АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №755/2495/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Пузикова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Маніло Іванни Іванівни, боржник: ОСОБА_3, та постанову державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року залишено без розгляду скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця та постанову державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Не погодившись із такою ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Зазначає, що суд першої інстанції помилково залишив скаргу без розгляду у зв'язку із пропущенням строку на оскарження постанови Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ( далі по тексту - Дніпровський РВДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві), оскільки такий строк ним пропущений не був. Вказує, що поза увагою суду залишився той факт, що в поданій ним скарзі оскаржувалась не лише постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві, але і бездіяльність державного виконавця. Посилається на те, що при вирішенні питання про прийняття скарги до провадження суд першої інстанції не врахував практику Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує справедливий судовий розгляд, завершальною стадією якого є виконання судового рішення.

В судове засідання ОСОБА_1 не з'явився, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить зворотнє повідомлення про

вручення поштового відправлення, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/5412/2017

Головуючий у суді 1 інстанції: Катющенко В.П.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: НевідомаТ.О.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як вбачається з матеріалів справи, у лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Дніпровського РВДВС м.Київ ГТУЮ у м. Києві Маніло І.І., боржник: ОСОБА_3 (а.с.1-3).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року скаргу ОСОБА_1 було залишено без розгляду та повернуто заявнику (а.с.7).

Постановляючи ухвалу про повернення скарги заявнику, суд першої інстанції виходив із того, що скарга подана із пропуском строку, встановленого законом, а ОСОБА_1не надав суду клопотання про поновлення цього строку.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції та вважає, що ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 385 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Як зазначено в п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», відповідно до статті 385 ЦПК України скаргу на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби може бути подано до суду у десятиденний строк, а при оскарженні постанови про відкладення провадження виконавчих дій - у триденний строк, які обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Також суди повинні враховувати, що коли в законі встановлено спеціальний порядок обчислення строків звернення заявника зі скаргою до суду (наприклад, стаття 26 - оскарження постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження, стаття 58 - оскарження оцінки майна, визначеної за результатами рецензування звіту про оцінку майна (Закону про виконавче провадження), їх перебіг має визначатися за цими нормами, а не за нормами статті 385 ЦПК.

Згідно із змістом Закону України «Про виконавче провадження» спеціальний порядок обчислення строків оскарження постанов про повернення виконавчого документа стягувачеві не встановлений.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_1 отримав постанову Дніпровського РВДВС м.Київ ГТУЮ у м. Києві про повернення виконавчого документа стягувачеві 25 січня 2017 року (а.с.7- зворот).

А вже 06 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на постанову державного виконавця, тобто, з дотриманням десятиденного строку на оскарження такої постанови, з урахуванням вихідних днів (останній день оскарження припадав на 04 лютого 2017 року - суботу, відповідно 05 лютого 2017 року - неділю, отже кінцевим строком оскарження постанови згідно чинного законодавства був наступний робочий день - 06 лютого 2017 року) (а.с.5).

Крім того, поза увагою суду першої інстанції залишився і той факт, що заявник в поданій скарзі оскаржив не лише постанову про повернення виконавчого документа стячувачеві, а і бездіяльність державного виконавця, в провадженні якого знаходилось виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики на підставі заочного рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 17 листопада 2014 року, яка є тривалою у часі, продовжує існувати, а не має одномоментний характер.

За таких обставин у суду першої інстанції не було підстав залишати скаргу без розгляду.

Постановивши ухвалу про залишення скарги ОСОБА_1 без розгляду, суд першої інстанції тим самим позбавив його доступу до правосуддя з підстав, не передбачених законом, та порушив статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує справедливий судовий розгляд, завершальною стадією якого є виконання судового рішення.

Таким чином, судом допущено порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і відповідно до вимог ч. 1 ст. 311 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею питання прийняття скарги на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року скасувати та передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль