УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Писаної Т.О.,

МазурЛ.М., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, стягнення вартості майна, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 12 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, обґрунтовуючи його тим, що з 31 січня 2004 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народився син - ОСОБА_5 Уточнивши позовні вимоги, зазначала, що шлюб між нею та ОСОБА_4 був розірваний за рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від

07 жовтня 2014 року.

За час перебування у шлюбі ними була придбана 19 липня 2006 року однокімнатна квартира АДРЕСА_1 в

м. Житомирі. Договір купівлі-продажу був оформлений на ОСОБА_4

Враховуючи, що ОСОБА_4 не визнає її права на частину квартири, як на спільне майно, та, з урахуванням уточнень, просила визнати квартиру

АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя, провести її поділ, виділивши їй з неповнолітнім сином у власність 2/3 частки квартири, припинити право спільної часткової власності ОСОБА_4 на 1/3 належної йому частки в спірній квартирі, присудивши грошову компенсацію в розмірі 83 930 грн, визнати за нею та неповнолітнім сином ОСОБА_5 право власності на 1/3 частки вказаної квартири.

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом та просив визнати квартиру АДРЕСА_2 його особистою власністю та зобов'язати ОСОБА_3 повернути йому правовстановлюючі документи на дане помешкання, а саме договір купівлі-продажу від 19 червня 2006 року. Крім того, просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь грошові кошти в сумі 34 950 грн, як вартість 1/2 частини майна, яке було придбано в період їх шлюбу та яким заволоділа остання.

На обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначав, що спірну квартиру він придбав в період шлюбу з ОСОБА_3, проте за власні кошти, які отримав від продажу квартири АДРЕСА_3 в

м. Житомирі. Однак, при розлученні ОСОБА_3 забрала правовстановлюючі документи на квартиру і вивезла з квартири все придбане за час шлюбу майно.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 26 жовтня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 в

м. Житомирі особистою приватною власністю ОСОБА_4

У задоволенні позову ОСОБА_4 в частині зобов'язання повернути правовстановлюючі документи, а саме договір купівлі-продажу від 19 червня 2006 року, та стягнення вартості 1/2 частини спільно нажитого майна в сумі 34 950 грн відмовлено за безпідставністю.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 12 січня

2016 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від

26 жовтня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог

ОСОБА_3 і в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Визнано квартиру АДРЕСА_1 в

м. Житомирі спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Визнано за ОСОБА_3 і ОСОБА_4 право власності по 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 за кожним.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира була придбана ОСОБА_4 за особисті кошти, а тому є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу між подружжям.

Скасовуючи рішення суду першої інстанцій в частині поділу квартири, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 не довів факту купівлі спірної квартири за особисті кошти та не спростував доводів

ОСОБА_3 про купівлю квартири у період шлюбу та за спільні кошти сторін, у зв'язку із чим дійшов висновку, що зазначена квартира є спільною сумісною власністю, частки сторін у праві власності є рівними.

Колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 січня 2004 року по 07 жовтня 2014 року. Від шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_5, який проживає разом із

ОСОБА_3

За час перебування у шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу від 19 липня 2006 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, було придбано квартиру АДРЕСА_4

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16.

Визнаючи спірну квартиру спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що вона була придбана у період шлюбу та за спільні кошти сторін. Докази придбання вказаної квартири за особисті кошти ОСОБА_4 у розмірі 22 500 дол. США, отримані від продажу належної йому квартири АДРЕСА_3, правильно визнані судом неналежними, оскільки вказана квартира була відчужена за договором дарування, який за судом рішенням визнаний удаваним та таким, що вчинений з метою купівлі-продажу квартири, однак відсутні докази, що такий продаж відбувся за 22 500 дол. США, а також, що саме за ці кошти була придбана квартира АДРЕСА_2. При цьому судом враховано, що спірна квартира була придбана за 28 500 дол. США та за період коли сторони проживали разом, вели спільне господарство, мали дохід та спільний сімейний бюджет.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, встановив фактичні обставини у справі, надав оцінку наявним в матеріалах справи доказам, законно та обґрунтовано дійшов висновку про відсутність доказів придбання спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_4

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

При цьому доводи про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зокрема щодо виходу за межі позовних вимог

ОСОБА_3, розгляду її апеляційної скарги, поданої з пропуском строку на апеляційне оскарження, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, зокрема заявою про уточнення позовних вимог з вимогами про визнання спірної кварти спільною сумісною власністю подружжя та її поділ (а.с. 92-93), заявою ОСОБА_3 про поновлення строку на апеляційне оскарження (а.с. 135-136) та ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 19 листопада 2015 року про поновлення вказаного строку

(а.с. 143).

З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 12 січня

2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

Л.М.Мазур

Т.О.Писана

О.В. Попович