Провадження № 2/641/147/2017 Справа № 645/2077/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2017 року Комінтернівський районний суд міста Харкова в складі:

головуючого - судді Колодяжної І.М.

при секретарі - Ягодіній М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім»єю та поділ майна, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім,єю без реєстрації шлюбу з 19.09.2012 року по 23.05.2014 року ; визнання квартири АДРЕСА_2 об,єктом права спільної сумісної власності; визнання за позивачем права власності на ? частини квартири АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позову позивач зазначив, що сторони познайомилися у вересні 2012 року у м. Луганськ , між ними виникли почуття і з 19.09.2012 року почали проживати разом однією сім,єю ,як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Мешкали вони у квартирі ,яка на той час належала позивачу на праві власності за адресою: АДРЕСА_1. Згодом сторони вирішили продати вищевказану квартиру ,після чого у квітні 2013 року переїхали жити до м. Харкова. Реєструвати шлюб сторони не поспішали , оскільки у цьому не було потреби. За час проживання однією сім,єю 08.07.2013 року , на кошти , які отримані від продажу квартири позивача у м. Луганськ , вони придбали на ім,я відповідача ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Щойно придбану квартиру спільно облаштовували , здійснювали ремонт та за спільні кошти придбали необхідні будівельні матеріали , меблі, техніку і предмети домашнього вжитку. Остаточно в спірну квартиру заселилися восени 2013 року. Мешкали сторони разом як родина , вели спільне господарство , будували плани на майбутнє , мали спільний побут та бюджет , разом відпочивали , святкували дні народження свої та друзів. 23.05.2014 року сторони зареєстрували шлюб. Проте у вересні 2014 року відповідач ОСОБА_2 повідомила позивача , що у неї є інший чоловік , що вона не хоче більше мати з позивачем будь-яких стосунків .Між ними почали відбуватися постійні сварки ,ОСОБА_2 змінила своє ставлення до позивача , спільне проживання стало нестерпним , у зв,язку з чим, позивач переїхав мешкати в іншу квартиру. Спроби налагодити подружнє життя позитивного результату не дали , ОСОБА_2 відмовлялась спілкуватися з позивачем , на телефонні дзвінки не відповідала , двері квартири не відчиняла . Потрапити до квартири самостійно позивач не міг , оскільки відповідач змінила замки на вхідних дверях. У грудні 2014 року приїхавши до спірної квартири позивач дізнався , що в ній мешкають незнайомі йому особи , з якими відповідач уклала договір оренди , а сама переїхала мешкати в інше місце. В телефонній розмові ОСОБА_2 пояснила, що спірна квартира належить їй та вона вправі розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Всі подальші спроби врегулювати конфлікт мирним шляхом між сторонами виявилися марними .Навіть той факт , що спірна квартира придбана повністю за кошти позивача відповідач ігнорувала , зазначаючи, що квартира належить цілком на праві власності тільки їй. Відповідач відмовляється визнавати право позивача на частку у придбаному мані , позбавляючи його права користування та розпорядження своїм майном. Позивач вважає, що у період часу з 19.09.2012 року до реєстрації шлюбу 23.05.2014 року сторони проживали однією сім,єю , вели спільне господарство , були пов,язані спільним побутом , мали взаємні права та обов,язки , що свідчить про наявність між ними відносин притаманних подружжю, тому спірна квартира належить сторонам на справі спільної сумісної власності в рівних частках.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували посилаючись на те, що позовні вимоги є безпідставними оскільки, квартира придбана сторонами за п,ятдесят тисяч доларів , а квартира позивача продана за тридцять тисяч доларів . До зустрічі з ОСОБА_1 відповідач була самотньою та до початку військових дій займалася підприємницькою діяльністю , мала особисті збереження. В спірній квартирі відповідач ніколи не була зареєстрована , квартиру було придбано , зроблено ремонт, але там ніхто не мешкав . Представник відповідача зазначив, що квартира придбана до укладання шлюбу між сторонами , доказів на підтвердження позовних вимог позивачем та його представником не надано.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу , допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають .

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 продав ОСОБА_4 квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1, яка належала позивачу на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло вданого відділом приватизації житлового фонду луганської міської ради народних депутатів за розпорядженням від 22 вересня 1994 року №11674 , що підтверджується копіює договору купівлі- продажу від 22.03.2013 року. Продаж квартири вчинено за 110 000,00 грн. за домовленістю сторін.

З копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно , Державного реєстру іпотек , Єдиного реєстру заборон відчуження об,єктів нерухомого майна щодо об,єкта нерухомого майна від 10.03.2016 року вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2 08.07.2013 року , на підставі договору купівлі- продажу від 08.07.2013 року , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Маслак Н.В.

23 травня 2013 року укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що складено відповідний актовий запис №240 , у Артемівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

Як вбачається з копії заповіту від 02.06.2015 року , посвідченого приватним нотаріусом Бродівського районного управління юстиції Кривицькою М.А., відповідач ОСОБА_2 заповіла квартиру АДРЕСА_3 внукові ОСОБА_7 , 2013 року народження.

Відповідно до вимог ст.256 ЦК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім*єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно ч.2 ст.3 СК України сім*ю утворюють особи, які спільно мешкають, пов*язані спільним побутом, мають взаємні права та обов*язки.

Відповідно до ст.74 СК України - якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

З цього законодавчо сформульованого поняття сім'ї випливає, що однією із ознак сім'ї є спільне проживання та спільний побут подружжя.

Згідно ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.63 СК України - дружина та чоловік мають рівні права володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до вимог ч.1 ст.3, ч.2 ст.10 ЦПК України кожна сторона має в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичної чи юридичної особи, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи.

Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

У відповідності до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно до положень ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 159 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі.

У відповідності до положень ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 підтвердила факт придбання квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_1 та пояснила , що спірну квартиру позивач придбав восени 2013 року . З відповідачем сторони мешкали однією сім,єю до восени 2014 року .

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10. кожен окремо підтвердили , що на даний час мешкають в квартирі АДРЕСА_2 та пояснили, що дану квартиру вони знімають у ОСОБА_2 з серпня 2014 року та всі питання стосовно квартир вирішуються тільки з нею, інших власників квартири вони не знають. З жовтня 2014 року зареєстровані в квартирі ,як переселенці.

Отже, під час судового розгляду справи представником позивача відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України в обґрунтування позовних вимог не надано належних та допустимих доказів, що підтверджують наявність спільного побуту, взаємних прав та обов'язків ОСОБА_1 з ОСОБА_2

Відносини, які склалися між позивачем та ОСОБА_2 , не можуть розцінюватись як сімейні в розумінні положень ст. 3 СК України, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності обставин, які б засвідчували реальність сімейних відносин, які склалися між останніми, а саме, наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням тощо.

Оскільки позивачем не було надано доказів спільного сумісного проживання однією сім'єю з ОСОБА_2 . в період з 19.09.2012 року по 23.05.2014 року, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Також, суд зазначає, що відмова позивачу у встановленні факту проживання з ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 19.09.2012 року по 23.05.2014 року, відповідно до положень ЦПК України є підставою для відмови позивачу в задоволенні позову про визнання спірної квартири об,єктом спільної сумісної власності та визнання за ним права власності на майно, оскільки його право на зазначене майно витікає із встановлення вказаного вище факту.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 209, 212, 214, 215, 217 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Мотивоване рішення виготовлено 24 квітня 2017 року.

Суддя: І. М. Колодяжна