АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

10 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Музичко С.Г., Рейнарт І.М.,

при секретарі Горак Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Дев'ята київська державна нотаріальна контора, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у місті Києві про визнання права власності в порядку спадкування, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року,

встановила:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на ту обставину, що рішенням Старокиївського районного суду м. Києва від 6 березня 2001 р. за ОСОБА_10 визнано право власності на 41/100 частин будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 помер. Після смерті останнього відкрилась спадщина. Вона є спадкоємицею гр. ОСОБА_10 на підставі заповіту від 26 червня 2010 року, посвідченого Тросян С.М., тимчасово виконуючою обов'язки нотаріуса м. Москви Дударєва О.В., зареєстрованого у реєстрі за №8-1563.

17 квітня 2013 року державним нотаріусом Дев'ятої київської державної нотаріальної контори їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що складається з грошових коштів з відповідними відсотками та грошовими компенсаціями, що знаходяться у банківських установах.

Разом з тим, листом Дев'ятої київської державної нотаріальної контори від 05.04.2013 р. їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 41/100 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, оскільки право власності на вказану частину будинку не було зареєстроване за спадкодавцем.

Зазначила, що відсутність реєстрації нерухомого майна у встановленому порядку пояснюється тим, що інші співвласники будинку за життя спадкодавця знаходилися з ним у ворожих відносинах та перешкоджали реалізації його права на проведення інвентаризації та подальшої реєстрації належного йому майна.

Посилаючись на вказані обставини та положення ст. 392 ЦК України просила визнати за нею право власності на 41/100 частин будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_10

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 квітня 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 41/100 частину будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_10, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_9 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Посилається на ті обставини, що в день ухвалення судового рішення вона перебувала на стаціонарному лікуванні, а тому не могла прийняти участь у судовому засіданні. При цьому суд першої інстанції розглянув справу в її відсутність.

При вирішенні спору судом не взято до уваги рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 1994 р., яким було здійснено фактичний розподіл будинку та не враховано факт часткового руйнування приміщень, які належали спадкодавцю ОСОБА_10

Крім цього, з копії наданого позивачем рішення Старокиївського районного суду м. Києва від 06 березня 2001 року, яким за спадкодавцем ОСОБА_10 було визнано право власності на 41/100 частину будинку АДРЕСА_1, неможливо встановити факт та дату набуття ним законної сили, що має суттєве значення для справи.

З огляду на те, що за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на 41/100 спірного майна на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, у разі задоволення даного позову за ОСОБА_1 буде зареєстровано 82/100 частин спірного будинку, що створює передумови для порушення прав інших співвласників будинку.

Зазначила, що позивачем не було підтверджено належним чином факт смерті спадкодавця, факт прийняття спадщини, наявність заповіту тощо, а надана копія спадкової справи №49476/312/2010, заведеної 12.08.2010 р. нотаріусом м. Москви не є належним доказом на підтвердження вказаних обставин.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_13 просили апеляційну скаргу відхилити,а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судові засідання, призначені на 22.06.2917 р., 06.07.2917 р., 10.08.2017 р., відповідач ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_9 не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись за адресами, які зазначені в поданій ними апеляційній скарзі, проте всі судові повідомлення повертались до суду без вручення (а.с. 155, 156, 173, 176, 192, 193, 194, 209, 210, 211 т. 2).

З огляду на неможливість вручення повідомлення про час та місце розгляду справи, ОСОБА_6 було повідомлено про судове засідання у відповідності до вимог ч. 3 ст. 76 ЦПК України (а.с. 184, 216 т.2).

Інші особи, що беруть участь у справі, також в судові засідання не з'являлись, про час та місце розгляду справи повідомлялись судом у визначений законом спосіб за останньою відомою суду адресою їх місця проживання ( а.с. 148-160,168-175,187-191 т.2).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, передбачено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Колегія суддів також зауважує, що статтею 6 вказаної Конвенції також гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом упродовж розумного строку справи, в якій вона є стороною.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

З огляду на викладене, тривалість перебування справи на розгляді в апеляційному суді, недобросовісність дій особи, яка подала апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності тієї обставини, що спірне нерухоме майно належало спадкодавцю на час смерті, а також існування у відповідача перешкод для оформлення своїх спадкових прав у нотаріальному порядку.

Висновок суду першої інстанції є правильним, відповідає обставинам справи, сукупності зібраних по справі доказів та вимогам закону.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судом встановлено, що рішенням Старокиївського районного суду м. Києва від 06 березня 2001 року було визнано: за ОСОБА_14 право власності на 28/100 частин будинку АДРЕСА_1; за ОСОБА_15 - на 14/100 частин вказаного будинку; за ОСОБА_10 - на 41/100 частин вказаного будинку; за ОСОБА_7 - на 17/200 частин вказаного будинку; за ОСОБА_16 - на 17/200 частин вказаного будинку (а.с.17-20 т.1).

15.02.2006 року ОСОБА_16 подарувала ОСОБА_6 17/200 частин житлового будинку АДРЕСА_1, що належали дарувателю на підставі рішення Старокиївського районного суду м. Києва від 06 березня 2001 року, зареєстрованого в Київському міському БТІ 11 квітня 2001 р. за №8436 (а.с.194 т.1).

Відповідно до листа Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 24.10.2016 р. №13455 (И-2016), 28/100 частин будинку на праві власності зареєстровано за ОСОБА_17 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 11.10.2002 року (а.с.13 т.2).

За свого життя ОСОБА_10 у встановленому законом порядку право власності на належну йому частину житлового будинку не зареєстрував.

З листа Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 30.05.2012 р. №21257 (И-2012) вбачається, що заявником не було забезпечено доступ до всіх будівель об'єкту нерухомого майна, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Кудрявська, 7, що стало перешкодою для проведення державної реєстрації права власності на вказаний об'єкт нерухомого майна (а.с. 73 т.1).

Судом встановлено, що 26 червня 2010 року складено заповіт, посвідчений ОСОБА_18, тимчасово виконуючою обов'язки нотаріуса м. Москви Дударєва О.В., зареєстрований у реєстрі за №8-1563, за яким ОСОБА_10 все своє рухоме та нерухоме майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, заповів ОСОБА_1 (а.с.8 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 помер (а.с.7 т.1).

20 вересня 2010 року до Дев'ятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10 звернулась ОСОБА_1

07 грудня 2010 року з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10 звернулась його сестра ОСОБА_7; 30 грудня 2010 р. - ОСОБА_19; 20.01.2011 р. - племінниця ОСОБА_5

17 квітня 2013 року державним нотаріусом Дев'ятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_20 видано свідоцтво про право на спадщину на законом, яким посвідчено, що на підставі заповіту, посвідченого ОСОБА_18, тимчасово виконуючою обов'язки нотаріуса м. Москви ОСОБА_21, зареєстрованого у реєстрі за №8-1563, спадкоємицею зазначеного в заповіті майна ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 р., є ОСОБА_1 Спадщина складається з: грошових вкладів з відповідними відсотками та грошовими компенсаціями, що знаходяться у Шевченківському відділені Ощадбанку №5441 на рахунках НОМЕР_1, НОМЕР_2, у відділені Ощадбанку №5441/0233 на рахунку НОМЕР_5 у Святошинському відділенні Ощадбанку №8069/0412 на рахунках НОМЕР_3, НОМЕР_4, що належали померлому на підставі повідомлення, виданого Філією - Головне управління по м. Києву та Київській області ПАТ "Державний Ощадний банк України" 13.10.2010 року №11-18/2258 (том 1, а.с.65).

За повідомленням завідувача Дев'ятої київської державної нотаріальної контори від 05 квітня 2013 р. №1326/0214, видати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину на частину житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 немає можливості, оскільки право власності на належну померлому частину будинку не було ним за життя зареєстроване у Київському міському бюро технічної інвентаризації (т.1 а.с.77).

Відсутність реєстрації права власності спадкодавця на 41/100 частку спірного майна не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Позивачем доведено наявність перешкод для оформлення права на спадщину за заповітом та отримання відповідного свідоцтва, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

При вирішенні спору судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права, з огляду на час відкриття спадщини.

Як вбачається зі змісту рішення Старокиївського районного суду м. Києва від 06 березня 2001 р., рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 1994 року про поділ будинку АДРЕСА_1 між його співвласниками скасовано, а тому проведений відповідно до вказаного судового рішення поділ будинку в натурі правового значення для вирішення даного спору не має.

З огляду на те, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2013 року було скасовано в апеляційному порядку, доводи апеляційної скарги про наявність передумов для реєстрації за позивачем права власності на 82/100 частини спірного майна є необґрунтованими.

Заперечення відповідача ОСОБА_6 щодо недоведеності факту смерті спадкодавця, факту прийняття спадщини, наявності заповіту спростовуються сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

За відсутності доведення факту поділу будинку в натурі, часткове руйнування приміщень цього будинку не є обставиною, що позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Матеріали справи не містять доказів повідомлення суду першої інстанції про поважність причин неявки представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 в судове засідання 01 березня 2017 року, а тому доводи апеляційної скарги у вказаній частині також є необґрунтованими та підлягають відхиленню.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

За таких підстав колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №761/10130/16-ц

Апеляційне провадження №22-ц/796/7132/2017

Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_22

Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_23