АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Міцнея В.Ф., Яремка В.В.

секретар Костюк Л.С.

за участю представника апелянта ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором оренди, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 квітня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором оренди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 2 січня 2002 року між Виробничо-комерційною фірмою «Буковина», правонаступниками якої як наступні власники орендованого майна є з 2006 року ОСОБА_5, а з квітня 2011 року ОСОБА_3, та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», укладено договір оренди №1 строком на 20 років, за умовами якого банк прийняв у тимчасове орендне платне користування нежитлові приміщення загальною площею 656,3 кв.м, що знаходиться на першому та другому поверхах в будинку №14а по вул. Стасюка в м.Чернівці, частину ґанку площею 22,64 кв.м, та приміщення гаражу площею 76,3 кв.м, а всього загальною площею 755,24 кв.м, та зобов'язався сплачувати орендну плату та суми відповідних витрат на умовах та в порядку, що визначений цим договором.

___________________________________________________________________

22ц/794/667/2017 р. Головуючий у І інстанції Семенко О.В.

Категорія 23 Суддя-доповідач ОСОБА_6

Згідно з актом приймання-передачі від 03.01.2002 року орендар прийняв орендовані приміщення в користування. Сторонами погоджено розмір орендної плати.

В подальшому сторонами неодноразово вносились зміни і доповнення до договору оренди в частині орендної плати за користування орендованим приміщенням.

Після закінчення строку дії договорів про внесення змін і доповнень до договору оренди відновлювалась дія умов договору оренди №1 від 02.01.2002 року в попередній редакції.

31.10.2012 року відповідач повернув позивачу з орендного користування частину орендованих приміщень площею 69,34 кв.м.

З метою забезпечення належного виконання банком зобовязань за указаним договором оренди між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 2 листопада 2012 року було укладено договір поруки, згідно з п.1.1 якого ФОП ОСОБА_4 зобовязується перед ОСОБА_3 відповідати за виконання банком зобовязань за договором оренди №1 від 02.01.2002 року. Згідно з п. 1.3 даного договору поручитель відповідає перед орендодавцем за сплату орендної плати та сум відповідних витрат за договором оренди в тому ж обсязі, що і орендар.

За наслідками проведення взаєморозрахунків між сторонами позивачем встановлено, що станом на 31 грудня 2016 року у відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» наявна заборгованість перед позивачем зі сплати орендної плати за приміщення площею 585,60 кв.м. по вул. Небесної Сотні, 14-А в сумі 10594,64 грн.

Згідно уточнених позовних вимог від 7.04.2017 року позивач просив стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» та ФОП ОСОБА_4 солідарно на його користь суму боргу за договором оренди у розмірі 10596,64 грн. та стягнути судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 квітня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» та ФОП ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором оренди у розмірі 10594,64 грн.

Вирішено питання щодо витрат зі сплати судового збору.

Не погоджуючись з указаним рішенням суду ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, при ухваленні рішення судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Вказує, що судом першої інстанції неповно зясовано обставини щодо визначення розміру орендної плати за листопад 2007 року для подальшого правильного розрахунку орендної плати за користування орендованими приміщеннями протягом строку дії договору оренди. Згідно розрахунку банку на момент набуття позивачем права власності на орендовані приміщення (квітень 2011 року) з урахуванням встановленої п. 8.1.1 договору оренди (в редакції згідно договору про внесення змін і доповнень від 1.11.2007 року) ставки в розмірі 40 грн за 1 кв.м. та індексу інфляції за попередній місяць орендна плата за орендовані приміщення повинна розраховуватись за ставкою 63,74 грн за 1 кв.м. орендованої площі.

В період дії договорів про внесення змін і доповнень від 1.04.2011 року, 1.04.2012 року та 1.11.2012 року зазначена ставка для розрахунку орендної плати не застосовувалась (з квітня 2011 року по березень 2013 року).

Отже, в березні 2011 року та квітні 2013 року орендна плата за орендовані приміщення повинна розраховуватись за ставкою 63,74 грн за 1 кв.м. орендованої площі. Таким чином, орендна плата повинна була складати 37328,48 грн за 585 кв.м орендованої площі, а не 38239,68 грн, як зазначено в уточненому розрахунку позивача.

В подальшому згідно умов договору зазначена ставка підлягала корегуванню на встановлений в Україні індекс інфляції, однак банком орендна плата сплачувалась у значно більшому розмірі (в період з квітня 2013 року по листопад 2015 року орендна плата сплачувалась в розмірі 51452 грн, у звязку з чим саном на 31.12.2016 року утворилась переплата орендної плати на користь позивача в розмірі 134 828,06 грн.

Вказує, що суд першої інстанції також дійшов помилкового висновку про обґрунтованість уточненого розрахунку заборгованості орендної плати, оскільки позивач обґрунтовує застосування у своєму розрахунку індексу інфляції «1» в періоди, коли індекс інфляції в Україні був меншим за «1» тим, що умови договору передбачають лише збільшення орендної плати за поточний місяць на індекс інфляції за попередній місяць і не передбачають можливості зменшення ціни оренди в інакший спосіб, ніж досягнення згоди між сторонами, проте, на думку апелянта, зазначене суперечить п. 8.1.3 договору оренди, відповідно до якого розмір орендної плати підлягає щомісячному корегуванню орендодавцем в залежності від індексу інфляції.

Крім того, згідно преамбули договору сторони уклали його у відповідності до Закону України «Про оренду державного та комунального майна», змінами до договору оренди не було виключено із преамбули договору посилання на застосування до правовідносин положень указаного закону. Статтею 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що істотними умовами договору оренди є, зокрема, орендна плата з урахуванням її індексації. Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» зупинено на 2016 рік норми ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна». Разом з тим, з уточненого розрахунку позивача вбачається, що протягом усього 2016 року до ставки орендної плати позивачем застосовувався індекс інфляції за цей період.

В апеляційній скарзіПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 квітня 2017 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позову.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга в частині стягнення заборгованості зі сплати орендної плати підлягає відхиленню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Ст. 213 ЦПК встановлено те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог, оскільки у ПАТ КБ «ПриватБанк» виникла заборгованість перед позивачем по сплаті орендної плати.

Колегія суддів вважає, що висновки суду є правильними, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному, обєктивному дослідженні наявних у справі доказів та на основі повно і всебічно зясованих обставинах, вірно застосовано до правовідносин, що склалися, норми матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 2 січня 2002 року між Виробничо-комерційною фірмою «Буковина», правонаступниками якої як наступні власники орендованого майна є з 2006 року ОСОБА_5, а з квітня 2011 року ОСОБА_3, та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», укладено договір оренди №1 строком на 20 років, за умовами якого банк прийняв у тимчасове орендне платне користування нежитлові приміщення загальною площею 656,3 кв.м, що знаходиться на першому та другому поверхах в будинку №14а по вул. Стасюка в м.Чернівці, частину ґанку площею 22,64 кв.м, та приміщення гаражу площею 76,3 кв.м, а всього загальною площею 755,24 кв.м, та зобов'язався сплачувати орендну плату та суми відповідних витрат на умовах та в порядку, що визначений цим договором.

Згідно з актом приймання-передачі від 03.01.2002 року орендар прийняв орендовані приміщення в користування. Сторонами погоджено розмір орендної плати.

Строк початку сплати орендарем належних платежів встановлюється з дня підписання сторонами ОСОБА_6 прийому-передачі приміщень в оренду (п. 8.1 договору).

Пунктом 8.1.1 договору оренди сторонами погоджено розмір орендної плати.

Згідно з п. 8.1.3 договору оренди розмір орендної плати підлягає щомісячному коригуванню орендодавцем в залежності від індексу інфляції. Орендар зобовязується сплачувати різницю, що виникла у звязку з коригуванням орендної плати протягом трьох банківських днів з дня отримання відповідних рахунків від орендодавця.

Зайво перерахована орендодавцю сума зараховується в рахунок наступних платежів (п. 8.7 договору).

В договір оренди №1 від 2.01.2002 року вносились зміни й доповнення. Так, 01.11.2007 року між приватним підприємцем ОСОБА_5 як новим власником орендованих приміщень та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» укладено договір про внесення змін і доповнень до договору оренди №1 від 2.01.2002 року, яким п.п. 8.1 та 8.13 договору викладено в новій редакції.

П. 8.1 передбачено, що орендна плата за користування орендованим приміщенням встановлюється сторонами і є фіксованим платежем, який не може змінюватись орендодавцем до кінця терміну договору оренди а складає 40 грн за 1 кв.м. орендованого приміщення щомісячно, які орендар перераховує на рахунок орендодавця не пізніше 10 числа кожного поточного місяця.

Згідно з п. 8.1.3 договору про внесення змін і доповнень до договору оренди встановлено, що розмір орендної плати підлягає щомісячному коригуванню орендодавцем в залежності від індексу інфляції. Орендар зобовязується сплачувати різницю, що виникла у звязку з коригуванням орендної плати за попередній місяць одночасно із сплатою орендних платежів за поточний місяць. Розмір орендної плати не переглядається до кінця дії даного договору.

Крім того, 1.04.2011 року між ОСОБА_5 як новим власником орендованих приміщень та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» укладено договір про внесення змін і доповнень до договору оренди №1 від 2.01.2002 року, яким п. 8.1.1 викладено в новій редакції, а також доповнено п. 8.1.3 новим абзацом. Такі зміни встановлено сторонами на період з 01.04.2011 року по 31.03.2012 року.

Аналогічні договори були укладені між сторонами 1.04.2012 року на період з 1.04.2012 року по 31.10.2012 року та 1.11.2012 року на період з 1.11.2012 року по 31.03.2013 року.

31 жовтня 2012 року відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» повернув позивачу з орендного користування частину орендованих приміщень площею 69,34 кв.м., що вбачається з акту здачі-приймання приміщення до договору оренди (а.с. 21).

Після закінчення строку дії вищевказаних договорів про внесення змін і доповнень відновлювалась дія умов договору оренди від 2.01.2002 року в попередній редакції.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобовязується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч.1 ст.762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно з вимогами ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Пункт 8.1.2 договору оренди передбачає, що орендна плата перераховується орендарем на рахунок орендодавця щомісячними платежами до 25 числа кожного поточного місяця.

Однак, всупереч умовам укладеного договору та вимогам вищезазначених законодавчих актів відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» взяті на себе зобов'язання в повному обсязі не виконало.

З уточненого розрахунку заборгованості банку перед ОСОБА_3 зі сплати орендної плати за приміщення площею 585,60 кв.м. по вул. Небесної Сотні, 14А, вбачається, що станом на 31 грудня 2016 року у відповідача наявна заборгованість перед позивачем по сплаті орендної плати в сумі 10594,64 грн.

Судом встановлено, що з метою забезпечення належного виконання банком зобовязань за договором оренди між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 було укладено договір поруки від 2 листопада 2012 року, згідно з п.1.1 якого ОСОБА_4 зобовязався перед ОСОБА_3 відповідати за виконання банком зобовязань за договором оренди.

Згідно з п. 1.3 вказаного договору поручитель відповідає за сплату орендної плати та сум відповідних витрат за договором оренди в тому ж обсязі, що й орендар.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Оскільки боржник належним чином не виконував умови договору оренди, то суд першої інстанції обґрунтовано стягнув заборгованість солідарно як з боржника, так і з поручителя.

Доводи апеляційної скарги про те, що всупереч умовам договору оренди із врахуванням змін та доповнень до нього позивач у наданих суду розрахунках розміру орендної плати застосував за листопад 2007 року ставку орендної плати у розмірі 41,16 грн, спростовуються наявними в матеріалах справи розрахунками розміру орендної плати, згідно з якими позивачем застосовано у листопаді 2007 року ставку орендної плати на ріні 40,00 грн., яка була встановлена між орендодавцем та орендарем починаючи з 01.11.2007 року як базова з подальшим її збільшенням на рівень інфляції споживчих цін.

Необґрунтованими також є посилання апелянта про те, що позивачем при здійсненні розрахунків орендної плати безпідставно застосовано індекс інфляції «1» в періоди, коли індекс інфляції був меншим за «1», виходячи з наступного.

За змістом угоди про внесення змін і доповнень до договору оренди від 01.11.2007 року, починаючи з 1.11.2007 року розмір орендної плати підлягає щомісячному коригуванню Орендодавцем в залежності від індексу інфляції Орендар зобов'язується сплачувати різницю, що виникла в зв'язку з коригуванням орендної плати за попередній місяць одночасно зі сплатою орендних платежів за поточний місяць (підпункт 8.1.3 пункту 8.1. розділу 8 «Порядок розрахунків»).

За періоди серпня і вересня 2008 року, серпня і вересня 2009 року, травня і серпня 2010 року, серпня і вересня 2013 року, а також серпня і вересня 2015 року в Україні спостерігалося деяке зменшення базового індексу споживчих цін - дефляція. Проте, як зазначено вище, починаючи з 01.11.2007 року, підпункт 8.1.3. договору передбачає застосування для розрахунку ціни оренди по договору індекс інфляції, а не базовий індекс споживчих цін або індекс дефляції. Зміст другого речення підпункту 8.1.3. чітко передбачає здійснення з боку орендаря оплати різниці, яка виникла між цінами оренди за поточний та попередній місяць оренди. Здійснення в поточному місяці саме доплати до ціни оренди за попередній місяць, а не зменшення такої ціни, повністю кореспондується з нормативно-правовим визначенням терміну «інфляція», на який посилається перше речення підпункту 8.1.3. договору оренди.

Так, Методологічним положенням щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на споживчі товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, які затверджені наказом Держкомстату України № 519 від 04.11.2006 року, надано визначення поняттю «інфляція», яке включає в себе знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги.

Аналогічно, наказом Держкомстату України "Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін" № 26 від 27.07.2007 року надано визначення вище вказаних термінів. Так, відповідно до пункту 2 Методики розрахунку базового індексу споживчих цін, під «Дефляцією» розуміється зниження загального рівня цін на товари і послуги протягом певного періоду часу, а «Інфляцією» вважається зростання загального рівня цін на товари і послуги протягом певного періоду часу.

Зважаючи на те, що за змістом умов п. 8.1.3 договору передбачено коригування ціни оренди поточного місяця на індекс інфляції за попередній місяць і доплати з боку орендаря різниці, яка виникла, що означає узгодження між сторонами порядку збільшення ціни оренди на рівень інфляції, а не її зменшення на рівень дефляції.

Безпідставними є посилання апелянта на пункт 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», яким зупинено на 2016 рік дію норми ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

В преамбулі договору оренди № 1 від 02.01.2002 року дійсно зазначено, що ВКФ «Буковина» в особі її тодішнього директора та ЗАТ КБ «Приватбанк» в особі директора Чернівецької філії ПриватБанку, у відповідності до Закону України «Про оренду державного та комунального майна», уклали цей договір.

Відповідно до ч.4 ст. 1 редакції Закону України «Про оренду державного та комунального майна», що була чинною на момент укладення договору оренди № 1 від 01.11.2002 року, оренда майна інших ніж державна або комунальна форм власності може регулюватися положеннями цього Закону, якщо інше не передбачено законодавством та договором оренди

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, визначаючи зміст договору оренди № 1 від 01.11.2002 року та зміст всіх подальших змін і доповнень, що були згодом внесені до нього, сторони договору на власний розсуд встановили його умови, навіть якщо такі умови є відмінними від положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна», але, при цьому, не суперечать іншим актам цивільного законодавства, звичаям ділового обороту, вимогам розумності та справедливості.

Отже положення Закону України «Про оренду державного та комунального майна» регулюють виключно ті права і обов'язки сторін договору оренди, які не врегульовані погодженими між такими сторонами умовами, що викладені безпосередньо у змісті договору оренди, змінах і доповненнях до нього.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Апелянтом належними та допустимими доказами не спростовано висновки суду першої інстанції про наявність заборгованості зі сплати орендної плати.

Разом з тим, не можна погодитись з висновком суду про вирішення питання щодо розподілу судових витрат.

Як вбачається з рішення суду, суд стягнув з відповідачів судові витрати солідарно.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно п.35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів.

Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Отже, із ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 слід стягнути судові витрати за подання позовної заяви в розмірі по 52 грн 27 коп. з кожного.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 квітня 2017 року в частині вирішення судових витрат змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі по 52 гривні 27 копійок з кожного.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: