Номер провадження: 22-ц/785/4575/17
Головуючий у першій інстанції Бузовський В. В.
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Калараш А.А., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря - Гарбуз В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, стягнення грошової компенсації, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2017 року,

встановила:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, вимоги якого збільшив у січні 2017 р., і остаточно просив стягнути з ОСОБА_5 ? ч. грошової компенсації вартості майна подружжя у розмірі - 926 205,50 грн..

Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовував тим, під час шлюбу сторони придбали у власність будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею - 0,0279 га., розташовану за цією ж адресою. Вказане нерухоме майно було зареєстровано на праві власності за відповідачкою та було їх спільною сумісною власністю.

Під час шлюбу він надав відповідачці нотаріально посвідчену згоду, як дружині, на продаж зазначеного нерухомого майна. 27.11.2014 року шлюб було розірвано.

19.03.2015 р. ОСОБА_5 без його згоди, як співвласника майна, здійснила відчуження будинку та земельної ділянки. Однак, не передала йому ? частину коштів від проданого спільного майна.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04.04.2017 р. позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості ? частини відчуженого майна в розмірі - 926 205,50 грн..

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір в розмірі - 8 000,00 грн..

ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовну. Посилається на те, що рішення ухвалено при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримав викладені в апеляційній скарзі доводи ти вимоги.

ОСОБА_4 письмових заперечень на апеляційну скаргу не надав. У судовому засіданні його представник вважала необхідним скаргу відхилити. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилалася на те, що рішення суду є законним і обґрунтованим. Відповідачка розпорядилася майном без згоди позивача. Належну позивачу частину коштів від продажу нерухомого майна не передала.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що у зв'язку з продажем належного подружжю нерухомого майна чоловік має право на отримання вартості ? ч. цього майна. Наявна у справі розписка щодо відсутності претензій стосується тільки продажу автомобіля. Передача грошей не може бути підтверджена свідками (а. с. 178 - 180).

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції, на підставі наданих сторонами і досліджених судом доказів, дійшов правильного висновку про задоволення позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 60, 65 СК України) та процесуального (ст. ст. 11, 60, 61, 179, 213 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

Висновки суду першої інстанції зроблені, відповідні правовідносини між сторонами встановлені на підставі наявних у справі і наданих сторонами доказів.

Встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.04.1995 року по 27.11.2014 року (а. с. 81).

Під час шлюбу подружжям було придбано будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею - 0,0279 га., розташовану за цією ж адресою (а. с. 45 - 46, 95 - 97).

Під час шлюбу, а саме - 18.11.2014 року (а. с. 76, 131), ОСОБА_4 надав письмову, нотаріально посвідчену згоду своїй дружині ОСОБА_5 на продаж належного їм на праві спільної сумісної власності майна а саме - будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею - 0,0279 га., розташованої за цією ж адресою.

19.03.2015 року, після розірвання шлюбу, за нотаріально посвідченими договорами (а. с. 39 - 40, 92 - 93) ОСОБА_5 продала ОСОБА_6 будинок АДРЕСА_1, за ціною - 1 707 762,00 грн., та земельну ділянку, площею - 0,0279 га., розташовану за цією ж адресою, за ціною - 144 649,00 грн.. Гроші були перераховані на рахунок ОСОБА_5 (а. с. 43).

Належні та допустимі докази того, що ? частина коштів, отриманих ОСОБА_5 від реалізації нерухомого майна - будинку та земельної ділянки, яке перебувало у спільній сумісній власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5, передано ОСОБА_4 у матеріалах справи відстуні.

Між сторонами виникли правовідносини щодо спільного сумісного майна подружжя.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири; садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери; паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно із ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Оскільки беззаперечно встановлено, що ОСОБА_5 розпорядилася спільним сумісним майном подружжя після розірвання шлюбу без письмової згоди іншого співвласника майна, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного про порушення прав позивача, що останній має право на отримання - ? частини грошової компенсації вартості спірного майна.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 08.04.2015 р. по справі №6-7цс15, постанові від 27.04.2016 р. у справі № 6-486цс16, яка відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України повинна враховуватися іншими судами загальної юрисдикція при застосуванні таких норм прав.

Доводи апелянта про те, що продаж майна було здійснено нею за нотаріально посвідченою згодою позивача, безпідставно не взято до уваги розписку від 18.05.2015 р. про підтвердження передачі нею коштів за продане майно, передача коштів підтверджена показами свідків, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Встановлено, що нерухоме майно було продано після розірвання шлюбу. Наявна у справі нотаріально посвідчена заява ОСОБА_4 від 18.11.2014 р. (а. с. 76 - 77, 131 - 132) про надання згоди на продаж майна подружжя була надана ОСОБА_5, як дружині, під час шлюбу. Шлюб було розірвано раніше ніж строк, на який надана згода. Матеріали справи не містять нотаріально посвідченої згоди після розірвання шлюбу.

Зі змісту наявної у справі розписки (а. с. 157), оригінал якої було оглянуто колегію суддів, вбачається що вона стосується продажу тільки спільного автомобіля, і не стосується продажу спільного нерухомого майна.

Колегія суддів погоджується з критичним висновком суду першої інстанції щодо пояснень свідків відносно передачі грошей, виходячи з положень належності та допустимості доказів. Крім того, свідки зазначили, що ОСОБА_5 передала невідомій їм особі пакет, в якому були кошти, але ні суми, ні які кошти (гривні, долари, тощо) передавалися їм невідомо. Також свідки не впізнали позивача ОСОБА_4, та не підтвердили, що пакунок передавався саме цій особі.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_5 є необґрунтованою, а тому її треба відхилити.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів ОСОБА_5, а також для прийняття доводів апеляційної скарги останньої у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: А. А. Калараш

С. О. Погорєлова