Справа № 219/1912/17
Провадження № 2/219/1792/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2017 року м. Бахмут

Артемівський міськрайонний Донецької області в складі:

головуючого судді Конопленко О.С.

за участю секретаря Троян Л.К.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання в місті Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, просить визнати квартиру АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя; здійснити поділ спільної сумісної власності подружжя, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, а 1/2 частину, що залишиться, - за ОСОБА_2; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача понесені нею витрати при зверненні до суду. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 15 липня 2006 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів громадського стану по місту Артемівську Артемівського міськрайонного управління юстиції Донецької області, актовий запис № 274. В період шлюбу у подружжя народились діти: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. З початку грудня 2016 року подружжя припинило сімейні стосунки через часті сварки та непорозуміння між ними. За період шлюбу, 04 жовтня 2012 року подружжя придбало квартиру АДРЕСА_1. Для придбання вищевказаної квартири подружжям було укладено кредитний договір с ПАТ «Державний ощадний банку України», який було оформлено на відповідача у справі, а з позивачем було укладено договір поруки № 141 від 04 жовтня 2012 року. Відповідно до укладеного кредитного договору банк видав сторонам 100000 гривень. Позивачу відомо, що на день звернення до суду кредитний договір погашено, заборгованості немає. Квартира зареєстрована на відповідача. Всі правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_1, знаходяться у відповідача. Позивач не бажає отримати грошову компенсацію за належну їй 1/2 частину спірної квартири.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1, який діє на підставах та повноваженнях, перевірених судом, підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала суду заяву, в якій просила розглянути справу без її присутності за участю її представника. Раніше, в судовому засіданні, яке відбулося 07 липня 2017 року, позивач позовні вимоги підтримала та надала пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Також зазначила, що в період шлюбу з відповідачем вони придбали квартиру АДРЕСА_1. Для придбання вказаної квартири її чоловік уклав кредитний договір з банком, а вона виступила як поручитель. За весь час дії кредитного договору позивач з відповідачем вели спільне господарство та разом сплачували кредит. Після народження другої дитини у 2014 році позивач дійсно перебувала у відпустці по догляду за дитиною, а тому не отримувала заробітну плату, проте, все одно вважає, що кредит сплачувався зі спільних коштів подружжя, а тому квартира є спільною сумісною власністю сторін, підлягає поділу з визнанням права власності по 1/2 частині квартири за позивачем та відповідачем, заперечувала проти відшкодування відповідачем половини вартості квартири. Також зауважила, що всі квитанції, що стосуються сплати кредиту за квартиру, дійсно оформлені від імені відповідача, оскільки і кредитний договір було укладено саме з ним.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, просив у їх задоволенні відмовити, оскільки вважає, що спірна квартира хоча і була придбана у кредит у період шлюбу з позивачем, проте, 1/3 частину вартості квартири в сумі 5000 доларів США надавала його мати ОСОБА_6, до того ж позивач взагалі не хотіла купувати цю квартиру, на її купівлі наполіг відповідач, який для її придбання продав свій автомобіль «Део Нексиа», а грошові кошти у сумі 40000 грн. від його продажу сплатив як початковий внесок за квартиру. Позивач жодного разу не сплачувала кошти по кредиту, всі квитанції оформлені на ім'я відповідача, до того ж позивач тривалий час не працювала, тобто не отримувала ніякого доходу і не могла вносити кошти за кредит, а тому відповідач вважає, що квартира повністю належить йому, хоча і не заперечував проти сплати позивачу половини вартості квартири в сумі 50000 гривень в якості грошової компенсації за 1/2 частину квартири.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до судового засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв про відкладення розгляду справи або слухання справи за його відсутності до суду не надходило. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Свідок ОСОБА_6 пояснила суду, що є матір'ю відповідача. Також свідок зазначила, що для придбання спірної квартири надала сторонам кошти в сумі 5000 доларів США для початкового внеску за кредит. При цьому пояснила, що позивач з відповідачем весь час проживали однією сім'єю, вели спільно господарство, обидва працювали, гроші відповідач віддавав позивачу, а вона вже ними розпоряджалась, проте, яким чином їх сім'я сплачувала кредит за квартиру, вона не знає, але допускає, що сплачували кредит з сімейного бюджету. Автомобіль «Део Нексиа» подружжя також придбало в період шлюбу, а пізніше вони продали його, а отримані кошти витратили на погашення кредиту за квартиру та на власні потреби.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, зустрічна позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 15 липня 2006 року (а.с. 5), що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3, актовий запис № 274.

