Справа № 182/1906/17
Провадження № 2/0182/2214/2017
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11.10.2017 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючого - судді Тихомирова І.В.

при секретарі - Малишко Д.О.

за участю: представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника 3-ї особи - Горболіс Н.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Нікопольської міської ради про надання дозволу на оформлення проїзних документів на малолітніх дітей та тимчасовий виїзд за межі України без згоди та супроводу батька, -

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, який уточнювала, про надання дозволу на оформлення проїзних документів на малолітніх дітей та тимчасовий виїзд за межі України без згоди та супроводу батька.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 20 серпня 2005 року по 16 квітня 2014 року.

Від даного шлюбу мають малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після розірвання шлюбу діти залишились проживати разом з матір'ю.

На час зимових та літніх канікул, з метою оздоровлення дітей, позивач має намір виїхати з ними до м. Анапа, Російської Федерації, де проживають її батьки, які доводяться дідом та бабою дітям та з я якими вони тривалий час не бачились.

Оскільки виїзд дітей за межі України в супроводі одного з батьків можливий лише за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, позивач звернулася до відповідача з проханням надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд їх спільних дітей до Російської Федерації в її супроводі на час літніх та зимових канікул.

Однак відповідач заперечив проти виїзду дітей до Російської Федерації та відмовив їй в наданні такого дозволу.

Враховуючи те, що відповідач добровільно не надає їй згоди на тимчасовий виїзд з дітьми за межі України, тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд надати їй дозвіл на оформлення проїзних документів на малолітніх дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6, без згоди їх батька, а також надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України з дітьми без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 до Російської Федерації в періоди: з 25 грудня 2017 року по 15 січня 2018 року та з 01 липня 2018 року по 10 вересня 2018 року.

Під час судового засідання, відповідач ОСОБА_2 проти позову заперечив, оскільки вважає, що позивач може виїхати разом з дітьми до Російської Федерації та більше не повернутися до України.

Представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та зазначила, що батьки позивача мешкають у курортному місті Російської Федерації, що дає можливість оздоровити дітей. До того ж, посилання відповідача на те, що позивач разом з дітьми може не повернутися до України є необґрунтованими та надуманими, тому просила задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4 в повному обсязі.

Представник Служби у справах дітей Нікопольської міської ради Горболіс Н.Б. не заперечила проти задоволення позову в частині виготовлення відповідних документів для виїзду, однак вважає, що період виїзду необхідно скорегувати, оскільки діти повинні приступити до навчання з 01 вересня 2018 року.

Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України).

Згідно зі ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 серпня 2005 року по 16 квітня 2014 року, який було розірвано за рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області (а.с.4,8).

Від шлюбу мають малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, які після розірвання шлюбу залишилися проживати разом з позивачем (а.с.11).

З метою оздоровлення дітей та відвідування родичів, ОСОБА_4 має намір на час зимових та літніх канікул виїхати з ними до м. Анапи, Російської Федерації, де проживають її батьки, з якими вони вже тривалий час не бачились.

Доводи відповідача про те, що позивач може виїхати з дітьми до Російської Федерації та більше на повернутися до України, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки відповідач не надав суду яких-небудь доказів згідно ст. 10 ЦПК України на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В той же час доказів, які б спростовували позовні вимоги позивача та доводили заперечення відповідача, останнім суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, суд приходить висновку, що відповідач ОСОБА_2 розпорядився своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Підпунктом 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27 січня 1995 року (з відповідними змінами) передбачено виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень вищезазначених норм, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Отже, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Враховуючи те, що дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди іншого з батьків може бути наданий лише на конкретний разовий виїзд, приймаючи до уваги той факт, що оформлення відповідних документів для виїзду дітей за кордон може зайняти в позивача досить довгий проміжок часу, внаслідок чого вона не встигне до 25 грудня 2017 року (дата початку першого періоду), суд вважає доцільним частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4 та надати їй дозвіл на оформлення проїзних документів для малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_7, а також дозвіл на їх тимчасовий виїзд за межі України у супроводі матері, без супроводу батька та без нотаріально посвідченої його згоди на виїзд дітей на період з 01 липня 2018 року по 01 вересня 2018 року до Російської Федерації.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 зокрема в частині корегування дати поїздки, суд прийняв до уваги доводи представника Служби у справах дітей Нікопольської міської ради Горболіс Н.Б., що діти повинні приступити до навчання з 01 вересня відповідно навчального року.

Оскільки поїздка має разовий характер, мета якої оздоровлення дітей та відвідування родичів, суд вважає, що вона відповідає інтересам дітей та сприятиме їх фізичному та культурному розвитку.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 209, 212-215, 217,218 ЦПК, ст. 313 ЦК України, ст.ст 141,143,157 СК України, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Надати дозвіл на оформлення проїзного документу малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки м. Нікополь, Дніпропетровської області без згоди її батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Надати дозвіл на оформлення проїзного документу малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки м. Нікополь, Дніпропетровської області без згоди її батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Надити дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки м. Нікополь, Дніпропетровської області у супроводі її матері ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, без супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, та без нотаріально посвідченої його згоди на виїзд дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України, на період: з 01 липня 2018 року по 01 вересня 2018 року до Російської Федерації.

Надити дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки м. Нікополь, Дніпропетровської області у супроводі її матері ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, без супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, та без нотаріально посвідченої його згоди на виїзд дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, за межі України, на період: з 01 липня 2018 року по 01 вересня 2018 року до Російської Федерації.

В іншому відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок грн. 00 коп.)

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Нікопольський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І. В. Тихомиров