Справа № 346/5015/15-ц
Провадження № 22-ц/779/590/2017
Головуючий у 1 інстанції Васильковський В. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.

секретаря Возняк В.Д.

з участю апелянта, її представника ОСОБА_2, позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту та поділ майна, що є обєктом права спільної власності подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 21 лютого 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2015 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна, що є обєктом права спільної власності подружжя, в обґрунтування якого зазначив, що з серпня 1999 року він проживав з відповідачкою ОСОБА_4 у цивільному шлюбі. Офіційно шлюб між ними зареєстровано 26.11.2005 року. Однак, їх сімейне життя не склалось, тому з 2010 року вони проживають окремо. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 09.06.2015 року шлюб між ними розірвано, рішення набрало законної сили 16.09.2015 року. Під час спільного проживання в січні 2004 року вони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1, яку відповідач оформила на себе. Також вже під час перебування в шлюбі 26.08.2008 року вони придбали автомобіль марки «VOLKSWAGEN POLO», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1. За ініціативою відповідача автомобіль був зареєстрований на неї. Після розірвання шлюбу вони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна подружжя, зокрема вищевказаних квартири та автомобіля. Оскільки вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, то позивач просив здійснити його поділ, залишивши майно відповідачу та стягнувши з неї на його користь грошову компенсацію половини вартості вказаного майна.

В процесі розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та додатково просив встановити факт спільного проживання з відповідачем ОСОБА_4 та ведення з нею спільного господарства, а також визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 21 лютого 2017 року задоволено частково позов ОСОБА_3. В рахунок поділу майна подружжя стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «VOLKSWAGEN POLO», 2007 року випуску, ідентифікаційний номер WVWZZZ9NZ6Y158953, реєстраційний номер НОМЕР_1, що становить 79 617,45 грн., залишивши вказаний автомобіль у власності ОСОБА_4. В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду в частині стягнення вартості 1/2 частини автомобіля, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне зясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, помилково дійшов висновку про те, що автомобіль НОМЕР_2, придбаний в шлюбі та належить їй та позивачу на праві спільної сумісної власності подружжя. Всупереч вимог ст. 212 ЦПК України, суд не дав належної оцінки довідці Центру надання послуг, повязаних із використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Коломиї, Коломийського, Городенківського, Снятинського, Косівського та Верховинського районів при УДАІ УМВС України в Івано-Франківській області від 17.09.2015 року №1140, з якої вбачається, що їй належав автомобіль марки «AUDI 81», д.н.з. А5604ІВ, який вона зняла з обліку 03.09.2005 року. Вказаний автомобіль вона продала у вересні 2005 року і за одержані кошти в 2008 році придбала спірний автомобіль «VOLKSWAGEN POLO». Таким чином даний автомобіль придбаний за її власні кошти і є її особистою приватною власністю.

Також апелянт вказує, що суд безпідставно стягнув з неї на користь позивача половину вартості автомобіля, виходячи з висновку №160208-1 від 28.03.2016 року. З даного висновку видно, що автомобіль не був представлений для обстеження і встановити його ринкову вартість неможливо, а встановлено середню ринкову вартість. Апелянт стверджує, що належний їй спірний автомобіль був в аварії, у звязку з чим його вартість значно нижча. Від проведення експертизи вона не ухилялася, про її проведення не знала, так як її не було про неї повідомлено. Оскільки вказана у висновку оцінка автомобіля не відповідає дійсності, то суд безпідставно стягнув з неї 79 617 грн.

Крім того, апелянт зазначає, що судом не враховано вимоги ч. 5 ст. 71 СК України та положення п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», де зазначено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Однак коштів на депозитному рахунку суду немає.

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення з неї 79 617 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити. В решті рішення залишити без змін.

В засіданні апеляційного суду апелянт та її представник підтримали доводи скарги з наведених у ній мотивів.

Позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги не визнав, рішення суду першої інстанції вважав законним і обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що 26 листопада 2005 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 зареєстровано шлюб у відділі РАЦС по м. Коломия Коломийського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис №539 (а. с. 4).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 09 червня 2015 року шлюб між сторонами розірвано (а. с. 5).

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін (а. с. 6-7).

