Справа № 740/3515/16-ц
Провадження № 2/740/68/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 вересня 2017 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

судді Олійника В.П., при секретарі Шадура І.Ю.,

з участю відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

Позивачем заявлені вимоги про стягнення 20961 грн. 84 коп заборгованості за кредитним договором від 29 січня 2010 року, з якої: 10241 грн. 29 коп заборгованості за кредитом, 3437 грн. 78 коп заборгованості за процентами, 5489 грн. 90 коп пені за прострочене зобов»язання, 800 грн. пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 500 грн. штрафу (фіксована частина), 974 грн. 37 коп штрафу (процентна складова). Позовні вимоги обгрунтовуються тим, що відповідач відповідно до даного кредитного договору, який складається із заяви від 29 січня 2010 року, Умов та правил надання банківських послуг, які є публічною офертою, та ОСОБА_2, отримала кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку; кредитний ліміт змінений за ініціативою банку; відповідач умови договору належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 30 серпня 2016 року виникла заборгованість у вищезазначеному розмірі.

Представник позивача ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, відповідно до клопотань до позовної заяви та від 28 вересня 2016 року підтримує позов, просить розглянути справу за відсутності.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що отримала кредитну картку при оформленні проекту по отриманню заробітної плати, кошти по кредитній картці, на яку зараховано 500 грн., ніколи не знімала, будь-яких операцій по картці не проводила, писала у банку заяву, інші документи працівниками банку їй не пред»являлись, інших документів не підписувала.

Із врахуванням доказів по справі суд приходить до слідуючих висновків.

Статтею 10 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві, відповідно до даної статті кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.57?60 ЦПК України, доказування не може грунтуватись на припущеннях.

Згідно копії Анкети-Заяви від 29 січня 2010 року ОСОБА_4 (після одруження 20 грудня 2012 року ОСОБА_1) виявила бажання оформити на своє ім»я кредитку-кредитку «універсальна» «55 днів пільгового періоду», бажаний кредитний ліміт-8000 грн., заявник згодна, що дана Заява разом із Пам»яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також ОСОБА_2, становить договір про надання банківських послуг, дана заява підписана відповідачем, про що заперечення останньої в судовому засіданні відсутні.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст.626 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Положеннями ст.639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно вищезазначеної Заяви від 29 січня 2010 року Заява разом із Пам»яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також ОСОБА_2, становить договір про надання банківських послуг, при цьому позивачем не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання відповідачем, як позичальником, Пам'ятки клієнта, Умов і Правил надання банківських послуг, ОСОБА_2, щоб в сукупності із Заявою, свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг.

Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Наданий позивачем витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містить підпису відповідача, позивачем не надані докази щодо ознайомлення відповідача та підпису Пам'ятки клієнта та ОСОБА_2, не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови і Правила, Пам»ятка клієнта та ОСОБА_2 розуміла відповідач, підписуючи заяву від 29 січня 2010 року.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

За таких обставин позивачем не доведено, що під час підписання заяви від 29 січня 2010 року відповідач була ознайомлена саме з цими Пам»яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, та Тарифами. Крім цього, долучені до матеріалів справи витяг з Умов та Правила надання банківських послуг не містять відомостей про дату їх прийняття/затвердження.

Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у справі № 6-16цс15, безпосередньо пов'язується зі спором щодо права сторін збільшити строк позовної давності, однак остання підлягає застосуванню в межах розгляду даної справи, оскільки визначає умови та порядок укладання між сторонами договору. Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом України у постановах від 10 червня 2015 року у справі № 6-698цс15, від 01 липня 2015 року у справі №6-757цс15.

Крім того, у правовій позиції, викладеній Верховним Судом України у справі № 6-240цс14 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначено, що «Суди апеляційної та касаційної інстанцій, погоджуючись з доводами позивача про застосування п'ятирічного строку позовної давності, не звернули увагу на те, що позивачем не представлено належних та допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови споживчого кредиту в редакції, яка передбачає збільшення строку позовної давності, ці умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачем вони не підписувалися». Тобто Верховний суд України у своєму правовому висновку зазначив, що якщо Умови кредитування не підписані відповідачем, то у такому разі їх неможливо визнати належним та допустимим доказом по справі, вказані умови не є складовою частиною укладеного між ним та банком договору.

Оцінюючи позовні вимоги з позицій належності обраного позивачем способу захисту слід зазначити, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13).

Також позивачем не надано доказів щодо видачі відповідачу відповідної картки згідно заяви від 29 січня 2010 року, її типу та строку дії, що є істотними умовами договору, доказів зарахування кредитних коштів на картку. При цьому матеріали справи також не містять відомостей, що підтверджують факт наявності заборгованості відповідача за кредитним договором у розмірі 20961 грн. 84 коп, враховуючи те, що, як вбачається з поданої позовної заяви, відповідачу позивачем було надано кредит у розмірі 500 грн., при цьому згідно заяви позичальника на оформлення картки, розмір бажаного кредитного ліміту визначено у розмірі 8000 грн., умови кредитування за платіжною карткою «Кредитка Універсальна» «55 днів пільгового періоду» до матеріалів справи взагалі не додана, як не надані докази на підтвердження отримання вказаних документів відповідачем та її ознайомлення з відповідними умовами кредитування. Також не надано доказів на підтвердження правомірності зміни умов кредитування позивачем з кредитного ліміту 500 грн. до 10000 грн. за період з 29 січня 2010 року по 17 серпня 2015 року.

Із врахуванням положень ч.4 ст.10 ЦПК України на неодноразові запити суду від 03 лютого 2017 року, 26 квітня 2017 року, 29 червня 2017 року позивачем не було надано доказів відкриття на ім'я відповідача рахунку, виписки по даному рахунку, який і мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості, та з якого суд мав би встановити який саме розмір грошових коштів було отримано відповідачем, як позичальником.

Наданий позивачем до матеріалів позовної заяви розрахунок заборгованості за договором б/н від 20 січня 2010 року не є належним та допустимим доказом наявності цивільно-правових відносин між сторонами у справі, оскільки по суті є калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог. Однак розрахунок заборгованості не є тим документом, який підтверджує наявність або відсутність коштів на рахунку особи та факт проведення певних фінансових операцій. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об'єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ч.2 ст. 27 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

У позовній заяві та у клопотання від 28 вересня 2016 року уповноваженим представником позивача висловлено клопотання про розгляд справи у відсутність представника позивача. Заявляючи у відповідності до вимог ч.2 ст.158 ЦПК України клопотання про розгляд справи за її відсутності особа усвідомлює, погоджується та несе ризики неможливості вчасно відреагувати на обставини, які будуть з'ясовані в ході проведення судового засідання, надати відповідні пояснення та додаткові докази або ж заявити клопотання.

Із врахуванням доказів, які надані сторонами, позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.3, 10, 11, 60, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

вирішив:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором- відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Чернігівської області через Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.П. Олійник.