Згідно копій свідоцтв про народження серії НОМЕР_4 (а.с. 6) та серії НОМЕР_5 (зворот а.с. 6) в період шлюбу у сторін народились діти: ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5.

Також судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 04 жовтня 2012 року відповідач ОСОБА_2 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 12 квітня 2017 року (а.с. 24-26) та довідкою КП Бахмутське бюро технічної інвентаризації про належність нерухомих об'єктів станом на 31 грудня 2012 року (а.с. 27), і не оспорювалось сторонами в судовому засіданні, що, у відповідності до ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), не підлягає доказуванню.

Також дослідженими в справі доказами встановлено, що між відповідачем ОСОБА_2 та публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» 04 жовтня 2012 року укладено договір про іпотечний кредит № 141 з отриманням відповідачем кредитних коштів в загальній сумі 89700 гривень (а.с. 54-59).

Зазначений розмір кредитних коштів банківською установою було надано відповідачу з цільовим призначенням - для придбання квартири. При цьому між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за яким відповідач в забезпечення виконання своїх зобов'язань за кредитним договором передав в іпотеку спірну квартиру.

Також 04 жовтня 2012 року позивачем укладено з ПАТ «Державний ощадний банк України» договір поруки № 141, за яким поручитель (позивач ОСОБА_3) зобов'язується перед кредитором (банком) відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання божником (відповідачем ОСОБА_2) зобов'язання за договором іпотечного кредиту № 141 від 04 жовтня 2012 року (а.с. 7-8).

Станом на час вирішення даної справи судом, кредитний договір між відповідачем та банківською установою є чинним, не є розірваним, станом на 08 червня 2017 року залишок суми кредиту складає 1786,68 гривень.

При цьому судом встановлено, що кредитний договір було укладено за час перебування сторін по справі в зареєстрованому шлюбі, кошти в рахунок погашення суми кредиту також сплачувалися в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі.

Отже, договір укладений та виконувався в інтересах обох з подружжя.

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДФС України про суми виплачених доходів № 8142 від 26 липня 2017 року, ОСОБА_3 отримувала в ТОВ «Артемівськбуд» заробітну плату у 2012 році та соціальні виплати у 2013 році в Артемівському міському центрі зайнятості, інформація про доходи за 2014 рік та перше півріччя 2015 року відсутня, при цьому у другому півріччі 2015 року позивач отримувала заробітну плату в ВЧ А1978 та ВЧ А0693.

Відповідач ОСОБА_2, відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДФС України про суми виплачених доходів № 8154 від 26 липня 2017 року, протягом 2012-2014 років отримував заробітну плату в ПАТ «АЗОКМ» (ПРАТ «ЗОКМ»), у перших трьох кварталах 2015 року відповідачем отримано соціальні виплати в Артемівському міському центрі зайнятості, а з четвертого кварталу 2015 року по теперішній час отримана заробітна плата в ТОВ «МЛР».

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Частина 1 ст. 70 СК України зазначає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до пункту 23 вказаної постанови вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

На підставі викладеного, враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що джерелом походження коштів, за які було придбано спірну квартиру, є кредитні кошти, отримані за кредитним договором, укладеним в інтересах сім'ї (обох сторін по справі), тобто джерелом набуття квартири є спільні кошти подружжя.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім'єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть учать у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України).

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Як встановлено судом та не оспорюється відповідачем, часом набуття спірної квартири ОСОБА_2 у власність є 04 жовтня 2012 року, а шлюб між сторонами укладено 15 липня 2006 року, тобто, часом набуття квартири у власність - є період перебування сторін по справі у зареєстрованому шлюбі, який не розірвано і на час вирішення даної справи судом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Крім того, відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 Сімейного кодексу України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Оскільки в разі не вчинення сторонами дій, направлених на надання згоди присудження грошової компенсації та не внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Положеннями статті 365 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тобто для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони не дійшли згоди щодо реального поділу вищевказаного майна. Позивач заперечувала проти внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової компенсації відповідачем.

Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам, під час розгляду справи було роз'яснено їх права та обов'язки, зокрема положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи та журналом судового засідання.

Проте, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що для погашення кредиту він продав належний йому на праві власності автомобіль, який, з його слів, він придбав ще до одруження, а також те, що для початкового внеску за кредитним договором його матір'ю надавались кошти в сумі 5000 доларів США, а тому суд не приймає до уваги ці доводи, так як вони нічим не доведені.

У ході розгляду справи суду не надано та судом не добуто належних і допустимих доказів того, що спірна квартира придбана не за спільні грошові кошти подружжя, а за особисті кошти одного із них, що унеможливлює визнання її спільної сумісною власністю. Також не доведено, що спірна квартира придбана не в інтересах сім'ї.

Навпаки, достеменно встановлено, що спірна квартира придбана сторонами в період шлюбу, за спільні кошти та кошти отримані на підставі кредитного договору, який було укладено в інтересах сім'ї і з метою придбання, використання та збереження майна, яке в подальшому використовувалось в інтересах сім'ї.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що придбане в період зареєстрованого шлюбу майно, а саме квартира АДРЕСА_1 вважається спільною сумісною власністю сторін.

Суд вважає, що вказане нерухоме майно підлягає поділу між сторонами в рівних частках, оскільки підстав для відступлення від принципу рівності часток подружжя в спільному майні відповідно до ст. 70 СК України, судом не встановлено. Будь-яких доказів на підтвердження наявності обставин, за яких суд міг би відступити від рівності часток подружжя, відповідач суду не надав.

При цьому, суд не вбачає перешкод для поділу спільного нерухомого майна, яке перебуває в іпотеці ПАТ «Державний ощадний банк України» і наявності заборони відчуження, оскільки ні Законом України «Про іпотеку», ні нормами ЦК України, ні Іпотечним договором від 04 жовтня 2014 року не передбачено заборони здійснення поділу спільного майна подружжя, такий поділ не є його відчуженням, а пов'язаний з реалізацією співвласниками права на його володіння та користування. Оформлення права власності на частку в майні предмета іпотеки - не позбавляє такого співвласника прав та обов'язків за іпотечним договором.

Відповідно до ст. 23 ЗУ «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Питання щодо заборгованості за кредитним договором, яка також становить спільні зобов'язання сторін, що підлягають поділу між ними, і це повинно бути враховано при визначенні варіантів поділу нерухомого майна, суд не має можливості вирішити, оскільки, незважаючи на те, що дійсно подружжя має спільні боргові зобов'язання, які повинні включатись до обсягу спільного сумісного майна подружжя і ділитись між ними, жодна зі сторін відповідних вимог не заявила. Тому, розглядаючи справу відповідно до ст. 11 ЦПК України - виключно в межах заявлених вимог, суд не вбачає підстав для врахування таких боргових зобов'язань під час вирішення даної справи, що не є перешкодою для подальшого вирішення цього питання у встановленому законом порядку.

Оскільки зазначена неподільна річ не може бути поділена між сторонами відповідно до її часток, суд вважає, що відповідно до вимог статті 70 СК України, з урахуванням дослідження матеріалів справи та доказів поданих сторонами, зіставивши їх належність, допустимість, достовірність як окремо та і взаємний їх зв'язок, слід визнати за сторонами право власності на ідеальні частки в цьому майні по 1/2 частини за кожним без його реального поділу та залишити кватиру АДРЕСА_1 у їх спільній частковій власності.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір на користь позивача в розмірі 640 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 57, 60, 65, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст.ст. 365, 372 Цивільного кодексу України, пунктів 22, 23, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, статтями 10, 11, 60, 61, 88, 212, 213, 214, 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ - задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця м. Артемівськ Донецької області, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженки АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженкою м. Артемівськ Донецької області, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженцем м. Артемівськ Донецької області, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця м. Артемівськ Донецької області, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженки м. Артемівськ Донецької області, ІПН НОМЕР_2, витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

Повний текст рішення суду виготовлено 11 серпня 2017 року.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти дів з дня отримання копії цього рішення.08.08.2017

Суддя О.С.Конопленко