Справа № 369/4097/16-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/1628/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 45 21.04.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

21 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Кулішенка Ю.М.,

за участю секретаря: Волошина В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 5 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, виконавчого комітету Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зобовязання вчинити дії, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - виконавчий комітет Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

у с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі ордеру від 29 березня 1979 року № 014853 він є основним наймачем квартири № 12 в будинку по вул. Святошинській, 7 в м. Вишневому Києво-Святошинського району Київської області. Користувачами даного жилого приміщення також були його дружина ОСОБА_5 і діти ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_7 Позивач вказав, що на даний час у квартирі залишились зареєстрованими він та його син ОСОБА_4, але останній без поважних причин не проживає у квартирі, не приймає участі у її утриманні та взагалі не цікавиться цим майном, а тому, з урахуванням змінених позовних вимог, просив визнати його таким, що втратив право користування даним жилим приміщенням, та зобов'язати виконком Вишневої міської ради зняти ОСОБА_4 з місця реєстрації.

ОСОБА_4 у свою чергу звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати саме ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що у 2007 році він розлучився з дружиною та повернувся проживати у квартиру № 12 в будинку по вул. Святошинській, 7 в м. Вишневому Києво-Святошинського району Київської області. З того часу він користувався квартирою та утримував її, а його батько фактично не проживає в ній з 1992 року, оскільки спочатку відбував покарання, а потім проживав з іншою жінкою. У 2007 році ОСОБА_3 розлучився з його матірю і квартирою взагалі не цікавився. Зазначав, що восени 2015 року він почав робити ремонт у помешканні, а оскільки грошових коштів не вистачало, здав його в оренду. Проте коли батько дізнався про це, то почав чинити йому перешкоди, хоча в квартирі не проживає більше 20 років.

Також до суду подала окремий позов ОСОБА_2, як третя особа з самостійними вимогами, мотивуючи його тим, що її батько ОСОБА_3 фактично не проживає у квартирі більше 15 років та не приймав участі в її утриманні. Посилаючись на те, що вона має право користування спірною квартирою на підставі ордеру, просила суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування зазначеним вище жилим приміщенням.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 5 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою № 12 по вул. Святошинській, 7 в м. Вишневому Києво-Святошинського району Київської області. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині частково задоволеного позову, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким її позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 303 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку лише в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення повністю не відповідає.

Судом встановлено, що на підставі рішення виконкому Києво-Святошинської районної ради народних депутатів Київської області від 13 листопада 1978 року № 557/4 ОСОБА_3 на сім'ю із шести чоловік (ОСОБА_5 дружина, ОСОБА_6 син, ОСОБА_4 син, ОСОБА_8 донька, ОСОБА_7 син) 29 березня 1979 року було видано ордер № 014853 на вселення сімї у трикімнатну квартиру № 12 в будинку по вул. Святошинській, 7 в м. Вишневому Києво-Святошинського району Київської області.

Згідно із довідкою КП «УМГ» Вишневої міської ради від 25 квітня 2016 року № 383, у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_3 (батько) та ОСОБА_4 (син), а згідно довідки від 8 червня 2016 року № 1151 у квартирі зареєстрований також син ОСОБА_4 ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

9 листопада 2007 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було розірвано, після чого ОСОБА_3 одружився вдруге та переїхав проживати в ІНФОРМАЦІЯ_2, а у спірній квартирі залишилась постійно проживати ОСОБА_5

19 вересня 2015 року ОСОБА_5 померла.

Встановлено, що ОСОБА_7 (дочка) 10 серпня 2012 розірвала шлюб зі ОСОБА_10 та 15 липня 2014 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_11, внаслідок чого змінила прізвище на «Пелих».

Частково задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції вказав, що підстави, якими вона обґрунтовувала свої вимоги не встановлював, а саме щодо її права користування спірним жилим приміщенням.

Проте колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду з огляду на наступне.

Зміст рішення суду передбачено в ст. 215 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: встановлені судом обставин і визначені відповідно до них правовідносин; мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Таким чином, у судовому рішенні суд першої інстанції зобовязаний дати відповіді на всі доводи позову, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як мотивування судового рішення судом, який має право за певних обставин на дослідження нових доказів та переоцінку доказів.

Разом із тим, на порушення зазначених положень закону суд, частково задовольняючи позов ОСОБА_2, обмежився лише узагальнюючою фразою про те, що вона може втратити право користування спірним жилим приміщенням. При цьому суд взагалі не перевірив чи були порушені права ОСОБА_2, і в залежності від цього чи підлягають вони захисту в межах заявлених вимог.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Положеннями ст. 64 ЖК Української РСР визначено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, в тому числі правом на користування жилим приміщенням.

За змістом ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору судом.

Враховуючи наведене, слід дійти висновку, що право на предявлення позову про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, належить наймачу жилого приміщення або членам його сім'ї, які проживають разом з ним, відповідно до ст. ст. 71, 107 ЖК Української РСР.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 починаючи з 11 травня 2004 року зареєстрована та проживає в гуртожитку по вул. Білогородська, 134 в м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області. При цьому, квартира АДРЕСА_1 за даними КП «УМГ» Вишневої міської ради перебуває на балансі ЖЕД-3 м. Вишневого.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до положень ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Ухвалюючи рішення, суд не зясував предмет та підставу позову ОСОБА_2, не перевірив чи наділена вона правом вимагати визнання ОСОБА_3 таким, що втратив користування житловим приміщенням, у звязку з чим на підставі наявних у справі доказів дійшов помилкового висновку про часткове задоволення її позову, оскільки факт порушення прав позивача реєстрацією ОСОБА_3 у спірній квартирі не вбачається та останньою не доведений.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині частково задоволеного позову ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 5 грудня 2016 року в частині частково задоволеного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Т.Ц. Кашперська

ОСОБА_12