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, а саме в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки «VOLKSWAGEN POLO», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, що становить 79 617,45 грн., залишивши вказаний автомобіль у власності ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль придбаний сторонами під час перебування у шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки поділ спірного автомобіля є неможливим, а визначення ідеальних часток в цьому майні не вирішить спору, який виник між подружжям, то з відповідача слід стягнути на користь позивача 1/2 частину вартості автомобіля, виходячи з ринкової вартості аналогічного транспортного засобу, яка визначена висновком судової експертизи №160208-1 від 28.03.2016 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що 26 червня 2008 року ОСОБА_4 придбала автомобіль марки «VOLKSWAGEN POLO», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, та зареєструвала його на своє імя, що підтверджується повідомленнями Центру надання послуг, повязаних із використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Коломиї, Коломийського, Городенківського, Снятинського, Косівського та Верховинського районів при УДАІ УМВС України в Івано-Франківській області від 12.09.2015 року №1118 (а. с. 8) та Територіального сервісного центру 2643 Регіонального сервісного центру МВС в Івано-Франківській області від 25.02.2016 року №381 (а. с. 67). Даний факт сторони визнали.

Квартира АДРЕСА_1, яку позивач вважав обєктом права спільної власності подружжя, згідно договору купівлі-продажу від 26.12.2003 року (а. с. 164, 165) придбана ОСОБА_4 та зареєстрована її власністю Коломийським міжрайбюро техінвентаризації 19.01.2004 року (а. с. 166).

В силу дії ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм матеріального права суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є автомобіль марки «VOLKSWAGEN POLO».

Квартира АДРЕСА_1 не входить до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана відповідачем до шлюбу.

Рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю з ОСОБА_4, визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, стягнення з ОСОБА_4 1/2 частини вартості вказаної квартири сторонами не оскаржується, а тому в силу ст. 303 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

За приписами ч. 1 цієї статті під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно апеляційним судом переглядається рішення суду в частині задоволення вимог позову ОСОБА_3 про стягнення 1/2 вартості спірного автомобіля.

Твердження апелянта про те, що автомобіль марки «VOLKSWAGEN POLO» придбаний нею за власні кошти, виручені від продажу її автомобіля марки «AUDI 81» в 2005 році нічим не підтверджені, а її доводи про те, що позивач ніде не працював, а тому не мав грошей для придбання автомобіля, не узгоджуються з положеннями ст. 60 Сімейного кодексу України.

В силу дії ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст. 70 СК України, відповідно до якої у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Положеннями ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони добровільно домовитися про порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя не бажають. Автомобіль є неподільною річчю, ним користується відповідач, а тому позивач погоджується на грошову компенсацію половини вартості спірного автомобіля.

За встановлених обставин справи та наведених норм матеріального права суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позов в цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Щодо розміру грошової компенсації, то суд правильно виходив з вартості автомобіля, визначеної у висновку №160208-1 судової автотоварознавчої експертизи від 28.03.2016 року як середньої ринкової вартості автомобілів зазначеної марки та із такими ж характеристиками станом на день складання висновку.

Доводи апелянта про те, що вона не була належним чином повідомлена про проведення експертизи підтверджуються матеріалами справи. Однак, нею всупереч вимог ст. 10, 59 ч. 2, 60 ЦПК України не надано суду належних доказів на спростування висновку експертизи щодо вартості спірного автомобіля, не долучено їх і до матеріалів апеляційної скарги. Як ствердила в судовому засіданні представник апелянта, апелянт відмовилась нести витрати по оплаті вартості експертизи, а тому нею не заявлялось клопотання про проведення повторної судової автотоварознавчої експертизи.

За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.4 цієї статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням встановлених обставин, наведених норм матеріального та процесуального права, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що спірний автомобіль слід залишити у власності відповідача, а в користь позивача з відповідача підлягає стягненню половина вартості автомобіля в розмірі 79 617,45 грн.

Доводи апелянта про те, що при вирішенні спору судом не враховано положення ч. 5 ст. 71 Сімейного кодексу України, відповідно до якої присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а вона такої грошової компенсації на депозит суду не вносила, не заслуговують на увагу.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в пункті 25 Постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

З аналізу наведених норм слідує, що умова попереднього внесення другим із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на депозитний рахунок суду, є обовязковою при вирішенні питання поділу неподільного нерухомого майна. В даному випадку спір між сторонами існує щодо поділу рухомого майна.

Таким чином, суд першої інстанції, вирішуючи даний спір правильно застосував вказані положення сімейного законодавства.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 21 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Бойчук І.В.

ОСОБА_6