Справа № 347/591/16
Провадження № 22-ц/779/1293/2017
Головуючий у 1 інстанції Турянський І.Є.
Суддя-доповідач Горейко
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Фединяка В.Д., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Возняк В.Д.,

з участю представника апелянта ОСОБА_1, представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Косівського районного суду від 02 вересня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року позивач, в інтересах якої діє представник ОСОБА_3, звернувся в суд з позовом до відповідачів про втрату права користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що позивач ОСОБА_4 є власником житлового будинку АДРЕСА_2, в якому з її згоди з 23.01.2015 року зареєстровано місце проживання відповідача ОСОБА_6, який доводиться позивачці сином її рідного брата. Відповідач ОСОБА_6 упросив позивачку, щоб вона дала згоду на оформлення його в управлінні праці та соціального захисту населення Косівської РДА, як особи, яка здійснюватиме догляд за нею, як за перестарілою особою, що досягла 80 років і мати право під час догляду користуватися житловим приміщенням її будинку, для чого дати згоду на реєстрацію його місця проживання в її будинку. Також в даному будинку зі згоди позивача з 25.08.2015 року зареєстровано місце проживання ОСОБА_5, яка за домовленістю з позивачкою обіцяла доглядати її, як перестарілу особу, яка досягла 80 років і мати право під час догляду користуватися житловим приміщенням її будинку. Однак, відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 догляд за позивачкою не здійснювали, в неї не проживали, приміщенням її будинку не користувалися. Відповідач ОСОБА_6 проживав в будинку своєї матері, а відповідач ОСОБА_5 проживала в будинку свого брата, що знаходяться в с. Микитинці Косівського району.

Оскільки відповідачі ОСОБА_6 і ОСОБА_5 належного догляду за позивачкою не здійснювали, позивач звернулася в управління праці та соціального захисту населення Косівської РДА із заявою, у якій повідомила про те, що ОСОБА_6 припинив догляд за нею і про те, що подальший догляд за нею здійснює ОСОБА_2, жителька АДРЕСА_1. За результатами перевірки заяви позивача було встановлено, що відповідач ОСОБА_6 фактично не здійснює догляд за позивачем, а тому з 01.02.2016 року йому припинено виплату (допомогу) особі, яка здійснює догляд за інвалідом І групи або особою, яка досягла 80 років. На прохання позивача знятися з реєстраційного обліку відповідачі відмовилися.

Заочним рішенням Косівського районного суду від 02 вересня 2016 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, особами, що втратили право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_2, який належить ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, на праві власності згідно рішення виконавчого комітету Микитинецької сільської Ради Косівського району Івано-Франківської області за №10 від 27.01.2004 року, відповідно до якого Коломийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації ОСОБА_4 18.02.2004 року видано свідоцтво про право власності на цей будинок за реєстраційним номером НОМЕР_1, про що у книзі записів про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1 здійснено запис №15.

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 солідарно на користь ОСОБА_4 - 551,20 грн. сплаченого судового збору.

Заяву ОСОБА_5 про перегляд вказаного заочного рішення залишено без задоволення.

На зазначене рішення відповідач ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Апелянт не погоджується та вважає помилковим висновок суду про те, що вони з ОСОБА_6 були зареєстровані в будинку їхньої тітки, позивача в справі, за згодою останньої з метою її догляду, як перестарілої особи, у зв'язку з чим усно домовились, що для цього матимуть право проживати в будинку тітки. При цьому апелянт ствердила, що позивач є її рідною тіткою - сестрою батька, заповіла їй своє майно і з її згоди вона (апелянт) була зареєстрована і проживає у будинку в АДРЕСА_2. Офіційно догляд за тіткою було оформлено на ОСОБА_6, а вона доглядала за тіткою на добровільних засадах.

Апелянт вказує і на те, що суперечливим є посилання суду на норми Житлового кодексу України (ст. ст. 167, 169) та норми Цивільного Кодексу України (ст. 405), що свідчить про те, що суд не визначився з її правовим статусом, зокрема: чи вона була зареєстрована в будинку як член сім'ї наймача житлового приміщення чи користувалась житлом як член сім'ї власника будинку.

Апелянт стверджує, що не була відсутня за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин, тому у суду не було правових підстав для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що незабезпечення догляду за перестарілою особою не може розглядатись як самостійна підстава для задоволення позову.

Також зазначає, що суд незаконно стягнув судові витрати в солідарному порядку.

З наведених підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

У засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів та подав письмову заяву, в якій просив рішення суду скасувати, позов ОСОБА_3 залишити без розгляду, оскільки такий подано від імені заінтересованої особи особою, яка не має повноважень на ведення справи. При цьому вказав, що відповідно до довіреності ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_2 вести від її імені справи в повному обсязі у всіх судах різних інстанцій з усіма процесуальними правами сторони без права передоручення. Проте, ОСОБА_2 своєю довіреністю уповноважила адвоката ОСОБА_3 на представництво інтересів ОСОБА_4 з усіма процесуальними правами сторони, в тому числі з правом підпису заяв, скарг тощо.

Представники позивача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги не визнали, рішення суду першої інстанції вважали законним і обґрунтованим. Заяву про скасування рішення та залишення позову без розгляду вважали безпідставною, оскільки за заявою ОСОБА_2, представника ОСОБА_4 по довіреності, останній, як особі, яка належить до однієї з категорій, визначених п. п. 1, 2, 8 - 12 ст. 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» було призначено адвоката ОСОБА_3 Доручення видане адвокату «для складання позовної заяви та представництва інтересів в судах». Таке доручення є первинним документом, на підставі якого ОСОБА_3 доручалось представляти інтереси ОСОБА_4 в судах. Саме ОСОБА_4, а не ОСОБА_2 належить до суб'єктів права на безоплатну вторинну правову допомогу відповідно до п. 1 ст. 14 вищевказаного Закону.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає не в повному обсязі.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходив з того, що відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 втратили право користування житловим приміщенням відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, враховуючи наведене.

Судом встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 є власником будинку АДРЕСА_2, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а. с. 49), виданого 18.02.2004 року виконкомом Микитинецької сільської ради на підставі рішення від 27.01.2004 року та Витягом Коломийського міжрайонного бюро техінвентаризації від 18.02.2004 року (а. с. 50) про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

З урахуванням похилого віку позивача ОСОБА_4 (87 років на час реєстрації місця проживання відповідачів в її будинку), остання дала свою згоду на реєстрацію у своєму житловому будинку відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (її племінників) з умовою мати право, під час догляду за нею, на користування даним жилим приміщенням.

Догляд відповідача ОСОБА_6 був офіційно оформлений через управління праці та соціального захисту населення Косівської РДА, а з ОСОБА_5 усно домовились, що вона буде здійснювати догляд за ОСОБА_4 Однак, відповідачі жодного догляду за нею не вели, що стверджується листом управління праці та соціального захисту населення Косівської РДА від 03.02.2016 року за №к-147/08-38/14 (а. с. 13), за даними якого ОСОБА_6 фактично не здійснює догляд за перестарілою ОСОБА_4 Компенсаційну виплату йому як особі, яка здійснює догляд за інвалідом 1 групи або особою, яка досягла 80 років, припинено 01.02.2016 року.

Відповідно до акту Микитинецької сільської ради №2233 від 03.02.2016 року про обстеження матеріально-побутових умов сім'ї ОСОБА_4 (а. с. 15, 16) остання на даний час проживає в м. Коломиї у квартирі ОСОБА_2 Догляд за ОСОБА_4 ОСОБА_6 не ведеться.

Про те, що племінники ОСОБА_4 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстровані на проживання в будинку ОСОБА_4, як члени її сім'ї, підтверджується в довідці виконавчого комітету Микитинецької сільської ради від 12.02.2016 року (а. с. 65).

Згідно Інформації виконавчого комітету Микитинецької сільської Ради від 15.03.2016 року за №77 (а. с. 19) в будинку ОСОБА_4 зареєстровані, крім неї, ОСОБА_6 з 23.01.2015 року та ОСОБА_5 з 25.08.2015 року. Однак, речей, які б свідчили, що в даному господарстві проживають відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 немає. Сам ОСОБА_6 постійно проживає в АДРЕСА_4 в господарстві своєї матері, а ОСОБА_5 - в АДРЕСА_3 в господарстві свого брата ОСОБА_7 - батька відповідача ОСОБА_6

В добровільному порядку відповідачі відмовляються знятися з реєстраційного обліку, що порушує права позивачки.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В силу ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Матеріали справи не містять належних доказів, що відповідач ОСОБА_5 з 25.08.2015 року (з часу реєстрації на проживання в будинку ОСОБА_4 як член сім'ї) поселилась проживати в будинок ОСОБА_4 та вела з нею спільно господарство. Таких доказів не надано апелянтом і апеляційному суду.

Натомість їхні доводи спростовуються Інформацією виконавчого комітету Микитинецької сільської Ради від 15.03.2016 року за №77 (а. с. 19).

З огляду на викладені обставин справи та норми матеріального права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 втратили право користування житловим приміщенням відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Посилання апелянта на те, що позивачка є її рідною тіткою - сестрою батька, заповіла їй своє майно і з її згоди вона зареєстрована та проживає у будинку в АДРЕСА_2 не спростовують правильність висновку суду.

Доводи апелянта, що суд не визначився з її правовим статусом, зокрема: чи вона була зареєстрована в будинку як член сім'ї наймача житлового приміщення чи користувалась житлом як член сім'ї власника будинку, спростовуються встановленими обставинами справи та наведеним висновком суду.

Помилкові посилання суду також на норми Житлового кодексу України (ст. ст. 167, 169 ЖК), які регулюють відносини наймача та членів його сім'ї із власником житла та не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, не є підставою для скасування по суті правильного рішення. Рішення суду першої інстанції підлягає зміні, з мотивувальної частини рішення слід виключити посилання суду на ч. 2 ст. 167 та ст. 169 Житлового кодексу України.

Також підлягає зміні рішення суду в частині судового збору, оскільки суд стягнув судовий збір з відповідачів солідарно. Проте нормами ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» солідарне стягнення судових витрат не передбачено. При повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів (п. 35 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування законодавства про судові витрати у цивільних справах»).

Таким чином, з відповідачів в користь позивачки необхідно стягнути по 275 грн. 60 коп. з кожного на відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Заява представника апелянта про скасування рішення суду та залишення позову ОСОБА_3 від імені ОСОБА_4 без розгляду з підстав, визначених в п. 2 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, зокрема, що позов від імені ОСОБА_4 поданий ОСОБА_3, який не має повноважень на ведення справи, не підлягає задоволенню.

Відповідно до довіреності від 26.01.2016 року ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_2 вести від її імені справи у всіх судах з усіма процесуальними правами та обов'язками сторони, в тому числі з правом пред'явлення позову. Довіреність видана без права передовір'я повноважень третім особам (а. с. 22, 23).

За заявою ОСОБА_2, представника ОСОБА_4 по довіреності, останній, як особі, яка належить до однієї з категорій, визначених п. п. 1, 2, 8 - 12 ст. 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» було призначено адвоката ОСОБА_3 Доручення видане адвокату «для складання позовної заяви та представництва інтересів в судах». Таке доручення є первинним документом, на підставі якого ОСОБА_3 доручалось представляти інтереси ОСОБА_4 в судах.

Відповідно до довіреності від 10.03.2016 року ОСОБА_2 уповноважила адвоката ОСОБА_3 на підставі доручення Коломийського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 10.03.2016 року здійснювати представництво інтересів ОСОБА_4 в судах з усіма необхідними для того повноваженнями, які надані законом заявнику, потерпілому, позивачу, відповідачу, будь-якому іншому учаснику судового процесу, в тому числі з правом пред'явлення позову…

Згідно заяви ОСОБА_4 від 16.05.2016 року (а. с. 40), підписаної нею особисто, остання просила здійснити розгляд справи за її позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що хоч довіреність від ОСОБА_4 надана ОСОБА_2 без права передоручення, однак в ході розгляду справи позивач підтримала позовні вимоги, тому відсутні правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції та залишення позову без розгляду.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду від 02 вересня 2016 року в частині визнання ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, змінити. Виключити із мотивувальної частини рішення посилання суду на ч. 2 ст. 167 та ст. 169 Житлового кодексу України.

Рішення Косівського районного суду від 02 вересня 2016 року змінити в частині розподілу судового збору. Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 по 275 грн. 60 коп. оплаченого судового збору з кожного.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: В.Д. Фединяк

Л.В. Ясеновенко