Справа № 591/2332/16-ц
Провадження № 2/591/135/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2017 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого в особі судді - КЛИМЕНКО А.Я.

при секретарі - Устименко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-ї особи: Перша Сумська державна нотаріальна контора Сумської області

про визнання договору довічного утримання не вчиненим, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом і свої вимоги мотивує тим, що договір довічного утримання від 08.06.2006 року між ОСОБА_2 та померлою ОСОБА_3 не був вчинений, оскільки право власності за ОСОБА_2 не було зареєстровано у встановленому законом порядку, а також тим, що відносно спірного майна діяла заборона на його відчуження, а тому просить суд визнати договір довічного утримання не вчиненим та визнати за ним ОСОБА_1 право власності на 42/100 частини житлового будинку площею 102,7 кв.м., загальна площа яких (частин) становить 45,6 кв.м., житлова площа - 25,1 кв.м., що складаються з: веранди 1-І площею 3,1кв.м.; коридору 1-ІІ площею 4,4 кв.м.; кухні 1-3 площею 7,2 кв.м.; коридору 1-4 площею 5,8 кв.м.; житлової кімнати 1-5 площею 11,4 кв.м.; житлової кімнати 1-6 площею 6,1 кв.м.; житлової кімнати 1-7 пл.7,6 кв.м., а також на господарські будівлі та споруди, а саме: сарай «Г», сарай «Е», вбиральня «Д» та огорожа №2 за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4.

Позивач ОСОБА_1, його представники в судовому засіданні позов підтримали повністю та просять суд його задоволити в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2, її представник в судовому засіданні позов не визнали повністю, пояснили суду, що відсутні підстави для задоволення позову, оскільки даний спір неодноразово був предметом судового розгляду і з цього спору є декілька рішень судів на користь відповідача. Також відповідач вважає, що вона набула права власності на спірний будинок, оскільки договір довічного утримання був нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі правочинів, а тому просить суд в позові відмовити.

Суд вислухавши сторони, вивчивши матеріали даної цивільної справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, перевіривши їх доказами, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Судом при розгляді справи встановлено, що 08 червня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 нотаріально посвідчувався договір довічного утримання з передачею у власність 42/100 частини будинку, по АДРЕСА_1. Посвідчення даного договору здійснено державним нотаріусом Першої Сумської державної нотаріальної контори сумської області Сокол Т.П., зареєстрованого в реєстрі правочинів за №3-157 /а.с.13/.

04 листопада 2008 року ОСОБА_4 склала заповіт, відповідно до якого все своє майно заповіла онуку - ОСОБА_1/а.с.7/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (бабуся Позивача ОСОБА_1.) померла. Після смерті відкрилася спадщина. Дані обставини встановлені судовим рішенням від 12.06.2014 року по справі №591/2019/14-ц. Виходячи з цього, Позивач ОСОБА_1 вважає себе спадкоємцем за заповітом після смерті своєї бабусі ОСОБА_4.

Позов мотивований кількома підставами для визнання договору не вчиненим:

1) відсутність державної реєстрації права власності на спірне майно;

2) недостатній обсяг повноважень щодо укладення договору в зв'язку наявністю обтяження;

3) посвідчений договір довічного утримання не відповідав внутрішній волі ОСОБА_4.

Надаючи оцінку доказам суд зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Як вбачається з матеріалів справи, Відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано договір довічного утримання в реєстрі правочинів, але не було виконано імперативну норму щодо реєстрації права власності (яке виникло на підставі договору довічного утримання), що передбачена п.5 прикінцевих положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, точніше на момент укладення договору довічного утримання та Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно (було чинне на момент виникнення спірних правовідносин, точніше на момент укладання договору довічного утримання) затверджене наказом Міністерства юстиції №7/5 від 07.02.2002 року. Тому суд погоджується з Позивачем ОСОБА_1 стосовно того, що обов»язковою умовою завершеності (вчинення) правочину та набуття на підставі правочину права власності є державна реєстрація права власності у порядку визначеному законом.

Судом також встановлено, що державна реєстрація права власності за ОСОБА_2, як завершальний етап вчинення правочину, відбулася після смерті відчужувача (ОСОБА_4), тобто після припинення правоздатності ОСОБА_4.

Суд погоджується з доводами Позивача ОСОБА_1 стосовно того, що зареєстровані речові права мають пріоритет над незареєстрованими в разі спору щодо нерухомого майна, оскільки дані доводи ґрунтуються на ч.7 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Також суд, досліджуючи дані обставини, звертає увагу на те, що у відповідності до ч.1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції чинній на момент посвідчення договору довічного утримання), речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов»язковій державній реєстрації в порядку, встановленому вищеназваним законом.

Документами які досліджені в судовому засіданні і є в матеріалах справи встановлено, що на момент смерті ОСОБА_4, право власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване саме за ОСОБА_4. Тому, суд приходить до висновку, що на момент відкриття спадщини на підставі заяви Позивача ОСОБА_1, були всі правові підстави для прийняття спадщини на підставі заповіту та набуття права власності на майно, що зазначено в заповіті, шляхом видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, закон пов»язує виникнення права власності, а разом з цим і вчинення правочину, з державною реєстрацію права власності відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». В іншому випадку при нотаріальному посвідченні та державній реєстрації договору, якщо не відбулося переходу права власності між сторонами договору, договір не можна вважати вчиненим. Не вчинений договір не породжує для сторін відповідних прав та обов»язків.

Стосовно підстави для задоволення позову щодо недостатності обсягу повноважень щодо укладення договору в зв»язку наявністю обтяження суд зазначає наступне: Укладаючи договір довічного утримання, ОСОБА_4 не мала достатній (необхідний) обсяг повноважень щодо укладення договору в зв»язку з наявністю обтяження. Нотаріусом, не було належним чином здійснено перевірку об»єкта нерухомості, як цього вимагає ч. 2 ст. 55 Закону України «Про нотаріат» (в редакції станом на 08.06.2006року). Попередніми судовими рішеннями в даному спорі встановлено, що у відповідності з процесуальним судовим рішенням Зарічного районного суду м. Суми на спірне майно було накладене обтяження у вигляді заборони на відчуження даного майна як захід забезпечення позову. Для виконання даного процесуального рішення, Зарічним районним судом м. Суми на адресу Першої державної нотаріальної контори Сумської області був направлений лист від 02.02.1983 року стосовно встановлення обтяження на спірне майно у вигляді заборони на його відчуження. Тому суд погоджується в цій частині з доводами Позивача стосовно недостатнього обсягу повноважень ОСОБА_4 для вчинення правочину (договору довічного утримання).

Стосовно доводів відповідачки щодо наявної обмеженої цивільної дієздатності ОСОБА_4, суд вважає їх необґрунтованими, оскільки відповідачем ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували той факт, що цивільна дієздатність ОСОБА_4 була обмежена.

Надаючи оцінку доказам Позивача стосовно того, що посвідчений договір не відповідав внутрішній волі ОСОБА_4, суд зазначає наступне. Суд приймає до уваги зазначені Позивачем доводи в цій частині, та оцінює докази, що підтверджують вищенаведені доводи, у сукупності з іншими доказами. Разом з тим, суд зазначає, що визнання договору не вчиненим на цій підставі, на думку суду, є не правильним способом захисту порушеного права, оскільки дана обставина є підставою для визнання договору не дійсним, що не є предметом заявленого позову.

Суд бере до уваги посилання Позивача ОСОБА_1 на рішення суду від 12.06.2014 рокупо справі №591/2019/14-ц. Оскільки, ч.3 ст.61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, вищезгаданим судовим рішенням встановлено, що договір довічного утримання від 08.06.2006 року не було зареєстровано, так як в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні такі відомості, а тому в судовому засіданні не було доведено, що даний правочин взагалі був вчинений.

Тому, на думку суду, позивачем вірно вибраний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки законодавством не передбачено визнання недійсним невчиненого (неукладеного) договору.

Суд не може погодитися з доводами Відповідача, що висловлені в запереченнях, стосовно того, що судами неодноразово розглядався даний спір. Письмові докази, що наявні в матеріалах справи, дають суду підстави вважати, що предмет та підстава позову в даній справі зовсім інші, ніж в справах, що наведені Відповідачем у своїх запереченнях. На думку суду, тотожний спір - це спір між тими самими особами з одного предмету та з тих же підстав. Тому суд не приймає до уваги доводи Відповідача ОСОБА_2 стосовно того, що даний спір був уже предметом судового розгляду.

Стосовно пояснень Відповідача щодо реєстрації права власності, моменту його виникнення, судом була надана оцінка даним обставинам справи. Інші доводи Відповідача не приймаються, оскільки вони не спростовують висновків суду.

Право позивача ОСОБА_1 порушене і підлягає захисту в суді.

Таким чином суд вважає, що позов необхідно задоволити і визнати договір довічного утримання (догляду) від 08 червня 2006 року, що вчинявся між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не вчиненим (не укладеним) та визнати за ОСОБА_1 (ідн.код - НОМЕР_1) право власності на 42/100 частини житлового будинку площею 102,7 кв.м., загальна площа яких (частин) становить 45,6 кв.м., житлова площа - 25,1 кв.м., що складаються з: веранди 1-І площею 3,1кв.м.; коридору 1-ІІ площею 4,4 кв.м.; кухні 1-3 площею 7,2 кв.м.; коридору 1-4 площею 5,8 кв.м.; житлової кімнати 1-5 площею 11,4 кв.м.; житлової кімнати 1-6 площею 6,1 кв.м.; житлової кімнати 1-7 пл.7,6 кв.м., а також на господарські будівлі та споруди, а саме: сарай «Г», сарай «Е», вбиральня «Д» та огорожа №2 за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задоволити.

Визнати договір довічного утримання (догляду) від 08 червня 2006 року, що вчинявся між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не вчиненим (не укладеним).

Визнати за ОСОБА_1 (ідн.код - НОМЕР_1) право власності на 42/100 частини житлового будинку площею 102,7 кв.м., загальна площа яких (частин) становить 45,6 кв.м., житлова площа - 25,1 кв.м., що складаються з: веранди 1-І площею 3,1кв.м.; коридору 1-ІІ площею 4,4 кв.м.; кухні 1-3 площею 7,2 кв.м.; коридору 1-4 площею 5,8 кв.м.; житлової кімнати 1-5 площею 11,4 кв.м.; житлової кімнати 1-6 площею 6,1 кв.м.; житлової кімнати 1-7 пл.7,6 кв.м., а також на господарські будівлі та споруди, а саме: сарай «Г», сарай «Е», вбиральня «Д» та огорожа №2 за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4.

Рішення суду може бути оскаржено до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під

час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 08 серпня 2017 року.

СУДДЯ КЛИМЕНКО А.Я.