Номер провадження: 22-ц/785/6400/17
Номер справи місцевого суду: 522/4025/17
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Регіональної філії «Одеська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця», третя особа: первинна профспілкова організація пасажирського вагонного депо ст. Одеса-Головна, в особі голови - Бєлоусова Миколи Єгоровича про поновлення на роботі, стягнення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06.06.2017 року,

встановила:

01.03.2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому просила поновити її на роботі на посаді офіціанта 3-го розряду цеху харчування №18 пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця»; стягнути з Регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи із 01.06.2016 року до дня поновлення на роботі, мотивуючи свої вимоги тим, що вона вважає, що її звільнено незаконно та під час звільнення відповідачем не було враховано положень трудового законодавства, не перевірено чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені діючим законодавством правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень. Також з огляду на те, що вона є одинокою матір'ю, яка виховує дитину до 14 років, про що були обізнані керівництво та відділ кадрів, відповідач не мав права звільнити позивача з займаної посади.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06.06.2017 року у задоволені заявлених ОСОБА_2 позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 мотивує тим, що судом першої інстанції не були враховані всі обставини, за яких ОСОБА_2 була звільнена, а саме порушення її права на відпустку. Також вважає невірним висновок районного суду стосовно того, що гарантія трудового законодавства як неможливість звільнення жінки - одинокої матері, яка виховує дитину до 14 років не може бути поширена на ОСОБА_2, оскільки останньою надано суду належні докази віднесення її до даної категорії осіб. Крім того ОСОБА_4 звертає увагу на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема процесуальну норму змагальності сторін, що виразилося у немотивованої відмові у задоволені клопотання про виклик свідка, що може надати відомості, які мають значення для розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відхиляючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 працювала офіціантом 3-го розряду цеху № 18 в пасажирському вагонному депо Одеса - Головна Регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».

Наказом № 2307/ОС від 25.10.2016 року про припинення трудового договору її було звільнено з 01.06.2016 року з посади офіціанта 3-го розряду цеху харчування № 18 за п.4 ст. 40 КзпП України, про що ОСОБА_2 була ознайомлена під розписку 14.02.2017 року.

Підставою для звільнення стала службова записка старшого майстра цеху № 18 Туз В.О. щодо відсутності на роботі ОСОБА_2, а також протокол операційної наради в.о. начальника пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна № ЛВЧД-3 -16/831.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх на відповідність законові.

Пунктом 22 зазначеної постанови встановлено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1),148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей :дюк дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Згідно п.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до п. 2.11 робочої інструкції офіціант 3-го розряду повинен дотримуватись правил внутрішнього трудового розпорядку депо, трудової дисципліни та виробничої санітарії. Із вимогами цієї робочої інструкції позивач була ознайомлена та згодна про що свідчить її особистий підпис та відсутність заперечень.

Відсутність на роботі з невідомих адміністрації причин ОСОБА_7 підтверджується актом від 01.06.2016 року, актом від 15.06.2016 року, актом від 24.06.2016 року, актом від 05.07.2017 року, актом від 19.09.2016 року, актом від 26.09.2016 року.

Також грубі порушення позивачем Правил внутрішнього трудового розпорядку депо та вимоги посадової інструкції підтверджується доповідними старшого майстра цеху № 18 Туз В.О. від 01.06.2016 року, 24.06.2016 року, 05.07.2016 року, 26.09.2016 року, 30.09.2016 року, та складені акти за підписом 3-х осіб від 01.06.2016 року, 15.06.2016 року, 24.06.2016 року, 05.07.2016 року, 16.09.2016 року, 26.09.2016 року.

Також, з метою з'ясування причин відсутності на роботі позивача на її домашню адресу неодноразово направлялись виклики-повідомлення щодо необхідності з'явитися до відділу кадрів депо з метою пояснення причин відсутності на роботі. Однак, зазначені повідомлення повертались на адресу пасажирського вагонного депо ст. Одеса-Головна, у тому числі і з відмітками «не обслуговується». Зазначене також підтверджується наявними у матеріалах справи документами - повернення на адресу суду повістки.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника, додержувати трудової дисципліни тощо. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов'язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу (ст. 140 КЗпП України).

Окрім того, з метою з'ясування причин відсутності позивача на роботі адміністрацією депо направлялись листи до медичних закладів від 30,09.2016 року №ЛВЧД-3-14/3493. На що було отримано відповіді від 06.10.2016 року № 03/486; від 11.10.2016 року №03/496, що ОСОБА_2 (позивач) за медичною допомогою не зверталась.

На виконання вимог КЗпП України, адміністрацією депо було надано вмотивовано письмове подання від 30.09.2016 року №ЛВЧД-3-14/3492 із підтверджуючими матеріалами до профспілкової організації депо.

13.10.2016 року відбулось засідання профспілкового комітету депо, де вирішувалось питання щодо звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України ОСОБА_2, на яке позивач не з'явилась, її інтереси представляла представник ОСОБА_9 Єдиною причиною неявки на роботу позивача, зі слів її представника ОСОБА_9, став конфлікт зі старшим майстром Туз В.О.

Таким чином, суд першої інстанції відхилив твердження позивача щодо недотримання відповідачем трудового законодавства, оскільки вони повністю спростовуються матеріалами справи.

Крім того, суд першої інстанції відхилив посилання позивача на незаконність її звільнення у відповідності до ч. 3 ст. 184 КЗпП, як одинокої матері, виходячи з наступного.

Поняття «одинокої матері» визначено в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, відповідно до якого одинока мати визначена як жінка, яка не перебуває у шлюбі і в свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері. Таким чином для визнання жінки одинокою матір'ю необхідна наявність двох обов'язкових ознак: жінка виховує дитину сама і утримує дитину сама.

Позивачем та її представником не надано жодного із належних та беззаперечних доказів, які могли б підтвердити те, що позивач є одинокою матір'ю.

Оцінюючи встановлені у справі обставини, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, що були досліджені в судовому засіданні, суд вважав, що звільнення на підставі п.4ст. 40 КЗпП України проведено з дотриманням вимог трудового законодавства, що є підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стосовно позовних вимог про стягнення на користь позивача недоплаченої суми під час розрахунку при звільненні, суд дійшов висновку щодо відмови в позові, оскільки вони є похідними щодо вимог про поновлення на роботі.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, яким судом дана належна правова оцінка.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06.06.2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.С.Комлева

О.Г.Журавльов