Справа № 487/6325/16-ц
Провадження № 2/487/536/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.08.2017 року Заводський районний суд міста Миколаєва у складі: головуючого судді - Нікітіна Д.Г., при секретарі - Ігнатьєві А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання угоди про розподіл спадкового майна недійсною, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та виділ частки в спільному майні подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання угоди про розподіл спадкового майна недійсною, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та виділ частки в спільному майні подружжя.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що ОСОБА_1, з 31.07.1982 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4. Від даного шлюбу мали двох дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2. Після народження дітей наша сім'я проживала в житловому будинку АДРЕСА_1. З метою поліпшення житлових умов позивачка з чоловіком вирішили збудувати новий житловий будинок на земельній ділянці по АДРЕСА_2. Тривале будівництво велося спільними зусиллями та на спільні кошти подружжя для всіх членів сім'ї. В 2000 році будівництво було завершено і рішенням Заводського районного виконкому Миколаївської міської ради № 27 від 15.02.2000 року затверджено Акт приймання в іексплуатацію самовільно збудованого будинку і господарських споруд по АДРЕСА_2. 14.04.2000 року на ім'я ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_2.

Також нами за час перебування у шлюбі було придбано у власність автомобіль ВАЗ- 21013,1983 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та гараж АДРЕСА_3. Крім цього, на ім'я чоловіка було відкрито рахунки: НОМЕР_2 в філії відділення Ощадбанку № 63/065 Заводського району м. Миколаєва; НОМЕР_3 у відділенні Ощадбанку № 63 Заводського району НОМЕР_4, НОМЕР_2 в Міському відділенні № 8351 Ощадбанку України філії № 065. Вищенаведене нерухоме та рухоме майно, а також компенсаційні вклади в банку були спільною сумісною власністю подружжя, відповідно до змісту ст. ст. 22,28 КУпШС (які діяли на момент виникнення спірних відносин).ІНФОРМАЦІЯ_3 помер і після його смерті відкрилася спадщина.

Посилаючись на викладене, позивач уточнила позов та просила поновити строк позовної давності, як такий, що пропущено з поважних причин, оскільки про порушення свого права я дізналася тільки в квітні 2016 року. Визнати Угоду про розподіл спадкового майна після смерті мого чоловіка ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, укладену 26 грудня 2001 року між мною, ОСОБА_1, яка діяла від свого імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 та посвідчену державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Реуковою Н.А. - недійсною, як таку, що не відповідає вимогам закону.

В судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представники відповідача ОСОБА_2, заперечували проти задоволення позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_3 просив задовольнити позов.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд прийшов до наступного.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Так, відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України,кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 562 ЦК УСРСР поділ спадкового майна проводиться за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину. При недосягненні згоди поділ проводиться судовим порядком відповідно до часток належних кожному з спадкоємців за законом або за заповітом.

З урахуванням того, що спадкодавець ОСОБА_4 не лишив заповіту, спадкування відбулося за законом. За наявності трьох спадкоємців за законом, які прийняли спадщину у встановлений законом строк, з урахуванням рівності часток кожного спадкоємця, кожен з нас мав право на 1/3 частину спадкового майна.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За роз'ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» (п.23) правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

За приписами ст.ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Доказів того, що позивачкою вчинено правочин у вигляді укладення угоди під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася матеріали справи не містять.

Суд також констатує про пропуск позивачем строків позовної давності.

Так, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст.261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року наголошує, що позовна давність це законне право порушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі №6-2469цс16 від 16.11.2016 року, порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» , що містяться у ст.261 ЦК України, діє підставу для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знать про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду не достатньо.

Тобто, позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а відповідач мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Наявні в матеріалах справи докази беззаперечно свідчать, що позивачка знала про угоду про розподіл спадкового майна

Разом з цим, оскільки застосування наслідків спливу строку застосування позовної давності можливо лише за наявності підстав для задоволення позову, а у даній справі таких підстав не встановлено, суд прийшов до переконання про відмову у задоволенні позову в зв'язку з безпідставністю і необґрунтованістю матеріально-правової вимоги.

У відповідності зі ст. ст. 88 ЦПК України судовий збір сплачено при подачі позову.

Керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання угоди про розподіл спадкового майна недійсною, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та виділ частки в спільному майні подружжя - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили через 10 днів після його проголошення та може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва в строк і порядок, встановлений ст.ст. 294, 296 ЦПК України.

Суддя Д.Г. Нікітін