Ухвала

іменем україни

26 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євграфової Є.П., Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Метал Холдінг», третя особа - директор Спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Метал Холдінг» Сагайдаченко Лариса Віталіївна, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 листопада 2016 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, уточнивши який, зазначав, що з 2002 року працював у відповідача, з 2006 року -на посаді заступника директора з технічних питань. Наказом директора підприємства від 30 листопада 2015 року № 50-к він був звільнений з посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України (скороченням штату працівників).

Зазначав, що відповідачем порушено вимоги ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки протягом двохмісячного терміну попередження про його звільнення відповідачем не було запропоновано будь-якої роботи, яку він відповідно до своєї фахової підготовки та з урахуванням досвіду роботи міг би обіймати. Крім того, при звільненні він мав переважне право на залишення на роботі відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України.

Також позивач зазначав, що відповідачем було втрачено його трудову книжку.

Ураховуючи вищевикладене, позивач просив поновити його на роботі на посаді заступника директора з технічних питань СП у формі ТОВ «Метал Холдінг», стягнути із відповідача на свою користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу та 50 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 17 січня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України не є обов'язком роботодавця.

Відповідна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 та від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Судом установлено, що ОСОБА_4 з 2002 року працював у відповідача, з вересня 2006 року - на посаді заступника директора з технічних питань.

31 липня 2015 року директором СП у формі ТОВ «Метал Холдінг» на адресу загальних зборів учасників підприємства було надано доповідну записку, в якій, посилаючись на фінансову звітність підприємства станом на 31 липня 2015 року та наявність збитків у розмірі 1 230 тис. грн, запропоновано провести організаційно-штатні зміни підприємства (скорочення штату працівників).

За протоколом від 31 липня 2015 року № 14к, загальні збори учасників підприємства ухвалили рішення про скорочення чисельності працівників, зокрема посади, яку обіймав позивач.

Наказами відповідача від 01 вересня 2015 року № 28 та від 29 вересня 2015 року № 29 затверджено список працівників, які підлягають звільненню у зв'язку із скороченням штату і чисельності працівників. За відомістю попередження працівників підприємства, що є додатком до наказу від 29 вересня 2015 року № 29, ОСОБА_4 30 вересня 2015 року під особистий підпис був попереджений про скорочення його посади і наступне звільнення.

У двохмісячний період, що передував звільненню позивача з роботи, відповідачем було прийнято: 12 листопада 2015 року - ОСОБА_6 на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електрообладнання у структурному підрозділі «Харків» за підсумками засідання комісії з перевірки знань, оформлених протоколом № 593, та 12 листопада 2015 року - ОСОБА_7 на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електрообладнання до структурного підрозділу «Харків» за сумісництвом на 0,5 ставки.

Заперечуючи проти доводів позивача, відповідач посилався на те, що за освітнім рівнем ОСОБА_4 не мав права обіймати вказані посади, оскільки не був допущений до роботи в електроустановках напругою до 1000 В.

Доводи ОСОБА_4 про можливість обіймати вищевказані посади були відхилені апеляційним судом, оскільки за наданими позивачем доказами, ОСОБА_4 лише 17 листопада 2015 року отримав посвідчення, що допущений до роботи в електроустановках напругою до 1000 В, тобто на час, коли вказані посади вже не були вакантними.

Наказом директора підприємства від 30 листопада 2015 року № 50-к ОСОБА_4 був звільнений з посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України (скороченням штату працівників).

19 липня 2016 року відповідачем запропоновано позивачу вакантну посаду начальника структурного підрозділу у м. Дніпро, яка позивачем відхилена.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, підстав для скасування ухвалених ними рішень не вбачає.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 листопада 2016 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є.П. Євграфова

О.В.Кадєтова

С.О.Карпенко