Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 324/2024/16 Головуючий у 1 інстанції Іванченко М.В.
Номер провадження 22-ц/778/2665/17 Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Кримської О.М.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Фесенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 10 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Пологівської сільської ради Пологівського району Запорізької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, секретар Пологівської сільської ради Пологівського району Запорізької області ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права на спадщину, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Пологівської сільської ради Пологівського району Запорізької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, секретар Пологівської сільської ради Пологівського району Запорізької області ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права на спадщину за законом як спадкоємця другої черги.

В позові позивач зазначала, що 05.03.2016 року в с. Чапаєвка (с. Воскресенка) Пологівського району Запорізької області померла ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка була рідною сестрою позивача та проживала в батьківській хаті за адресою: вул. Коцюбинського, 56, с.Воскресенка, Пологівського району.

У померлої крім рідної сестри нікого з дітей та родичів не було. Сестри були в добрих родинних відносинах і деякий час жили разом та вели спільне господарство, у звязку з чим вирішили, що після смерті однієї із сестер все майно по закону перейде до іншої навіть без складання заповітів. Коли померла ОСОБА_8, то її сестра позивач ОСОБА_3 вважала, що вона є єдиною її спадкоємицею по закону.

Під час оформлення спадщини виявилось, що 10.02.2016 року померлою ОСОБА_8 було складено заповіт, реєстраційний №15, згідно якого вона на випадок смерті заповідає спадкоємцям: ОСОБА_6 - житловий будинок, розташований за адресою: с.Воскресенка, вул.Коцюбинського, 56, а її сину ОСОБА_7 - земельну ділянку (пай) розміром 5,9756га, розташовану на території Воскресенської сільської ради згідно державного акта на право приватної власності на землю ЗП №062896.

ОСОБА_6 для складення та посвідчення заповіту запросила свою знайому, яка працює секретарем Пологівської сільської ради, ОСОБА_5 У звязку із тяжким станом здоровя ОСОБА_8, заповіт було посвідчено за місцем її постійного проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2 (зараз с. Воскресенка), Пологівського району, про що зроблено примітку в самому заповіті.

Позивач стверджує, що представник сільської ради, посвідчуючи заповіт, виконує делеговані йому повноваження виключно в межах адміністративно-територіальної одиниці, на яку розповсюджуються повноваження органу місцевого самоврядування.

Секретар Пологівської сільради ОСОБА_5 не мала повноважень засвідчувати заповіт на території іншої адміністративно-територіальної одиниці, де розповсюджується повноваження іншого органу місцевого самоврядування - Воскресенської сільради. Відсутнє рішення виконавчого комітету Пологівської сільської ради на здійснення саме цій особі (ОСОБА_5В.) право на вчинення нотаріальних дій на території Чапаєвської (зараз - Воскресенської сільради). В заповіті не містяться дані паспортів, ідентифікаційні коди, адреси проживання та рестрації на кого дається заповіт, що є грубим порушенням ст. 47 Закону України « Про нотаріат».

Тобто, вважає, що всупереч вимогам ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та просвідчення, тому він є нікчемним.

Крім того, позивач вважає, що ОСОБА_8 за станом здоровя була не спроможна навіть говорити, так як вона травмувала голову та праву руку, тому зазначає, що заповіт підписаний не заповідачем особисто, підпис ОСОБА_8 на заповіті не відповідає підписам, які містяться у відомостях по отриманні пенсії, у звязку з чим прохала призначити графологічну експертизу підписа на заповіті ОСОБА_9

В обґрунтування позову позивач також зазначає, що на час складання заповіту ОСОБА_8 була важко хворою, тому не могла нести повну цивільну дієздатність, а саме, здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обовязки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх не виконання ( ст. ст. 30, 1233, 1234 ЦК України).

Посилаючись на викладене, та вважаючи, що заповіт є нікчемним позивач просила суд визнати за ОСОБА_3 право на спадщину за законом як спадкоємця другої черги.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 10 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд прийшов до висновку про недоведеність нікчемності заповіту, складеного 10.02.2016 року ОСОБА_8 та посвідченого секретарем виконавчого комітету Пологівської сільської ради Пологівського райну Запорізької робласті ОСОБА_5, тому правові підстави для визнання за позивачем права на спадщину за законом після померлої 05.03.2016 року ОСОБА_8, як спадкоємця другої черги відсутні.

З таким висновком суду першої інстанції не можна повністю погодитись.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Вказаним вимогам судове рішення не відповідає.

Установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_8, є рідними сестрами, яка 10.02.2016 року склала заповіт, реєстраційний номер № 15, згідно якого ОСОБА_8 у випадку смерті заповідає спадкоємцям : ОСОБА_6 - житловий будинок, розташований за адресою: с.Воскресенка, вул.Коцюбинського, 56, а її сину ОСОБА_7 - земельну ділянку (пай) розміром 5,9756га, розташовану на території Воскресенської сільської ради згідно державного акта на право приватної власності на землю ЗП №062896.

05 березня 2016 року ОСОБА_8 померла.

Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ч. 1 ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства ( ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 52 Закону України "Про нотаріат" про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається.

Кожна нотаріальна дія реєструється під окремим порядковим номером. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована, зазначається на документі, що видається нотаріусом, чи в посвідчувальному написі.

Згідно зі ст. 56 зазначеного вище закону нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11 травня 2011 року № 491 "Про затвердження Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі" (далі - Постанова) державній реєстрації у Спадковому реєстрі підлягають заповіти і спадкові договори, посвідчені нотаріусами, консульськими установами України, посадовими та службовими особами, що зазначені в статтях 1251 і 1252 Цивільного кодексу України, ст. 37 та ч. 1 ст. 40 Закону України "Про нотаріат", а також зміни до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів

У п. 14 цієї Постанови зазначено, що реєстратор здійснює державну реєстрацію посвідчених заповітів і спадкових договорів, а також змін до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів у Спадковому реєстрі у день вчинення відповідної нотаріальної дії.

Наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5 затверджено Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування (далі - Порядок) та визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5 "Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України", зареєстрований у Міністерстві юстиції України 26 жовтня 1994 року за № 256/466.

За змістом ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 13-1 Закону України "Про нотаріат" нотаріальний округ - територіальна одиниця, в межах якої нотаріус здійснює нотаріальну діяльність і в межах якого знаходиться державна нотаріальна контора, в якій працює державний нотаріус, або робоче місце (контора) приватного нотаріуса.

Відповідно до п. п. 1.1-1.3 Порядку перелік нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами органів місцевого самоврядування, визначено статтею 37 Закону України "Про нотаріат".

Нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Відповідно до статті Закону України "Про нотаріат" посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Автономної Республіки Крим, крім того, - законодавством Автономної Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

Пунктом 2.1. Порядку визначено, що нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням.

Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також причини, з якої нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування.

За положеннями ст. 1247 ЦК України загальними вимогами до форми заповіту є: складання заповіту у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадавоми, службовими, визначеними у ст. ст. 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Вимоги до форми заповіту, передбачені нормами ст. 1247 ЦК України, названі загальними тому, що вони стосуються як випадків посвідчення заповіту нотаріусом. Так і іншими особами, яким законом надані такі повноваження, специфіка ж посвідчення заповітів встановлюється в нотаріальній процедурі, тобто Законом України «Про нотаріат» та Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Названі в указаній статті вимоги мінімально необхідні, а їх недотримання є підставою для визнання заповіту нікчемним.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Зі змісту ч. 1 ст. 225 ЦК України вбачається, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та ( або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а вразі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист же цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способом захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення ( визнання) порушених ( оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права ( ст. ст. 3, 4, 11 ЦПК України).

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_3 просила визнати за нею право на спадщину за законом як спадкоємця другої черги, оскідьки заповіт складений 10.02.2016 року ОСОБА_8 посвідчено не уповноваженою особою поза межами адміністативно-територіальної одиниці, також в заповіті не містяться дані паспортів, ідентифікаційні коди, адреса проживання та реєстрація на кого дається заповіт, що є грубим порушенням статті 47 Закону України « Про нотаріат та є підставою для визнання його нікчемним, натомість, не прохає перед судом визнати його нікчемним з цих підстав, а ставить питання про визнання за ОСОБА_3 право на спадщину за законом як спадкоємця другої черги, незважаючи на те, що ця обставина ніким не оспорюється.

Позивач в обґрунтування позову також зазначає, що підпис на заповіті не належить спадкодавцю ОСОБА_8, тобто фактично заповіт не відповідає вимогам закону ( ч. 1-3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України) та є недійсним, а також зазначає, що ОСОБА_8 за місяць до смерті тяжко хворіла, тому волевиявлення її не було вільним і вона не могла нести повну цивільну дієздатність, оскільки не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Тобто фактично вважає, що заповіт від 10.02.2016 року є недійсним на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України, натомість, не ставить питання про визнання його недійсним з вищезазначених підстав.

Тобто з позовної заяви ОСОБА_3 вбачається, що вищезазначений заповіт вона вважає як нікчемним так і недійсним, натомість, не ставить питання про встановлення та визнання їх такими із зазначених нею підстав перед судом.

Водночас, як роз'яснено у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи; розяснює особам, яекі беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи спір, суд всупереч положенням вищезазначеної норми не сприяв всебічному і повному зєясуванню обставин справи, не розяснив позивачу право на уточнення позовних вимог, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню; суд не з'ясував усіх обставин справи та не надав їм належної правової оцінки, хоча їх з'ясування має суттєве значення для правильного вирішення справи, та не врахував, що фактично позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, відповідно вимогам ст. 16 ЦК України .

Зазначені порушення процесуального закону унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову про визнання за ОСОБА_3 права на спадщину за законом як спадкоємця другої черги є передчасним, та не є належним способом захисту порушеного права ОСОБА_3, що відповідно до п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни судового рішення, відмовивши в задоволенні позову ОСОБА_3 з підстав, зазначених судовою колегією в мотивувальній частині зазначеного рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 10 травня 2017 року у цій справі змінити відмовивши в задоволенні позову ОСОБА_3 з підстав зазначених в мотивувальній частині рішення судової колегії.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: