Ухвала

іменем україни

20 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., ПисаноїТ.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Івент Менеджмент груп», треті особи: реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, державне земельне агентство в м. Одесі, про скасування державного акта, визнання недійсними договору купівлі-продажу, визнання недійсним акта прийому-передачі нерухомого майна, витребування майна з чужого незаконного володіння, встановлення порядку виконання рішення суду, за касаційними скаргами заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 17 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року заступник прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Івент Менеджмент груп» (далі - ТОВ «Івент Менеджмент груп»), треті особи: реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, державне земельне агентство в м. Одесі, про скасування державного акта, визнання недійсними договору купівлі-продажу, визнання недійсним акта прийому-передачі нерухомого майна, витребування майна з чужого незаконного володіння, встановлення порядку виконання рішення суду.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідно до рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2007 року за ОСОБА_3 визнано право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, що розташована у АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; зобов'язано Одеську регіональну філію державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» видати державний акт про право приватної власності на земельну ділянку та зареєструвати її у відповідному реєстрі. Надалі рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2007 року було виконано шляхом видачі на ім'я ОСОБА_3 державного акту на право власності на земельну ділянку від 10 жовтня 2008 року серії НОМЕР_1, що зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 86. Державний акт виданий, підписаний та зареєстрований Управлінням земельних ресурсів у м. Одесі. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03 квітня 2008 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2007 року скасовано, справу передано на новий розгляд до Приморського районного суд м. Одеси. При новому розгляді справи, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 червня 2010 року позов залишено без розгляду.

Прокурор зазначав, що відсутні підстави для набуття ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку, оскільки вичерпний їх перелік встановлений ст. 81 ЗК України. У подальшому, оскільки ОСОБА_3 безпідставно отримала у власність земельну ділянку, вона не мала права її відчужувати ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 30 жовтня 2010 року, а в свою чергу ОСОБА_4 не мала права передавати земельну ділянку ТОВ «Івент Менеджмент груп».

Враховуючи вищевикладене, прокурор просив задовольнити позовні вимоги, зазначивши, що строк позовної давності для звернення з зазначеними вимогами у справі прокурор не пропустив, оскільки реєстрація права власності була здійснена 31 травня 2014 року, а прокуратура дізналася про це з листа Одеського міського управління юстиції реєстраційної служби 23 грудня 2014 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 липня 2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 вересня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

У касаційних скаргах заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради, та Одеська міська рада просять скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Судами встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2007 року за ОСОБА_3 визнано право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, що розташована у АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; зобов'язано Одеську регіональну філію державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» видати державний акт про право приватної власності на земельну ділянку та зареєструвати її у відповідному реєстрі.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2007 року було виконано шляхом видачі на ім'я ОСОБА_3 державного акта на право власності на земельну ділянку від 10 жовтня 2008 року серії НОМЕР_1, що зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 86. Державний акт виданий, підписаний та зареєстрований Управлінням земельних ресурсів у м. Одесі.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03 квітня 2008 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2007 року скасовано, справу передано на новий розгляд до Приморського районного суд м. Одеси.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 червня 2010 року позов залишено без розгляду.

Встановлено, що 03 березня 2011 року укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., про що був зроблений відповідний нотаріальний запис на державному акті серії НОМЕР_1.

14 березня 2011 року ОСОБА_4 внесла в уставний фонд ТОВ «Івент Менеджмент Груп» спірну земельну ділянку та отримала право на частку в статутному капіталі ТОВ «Івент Менеджмент Груп».

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. У даному випадку таким документом є державний акт на право власності на земельну ділянку.

Таким чином, відповідно до ст. 125 ЗК України з моменту реєстрації права власності на земельну ділянку ТОВ «Івент МенеджментГруп» набуло таке право.

З матеріалів справи убачається, що ТОВ «Івент Менеджмент Груп» звернулося до суду із заявою про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

При цьому відповідно до ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Положеннями ст. 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Згідно з п п. 2 п. 2 розділу І Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України виключено.

ЦейЗакон набрав чинності 15 січня 2012 року.

Відповідно до п. 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Згідно із ч. ч. 1 та 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.

Проте положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення п. 4 частини першої ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року № 6-68цс15, яка є обов'язковою для всіх судів України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України.

Як убачається із матеріалів справи, про скасування рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2007 року у справі № 2-1491-1/07 Одеська міська рада дізналась 03 квітня 2008 року (дата скасування Апеляційним судом м. Києва рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2007 року).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2013 року позовну заяву заступника прокурора Приморського району м. Одеси, поданої в інтересах держави в особі Одеської міської ради залишено без розгляду на підставі повторної неявки у судове засідання позивача.

Все це свідчить про обізнаність прокуратури про порушене право територіальної громади в особі Одеської міськради саме в грудні 2010 року. А також підтверджується листом від 09 грудня 2010 року, направленим Приморським районним судом м. Одеси за вих. № 77 на ім'я першого заступника прокурора м. Одеси.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що земельна ділянка вибула із володіння територіальної громади, Одеській міській раді було відомо про це в 2007 році, проте знаючи про порушення прав територіальної громади, Одеська міська рада не тільки мала право, але й була зобов'язана своєчасно звернутись до суду за судовим захистом, однак такий обов'язок не виконала, з урахуванням правової позиції Верховного Суду України викладеній у постанові від 16 вересня 2015 року № 6-68цс15 та від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14, приймаючи до уваги, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові, дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що у задоволенні позову з цих підстав необхідно відмовити.

Судами також вірно враховано, що не може бути підставою для скасування рішення суду доводи прокурора про те, що прокуратура дізналась про реєстрацію права власності за ТОВ «Інвент Менеджмент Груп» в 2014 року, оскільки про порушене право Одеської міськради, в інтересах якої пред'явлений позов, прокуратурі стало відомо в 2010 році, виходячи з вищенаведених доказів.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Одеської міської ради відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 17 вересня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М.Коротун

Л.М. Мазур

Т.О.Писана