє подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3, оскільки спірна нерухомість придбана за їх спільні кошти, для потреб родини.

Проте з таким висновком суду погодитись можна виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 18.11.1995 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, укладено та зареєстровано шлюб, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_2, видане Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва, актовий запис за №2550.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року у позивача та ОСОБА_3 народився син - ОСОБА_10, що підтверджується свідоцтвом про народження від 30.06.2004 року серії НОМЕР_3, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24.09.2014 року, що набрало чинності, шлюб між позивачем та ОСОБА_3 було розірвано.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18.04.2016 року було вирішено спір про поділ частини спільної сумісної власності подружжя, та розділено між позивачем та ОСОБА_3 частину спільно нажитого майна подружжя, яке знаходилось у їх безпосередній власності.

Також судом встановлено, що 11.02.2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л. Вартість квартири склала 387 000,00 грн.

25.07.2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2, посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л. Вартість квартири склала 602 888,00 грн.

19.09.2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу машиномісця за адресою: АДРЕСА_1, НОМЕР_1, посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л. Вартість машиномісця склала 89 500,00 грн.

Так, згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду доказу, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як на доказ для обґрунтування задоволення позову про визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу, визнання належних покупців та визнання спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_2 посилався на покази свідків, та не надав суду жодного письмового доказу.

Разом з цим, предметом доказування в даному спорі є не тільки та обставина, що спірне майно придбано за кошти позивача, а й те, що відповідач, був стороною договору купівлі продажу.

Проте, позивач у порушення ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не довів, ні те, що спірне майно було придбано за його кошти, ні те, що він був стороною правочину. Натомість представник сторони оспорюваного договору ОСОБА_6 у судовому засіданні зазначила, що вважає позовні вимоги ОСОБА_2 необґрунтованими, мотивуючи це тим, що договір купівлі-продажу був укладений безпосередньо з покупцем, а позивача продавець ніколи не бачила.

Колегією суддів встановлено, що договори купівлі-продажу підписані особисто відповідачем та її покійним чоловіком як покупцями, вони відповідають нормам цивільного законодавства (позивачем дані обставини визнані), а тому у задоволені позову необхідно відмовити у зв'язку із безпідставністю та недоведеністю.

Крім того колегія суддів дійшла висновку, що позивач пропустив строк позовної давності виходячи з наступного.

Позовна давність - це строк в межах якого особа може звернутись в суд з вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Так, спірні договори укладалися в 2011 та 2012 роках, з позовом ОСОБА_2 звернувся 01.06.2016 року, тобто, з пропуском строку позовної давності.

Разом з тим, колегія суддів дійшла висновку, про необхідність відмови у задоволенні позову, як не доведеного, а не в зв'язку із спливом строку позовної давності, оскільки ч. 4 ст. 267 ЦК України застосовується у разі коли позов обґрунтований.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, зроблені з порушення норм матеріального та процесуального права, на підставі п.п. 1,3,4 ст. 309 ЦПК України, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

У зв'язку з задоволенням апеляційної скарги, відповідно до ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_3 понесенні останніми та документально підтверджені судові витрати у виді судового збору.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила :

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.05.2017 року - скасувати та ухвалити нове.

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу, визнання належних покупців та визнання спільної сумісної власності подружжя - відмовити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 7579,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева