Справа № 487/9280/14-ц
Провадження № 4-с/487/15/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.08.2017 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого - судді Щербини С.В., при секретарі Єлишевій А.В., за участю представника скаржника - ОСОБА_1, старшого державного виконавця - Квичак Т.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_2 про визнання дій старшого державного виконавця Заводського відділу ДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області неправомірними та скасування постанов, -

ВСТАНОВИВ:

06.09.2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргою про визнання дій старшого державного виконавця Заводського ВДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області ОСОБА_3 неправомірними щодо направлення вимоги державного виконавця від 10.08.2016 року №22088/01.02-38/21 та визнання вказаної вимоги незаконною та скасування її, визнання дій старшого державного виконавця Заводського ВДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області ОСОБА_3 неправомірними щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 10.08.2016 року та визнання вказаної постанови незаконною та скасування її.

Обґрунтовуючи вимоги скарги ОСОБА_2 зазначила, що у Заводського ВДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області перебуває виконавче провадження щодо вселення ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення суду. Постановою державного виконавця від 02.08.2016 року було відкрите виконавче провадження, яка направлена на її адресу та отримана нею 10.08.2017 року, тобто після закінчення строку для добровільного виконання рішення суду, що є порушенням її прав. При цьому, старший державний виконавець Квичак Т.Є. не мала права розпочинати примусове виконавче провадження, оскільки боржнику не буда надана можливість для самостійного виконання рішення та надання документального підтвердження такого виконання. При цьому, в порушення вимог чинного законодавства та змісту рішення апеляційного суду Миколаївської області, у звязку з знаходженням стягувача ОСОБА_5 в СІЗО, державним виконавцем було запропоновано у вимозі вселення у квартиру представника стягувача за довіреністю, тому дії державного виконавця по направленню їй вимоги від 10.08.2017 року №22088/01.02-38/21 є неправомірними. При цьому, вимога державного виконавця не відповідає вимогам Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та є незаконною.

У звязку з отриманням постанови про відкриття виконавчого провадження лише 10.08.2017 року, вона була позбавлена можливості самостійно виконати рішення суду, у строк встановлений законом, що є порушенням її прав та підстав для стягнення з неї виконавчого збору немає, а дії державного виконавця щодо винесення постанови від 10.08.2017 року про стягнення виконавчого збору є неправомірними, а вказана постанова незаконною. При цьому, в порушення вимог Інструкції з організації примусового виконання рішень вказана постанова не містить імя по батькові державного виконавця, що також свідчить про незаконність постанови.

При цьому, про існування постанови про стягнення з неї виконавчого збору вона дізналась лише 17.08.23016 під час ознайомлення її представника з матеріалами виконавчого провадження.

Представник скаржника в судовому засіданні вимоги скарги підтримав та просив її задовольнити.

Представник Заводського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області ОСОБА_3 проти задоволення скарги заперечувала та просила у задоволенні скарги відмовити посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, зазначивши, що її дії та рішення, як державного виконавця, при здійснені примусового виконання рішення суду відповідають Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень.

Заслухавши пояснення представників, дослідивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до наступного:

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст. 124 Конституції України та ст. 14 ЦПК України судові рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими до виконання.

Судом встановлено, що 02.08.2016 року старшим державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №51806374 на підставі заяви представника стягувача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 та виконавчого листа по справі №487/9280/14-ц, виданого 20.07.2016 року Заводським районним судом м. Миколаєва про вселення ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_2.

Відповідно до вказаної постанови, боржнику ОСОБА_2 надано строк до 09.08.2016 року включно для самостійного виконання рішення суду, про що надати державному виконавцю документальні підтвердження (п. 2 постанови).

Окрім цього, п.3 постанови було передбачено наслідки невиконання рішення в наданий строк, а саме, при невиконанні рішення в наданий для самостійного виконання строк та ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення, буде розпочате примусове виконання рішення із стягненням з боржника 1020 грн. виконавчого збору, і витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 25 ч. 5 Закону України «Про виконавче провадження», що діяла на момент виникнення даних правовідносин, копія постанови про виконавче провадження надсилається не пізніше наступного робочого дня стягувану та боржнику.

Постанова про відкриття виконавчого провадження наступного дня 03.08.2016 року була направлена на адресу боржника ОСОБА_2, яка надійшла до поштового відділення 05.08.2016 року та отримана особисто боржником 10.08.2016 року, що підтверджується довідкою Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта», вказане не заперечував в судовому засіданні представник заявниці.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 79 Закону України «Про виконавче провадження», що діяла на момент виникнення даних правовідносин, державний виконавець перевіряє виконання рішення про вселення стягувача на наступний день після закінчення строку, встановленого ч.2 ст. 25 цього Закону для самостійного виконання рішення.

У разі невиконання боржником рішення державний виконавець виконує його примусово.

10.08.2017 року державним виконавцем здійснено вихід за місцем виконання рішення, суду АДРЕСА_3, але двері ніхто не відчинив , доступу до квартири не надав, про що складено відповідний акт від 10.08.2017 року.

10.08.2016 року, враховуючи відсутність повідомлення про самостійне виконання рішення суду або поважність причини його невиконання, керуючись ст.27 Закону України «Про виконавче провадження», що діяла на момент виникнення даних правовідносин, державний виконавець розпочав примусове виконання рішення.

На підставі ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», що діяла на момент виникнення даних правовідносин, старшим державним виконавцем винесено постанову від 10.08.2016 року про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору в сумі 1020 грн.

Отже, державним виконавцем відповідно до вимог чинного законодавства, а саме ст.. 25 Закону України «Про виконавче провадження», наступного дня після винесення постанови про відкриття виконаного провадження, вказана постанова направлена боржнику та стягувачу, з урахуванням відсутності боржника за місцем виконання рішення суду та відсутність повідомлення про самостійне виконання рішення суду або поважність причини його невиконання, відповідно до вимог ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем розпочате примусове виконання рішення суду та як наслідок винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору, тому вказані дії державного виконавця суд вважає правомірними та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства.

Крім того, 10.08.2016 року за №22088/01.02-38/21 боржнику ОСОБА_2 направлено вимогу державного виконавця відповідно до якої останню зобовязано 16.08.2016 року бути присутньою при виконанні рішення про вселення ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_1, або надати письмові пояснення про неможливість виконання цієї вимоги з обґрунтуванням та підтвердженням дійсних причин, з повідомленням того, що стягувач ОСОБА_5 знаходиться в СІЗО тому вселення буде проводиться за участю представника стягувача ОСОБА_6

Вказана вимога надійшла до поштового відділення 15.08.2016 року та отримана особисто ОСОБА_2 17.08.2016 року, що підтверджується довідкою Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта».

16.08.2017 року державним виконавцем було складено акт проте, що виходом державного н виконавця за адресою : АДРЕСА_3 було встановлено, що боржник ОСОБА_2 не виконала вимогу держаного виконавця, зокрема, не надала письмове пояснення про неможливість виконання цієї вимоги з обґрунтуванням та підтвердження дійсних причин.

Отже, вимога державного виконавця від 10.08.2017 року №22088/01.02-38/21 яка направлена боржнику ОСОБА_2 в рамках примусового виконання державним виконавцям рішення суду є правомірною та не порушує будь-яких прав боржника.

Суд не приймає до уваги посилання скаржника на те, що державний виконавець намагався вселити в квартиру не стягувача ОСОБА_5, а його представника, оскільки ОСОБА_6 є представником стягувача за довіреністю наділяється правами та обовязками сторони виконавчого провадження, у даному випадку стягувача, інтереси якої він представляє, міг бути присутнім при виконанні рішення суду, а не свідчить про його вселення в квартиру боржника.

Таким чином, суд вважає, що старший державний виконавець діяв в межах своїх повноважень та у відповідності до вимог чинного законодавства, вимоги скарги є необґрунтованими , у звязку з чимскаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 383 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_2 про визнання дій старшого державного виконавця Заводського відділу ДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області неправомірними та скасування постанов - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Миколаївської області протягом 5 днів в порядку, передбаченому ст. ст. 294, 296 ЦПК України.

Суддя: С.В. Щербина