Справа № 369/2629/16-ц Головуючий у І інстанції Волчко А. Я.
Провадження № 22-ц/780/2037/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 40 20.04.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

20 квітня 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Верланова С.М.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним вище позовом, який мотивувала тим, що 10 вересня 2015 року за місцем її проживання біля квартири № 17 на пятому поверсі будинку по вул.Чорновола 42-б у м.Вишневе Київської області відповідачі вчинили ганебну поведінку. Це сталося коли її довірена особа ОСОБА_5, маючи довіреність на ведення її справ, зустрілася із відповідачами для врегулювання суперечок, повязаних із порушенням громадського порядку з боку відповідачки ОСОБА_4 Під час зазначеної розмови біля ліфтової площадки на пятому поверсі будинку, відповідачі безпідставно і гучно висловлювали образи на її адресу. Зокрема, відповідач ОСОБА_3 вигукував наступне: «ОСОБА_2 хвора шизофренією», «Захищає хрін кого», «Вона (ОСОБА_2) несповна розуму», а відповідачка ОСОБА_4 заявила: «Нехай вона повіситься». Ця розмова була записана її представником на диктофон.

Вказувала, що розповсюджена відповідачами інформація є недостовірною, її поширення ганьбить її честь, гідність та ділову репутацію і має бути ними спростована. У звязку із наведеним просила визнати недостовірними та такими, що ганьблять її честь, гідність та ділову репутацію вислювлювання, які були зроблені 10 вересня 2015 року відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4 у присутності сторонніх осіб, а саме: «ОСОБА_2 хвора шизофренією», «Вона (ОСОБА_2) несповна розуму» та «Нехай вона повіситься», стягнути із відповідачів на її користь судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд не дав належну оцінку приєднаному до матеріалів справи рішенню Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2016 року, яким встановлено факт образливих висловлювань на її адресу з боку відповідачів 10 вересня 2015 року і яке згідно ч.3 ст.61 ЦПК України є обовязковим. Крім того, суд на порушення вимог процесуального закону безпідставно не допитав її свідків, які б могли підтвердити даний факт. Суд не ідентифікував відповідачів і не отримав від них інформацію, яка є обовязковою для внесення до виконавчого листа.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 подану апеляційну скаргу підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Києво-Святошинського районого суду Київської області як незаконне.

Відповідачі належним чином повідомялися судом про час розгляду справи, до суду не зявилися.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення скасуванню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

Відповідно до розяснень п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки недоведеністю вимог, зокрема недоведеністю того факту, що 10 вересня 2015 року за місцем проживання позивачки відбулася розмова в ході якої відповідачі допустили у присутності її довіреної особи образиві висловлювання.

При цьому суд виходив з того, що наданий суду аудіозапис розмови не можна вважати достовірним і не змонтованим, і те що там говорилось належить певній особі, оскільки його достовірність не підтверджена належним засобом доказування, а сам запис не є чітким і зрозумілим. Разом з тим, позивачем не надано доказів джерела виготовлення аудіозапису, час та спосіб його виготовлення, домовленості про виготовлення аудіозапису та збереження вказаних матеріалів.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, поскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та зроблені в результаті порушення судом норм матеріального права.

Суд не врахував наявне у справі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про захист честі і гідності, яким було встановлено факт розмови 10 вересня 2015 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_3, де останній допускав образливі висловлювання на адресу позивачки.

Також, відмовляючи у позові, суд виходив з того, що позивач не довела в ході розгляду справи, що порушено її особисті немайнові права.

Такі висновки суду суперечать матеріалам справи, з яких чітко вбачається, що позивачка у позовній заяві підставами позову зазначає порушення її особистих немайнових прав, а саме прав на повагу до честі і гідності, що прямо передбачено ст.270 ЦК України і просить спростувати поширену інформацію у відношення неї на підставі ст.277 цк України.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права, яке є обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом із тим, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (ст.32 Конституції України).

Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч.1). Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (ч.3).

Згідно розяснень п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача, поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до розяснень п.19 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та зясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч.2 ст.471 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, враховуючи вказані розяснення Верховного Суду України відповідно до ст.277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (а відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції.

Судом встановлено, що 10 вересня 2015 року на площадці пятого поверху в багатоквартирному будинку по вул.Чорновола 42-б у м.Вишневе Київської області біля квартири № 17 відбулася розмова між представником позивачки ОСОБА_5 та відповідачами. Під час розмови відповідачі допустили образливі висловлювання на адресу позивачки. Зокрема, відповідач ОСОБА_3 виловився у відношення позивачки, що: «ОСОБА_2 хвора шизофренією», «Захищає хрін кого», «Вона (ОСОБА_2) несповна розуму», а відповідачка ОСОБА_4 висловилася, що: «Нехай вона повіситься».

Також судом встановлено, що дані висловлювання відповідачів у відношенні позивачки не є інформацією в розумінні ст.277 ЦК України, поскільки не місять фактичних даних, зокрема не містять відомостей про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вказані висловлювання стосуються оцінки відповідачами особистості позивачки із використанням мовних засобів, зокрема гіпербол в образливій формі.

Оціночні судження, в тому образливі, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості у порядку визначеному ст.277 ЦК України.

За таких обставин, поскільки не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського Суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів дійшла безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі допустили образливі висловлювання на адресу позивачки, які підлягають спростуванню у порядку визначеному ст.277 ЦК України необгрунтовані.

Як вище вказувалося, в даному випадку відповідачі висловили свою субєктивну думку, яка стосується оцінки особистості позивачки із використанням мовних засобів в принизливій формі. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду (п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Однак спосіб захисту, передбачений ст.277 ЦК України до цих правовідносин не застосовується, бо висловлювання відповідачів у відношенні позивачки не є інформацією, яка підлягає спростуваню.

Вимог про відшкодування моральної шкоди позивачка не заявляла.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 січня 2017 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді: