Справа № 303/2609/17
У Х В А Л А

Іменем України

04 жовтня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., ФАЗИКОШ Г.В.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу судді Мукачівського міськрайонного суду від 3 липня 2017 року про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та Відділу реєстрації актів цивільного стану по м. Мукачеву реєстраційної служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції про визнання батьківства та зобов'язання внести зміни до актового запису, -

встановила:

Відповідач ОСОБА_3 оскаржила ухвалу судді Мукачівського міськрайонного суду від 03.07.2017, якою за заявою позивача ОСОБА_1 було забезпечено вищеназваний позов шляхом заборони перетинання державного кордону України та вивезення за межі України малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в супроводі матері ОСОБА_3 чи іншої уповноваженої особи. На думку сторони, ухвала не ґрунтується на законі, оскільки заява про забезпечення позову в обраний позивачем спосіб не підтверджена доказами щодо реальної наявності підстав для обмеження дитини у праві виїзду за межі України, крім того, відповідач і дитина знаходяться в Україні, не виїжджають і не мають наміру виїхати за кордон. Тому ухвала передчасна і необґрунтована. Відповідач просить ухвалу скасувати і в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовити.

У письмових запереченнях на апеляцію позивач ОСОБА_1 вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, ухвалу судді - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, який апеляцію не визнала, розглянувши на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України апеляційну скаргу у відсутність інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

ОСОБА_1 пред'явив до ОСОБА_3 і Відділу РАЦС по м. Мукачеву реєстраційної служби Мукачівського міськрайуправління юстиції позов про визнання батьківства та зобов'язання внести зміни до актового запису, яким просив визнати його батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, і зобов'язати Відділ РАЦС по м. Мукачеву реєстраційної служби Мукачівського МРУЮ внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_4 за № 638 від 07.08.2015, де у відомостях про батьківство вказати батьком дитини позивача ОСОБА_1, виключити відомості про ОСОБА_5, а також змінити запис про прізвище дитини на «ОСОБА_1» виключивши запис прізвища «ОСОБА_3» (а.с. 1-3). Позивач подав і заяву про забезпечення позову, якою просив заборонити перетинання державного кордону України та вивезення за межі України малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в супроводі матері ОСОБА_3 чи іншої уповноваженої особи (а.с. 4). Мотивував тим, що йому стало відомо про намір відповідача ОСОБА_6 вивезти дитину за кордон із метою ускладнення розгляду справи, перешкоджання проведенню судової генетичної експертизи та подальшого утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Ухвалою судді Мукачівського міськрайонного суду від 03.07.2017 заяву задоволено, забезпечено позов шляхом заборони перетинання державного кордону України та вивезення за межі України малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в супроводі матері ОСОБА_3 чи іншої уповноваженої особи (а.с. 6). Заява позивача та ухвала судді про її задоволення не ґрунтуються на законі.

Суд за заявою позивача може вжити передбачені ЦПК України заходи забезпечення позову, якщо їх невжиття може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено, серед іншого, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, інші відомості, потрібні для забезпечення позову (ст. 151 ч. 1, ч. 2 п.п. 2, 3, ч. 3 ЦПК України). Види забезпечення позову визначені положеннями ст. 152 ЦПК України, згідно із якими позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії, у разі необхідності судом можуть бути застосовані інші види забезпечення позову, суд може застосувати кілька видів забезпечення позову, вид забезпечення позову має бути співмірним із заявленими позивачем вимогами (ст. 152 ч. 1 п. 2, ч.ч. 2, 3 ЦПК України).

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має пересвідчитися в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Окрім цього, не може мати місця забезпечення позову в спосіб, яким без належних для того підстав обмежуються гарантовані Конституцією та Законами України права і свободи людини і громадянина.

Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33). Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 і ратифікована Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991, передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2).

Право на свободу пересування, що включає і право на виїзд за межі України, належить до особистих немайнових прав фізичної особи (ст.ст. 269, 270 ЦК України). Особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою; фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав (ст. 269 ч. 3 ЦК України). Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя; фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно, в інтересах малолітніх, неповнолітніх фізичних осіб, які за віком не можуть самостійно здійснювати свої особисті немайнові права, їхні права здійснюють, зокрема, батьки (ст. 271, ст. 272 ч. 1 ЦК України).

Із указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), аналогічні положення ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України».

Обмеження особистих немайнових прав фізичної особи, встановлених Конституцією України, можливе лише у випадках, передбачених нею; обмеження особистих немайнових прав фізичної особи, встановлених ЦК України та іншим законом, можливе лише у випадках, передбачених ними (ст. 274 ЦК України). Фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб (ст. 275 ч. 1 ЦК України).

Норми ст.ст. 151-153 ЦПК України не передбачають застосування тимчасового обмеження особи у праві виїзду за кордон в якості забезпечення позову, понад те, не визначають повноважень суду встановлювати повну заборону у виїзді особи за кордон. Інститут тимчасового обмеження у праві виїзду фізичної особи (боржника) за межі України та порядок його застосування передбачені у процедурі виконавчого провадження у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, до виконання відповідних зобов'язань (ст. 18 ч. 3 п. 19 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 6 ч. 1 п. 5, ч. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», ст. 377-1 ЦПК України), таких обставин у справі немає.

Наведеним вище та іншим законодавством щодо виїзду громадян за межі України і оформлення відповідних документів встановлено лише порядок оформлення документів для дитини, порядок перетинання нею державного кордону України, зокрема, у супроводі батьків, за їх згодою або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків, проте, не встановлено обмеження для дитини у тимчасовому виїзді за межі України.

Зміст вищенаведених норм у сукупності вказує на те, що дитина не може бути необґрунтовано обмежена у здійсненні особистих немайнових прав, у т.ч., у праві виїзду за кордон, закон не пов'язує розгляд справи про встановлення батьківства із обмеженням дитини у праві тимчасового виїзду за межі України, тим більше - не передбачає встановлення повної заборони, як про це просить позивач, у такому виїзді. Протилежне означало б порушення прав дитини, в т.ч., на розвиток, на відпочинок, у разі потреби - на одержання медичної допомоги тощо.

Суддя суду першої інстанції в порядку забезпечення позову без належних для того підстав і доказів, зважаючи лише на нічим не обґрунтоване припущення позивача, повністю заборонив дитині, яка не є ані стороною в справі, ані боржником у виїзді за межі України, чим порушив права дитини, по суті на захист яких мати дитини подала апеляційну скаргу на ухвалу судді. Поряд із цим, з огляду на запевнення ОСОБА_3 в скарзі про те, що вона знаходиться і перебуватиме із дитиною в Україні, не здійснює виїздів за кордон, колегія суддів вважає за необхідне додатково роз'яснити, що особа повинна діяти у цивільних і процесуальних відносинах у межах, наданих їй актами законодавства, добросовісно; при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається (ст.ст. 12-14 ЦК України, ст. 27 ч. 3 ЦПК України).

Відтак, суд першої інстанції із порушенням норм процесуального права та інших вимог закону застосував указане забезпечення позову, що є достатньою підставою для задоволення апеляції ОСОБА_3 та скасування ухвали суду із відмовою в заяві ОСОБА_1 про забезпечення позову (ст. 312 ч. 1 п. 2 ЦПК України).

Керуючись ст. 307 ч. 2 п. 2, ст. 312 ч. 1 п. 2, ст.ст. 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити, ухвалу судді Мукачівського міськрайонного суду від 3 липня 2017 року скасувати, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення його позову до ОСОБА_3 та Відділу РАЦС по м. Мукачеву реєстраційної служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції про визнання батьківства та зобов'язання внести зміни до актового запису - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді