Справа № 309/2741/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

11 жовтня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ДЖУГИ С.Д., МАЦУНИЧА М.В.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Хустського районного суду від 21 листопада 2016 року, -

встановила:

ПАТ КБ «ПриватБанк» 11.08.2016 звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 Позов мотивувався тим, що ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», 23.07.2007 за правилами договору приєднання уклало з відповідачем договір № MKXRRX07770237, за яким надало кредит у сумі 1294,75 грн на строк по 27.04.2009 зі сплатою за користування коштами відсотків, обумовлених у Заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам. При порушенні зобов'язань позичальником він сплачує відсотки в розмірі 15,17% на місяць, нараховані на суму залишку заборгованості. Пунктом 5.5. зазначених Умов сторони встановили щодо всіх зобов'язань, які виникають із договору, позовну давність у 5 років.

Відповідач порушив свої зобов'язання і спричинив виникнення боргу, який станом на 29.07.2016 склав 1157,91 грн. Беручи до уваги збільшену тривалість позовної давності, за період з 29.07.2011 по 29.07.2016 заборгованість за відсотками складає 10565,92 грн, розрахована за ставкою 0,50% на суму боргу (1157,91 грн х 0,50% х 1825 днів).

Посилаючись на ці обставини, на норми ЦК України щодо строку дії, виконання та припинення зобов'язань, вказуючи на право одержання процентів за користування кредитними коштами в межах позовної давності, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за відсотками за кредитним договором від 23.07.2007 № MKXRRX07770237, нарахованими на прострочену заборгованість за кредитом за період з 29.07.2011 по 29.07.2016 у розмірі 10565,92 грн і покласти на нього судові витрати.

Рішенням Хустського районного суду від 21.11.2016 провадження в справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за період з 29.07.2011 по 19.09.2013 закрито, в частині вимог про стягнення заборгованості за період з 19.09.2013 по 29.07.2016 у позові відмовлено.

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» ставить в апеляції питання про скасування рішення суду та задоволення позову через неправильне застосування судом норм матеріального права щодо позовної давності. Доводи скарги зводяться до таких.

Проценти, нараховані за останні три роки (в межах позовної давності), підлягали стягненню, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 19.11.2014 (справа № 6-160цс14).

Фактично заявлена до стягнення сума є відсотками за користування кредитними коштами у межах трирічної позовної давності.

У письмових запереченнях на апеляцію ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_2, вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду - залишити без змін. Зазначає, зокрема, що банк неодноразово звертався із позовами до відповідача про стягнення боргу і щоразу йому було відмовлено у зв'язку зі спливом позовної давності. Крім того, відсутні були й належні підстави для нарахування пред'явленого до стягнення боргу.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оглянувши справу № 309/277/14-ц, обговоривши доводи сторін, суд приходить до наступного.

Цивільні права та обов'язки, що виникають із договорів, повинні належно виконуватися; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускаються; позичальник зобов'язаний повернути кредитору усе заборговане на умовах, передбачених договором і законом, а кредитор управі вимагати виконання порушеного зобов'язання (ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 610, 614, 622-625, 1050, 1054 ЦК України, норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Наявність підстави для виникнення боргу, пред'явленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).

За загальним правилом, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст. 631 ч., 4 1 ЦК України), договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За правилами ЦК України про позовну давність загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки, а до вимог про стягнення неустойки, застосовується позовна давність тривалістю в один рік; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання; зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги; позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.ст. 256, 257, ст. 258 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 260, ст. 261 ч.ч. 1, 5, ст.ст 264, 266, ст. 267 ч.ч. 1-4 ЦК України).

Суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 11 ч. 1, ст. 303 ч. 1 ЦПК України). Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов'язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання правом не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; сторона зобов'язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов'язок доказування позову лежить на позивачеві; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 31, 57-61 ЦПК України). Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215 ЦПК України).

Встановлено, що Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 27.04.2007 прийняло від ОСОБА_1 (на час оформлення заяви, до укладення 08.03.2008 шлюбу - ОСОБА_3) Заяву позичальника № MKXRRX07770237 на отримання кредиту у сумі 1294,80 грн на строк з 27.04.2007 по 27.04.2009 із оплатою за нього відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 47,26 грн, щомісячних платежів у сумі 108,31 грн на погашення заборгованості (платежі з 15.по 20 число кожного місяця) за Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (а.с. 7-12). Цього ж дня банк видав позичальнику кредитну картку № НОМЕР_1 «Кредитка універсальна 55 днів пільгового періоду». Цими діями банк уклав за правилами договору приєднання (ст. 634 ЦК України) із ОСОБА_1 кредитно-заставний договір, що складається із Заяви на отримання кредиту, Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (далі - Умови) і Тарифів.

Рішенням Хустського районного суду від 01.04.2014 у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу за вказаним кредитним договором, визначеного станом на 19.09.2013 у сумі 28422,57 грн, в т.ч., 1157,91 грн боргу за кредитом, 10551,02 грн боргу за відсотками, 189,04 боргу за комісією, 500,00 грн фіксованої частини штрафу і 1329,65 грн процентної складової штрафу, відмовлено за спливом позовної давності (а.с. 28, а.с. 40-41 справи № 309/277/14-ц). Копія рішення суду була отримана позивачем 25.04.2014 (а.с. 44 справи № 309/277/14-ц), рішення не оскаржувалося.

Отже, позовна давність для стягнення заборгованої суми кредиту (1157,91 грн), яка є базою для нарахування всіх інших похідних платежів (відсотки, пеня тощо), спливла, що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили. Ці кошти не можуть бути стягнені з боржника за рішенням суду.

У 2016 році ПАТ КБ «ПриватБанк» знову звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором від 23.07.2007 № MKXRRX07770237 у розмірі 10565,93 грн, який ухвалою Хустського районного суду від 04.07.2016, що набрала законної сили 15.08.2016, був залишений без розгляду (а.с. 29-34).

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості убачається, що банк визначив борг у загальній сумі 54301,99 грн станом на 29.07.2016 із такими складовими: за кредитом - 1157,91 грн; за відсотками - 16662,47 грн, з них за період з 29.07.2011 по 29.07.2016 - 10565,92 грн; за комісією - 189,04 грн; пеня - 36292,57 грн, списана пеня - 3,95 грн (а.с. 5-6). При цьому, з розрахунку видно, що останній за часом платіж позичальника на часткове погашення боргу за договором зафіксований 25.12.2008, після чого жодного платежу не зафіксовано, а розрахунок як такий закінчується датою 16.06.2009, після чого в розрахунку зазначена дата одразу 29.07.2016 із відображенням кінцевих елементів розрахованого позивачем боргу. Відтак, за період починаючи з 17.06.2009 по 29.07.2016 розрахунку боргу немає, документальних даних щодо підстав, порядку, методу такого розрахунку і, відповідно, щодо його результату, який би ґрунтувався на указаних підставах, порядку, методі, позивач не надав. За таких умов, безвідносно до того, що в справі також немає ані обґрунтування, ані підтвердження обставин, які б указували на дотримання кредитором процедури застосування підвищеної процентної ставки (п. 4.2., інші положення Умов) та визначення її розміру (182% річних безперервно починаючи з липня 2007 року по липень 2016 року), у справі немає обґрунтування підстав правомірності застосування такої ставки за межами строку дії договору. Наведені позивачем власне у позовній заяві дані про відсоткові ставки та розрахунок заборгованості за відсотками не можуть бути враховані, оскільки не підтверджуються документально та відповідним обґрунтуванням, зокрема, щодо походження відсоткової ставки 15,17% річних, походження та застосування обраної для розрахунку ставки 0,50%, які, до того ж, не узгоджуються між собою та із зазначеною в загальному розрахунку відсотковою ставкою.

Відповідно до застереження в позовній заяві та до заяви, що надійшла до суду першої інстанції 26.09.2016 (а.с. 24), банк просив розглянути справу у відсутність свого представника, не заперечував проти ухвалення заочного рішення у разі неявки до суду відповідача та просив задовольнити пред'явлені вимоги на підставі наявних доказів і матеріалів.

Розпорядившись своїми цивільними і процесуальними правами на власний розсуд, позивач не довів у належний процесуальний спосіб пред'явленої вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за кредитним договором, нарахованими на прострочену заборгованість за кредитом за період з 29.07.2011 по 29.07.2016 у розмірі 10565,92 грн, ані щодо наявності бази для нарахування, ані щодо ставки для нарахування відсотків та правомірності застосування відповідного періоді (періодів) для нарахування за вказаною в розрахунку відсотковою ставкою.

Відповідач заявою від 30.10.2016 вказував на безпідставність позову по суті та одночасно просив відмовити в ньому за спливом позовної давності (а.с. 41-43). Відмовляючи в задоволенні вимог позову за період з 19.09.2013 по 29.07.2016, суд першої інстанції зазначив у рішенні, що вимога позивача про стягнення відсотків за цей період є безпідставною, тобто, відмовив у задоволенні цієї вимоги по суті. Такий висновок суду узгоджується із законом і відповідає обставинам справи. Сплив позовної давності за умови обґрунтованості вимог є самостійною підставою для відмови в позові за наявності відповідної заяви сторони, однак, якщо при цьому вимоги позову безпідставні, необґрунтовані, не доведені, у позові слід відмовити саме з цих підстав. Вказівка суду поряд із відмовою в позові за його безпідставністю на сплив позовної давності сама по собі правильна, оскільки з урахуванням положень ст. 61 ч. 3, ст. 303 ч. 1 ЦПК України слід констатувати, що така давність спливла, а в апеляційній скарзі визначивши межі її доводів позивач посилається саме на трирічну позовну давність за пред'явленою вимогою, водночас ця вказівка не впливає на висновок суду про необхідність відмови в позові з інших підстав. За змістом апеляції йдеться про оскарження рішення суду саме в частині відмови в позові по суті у межах трирічної позовної давності, щодо вирішення судом справи в іншій частині апеляція доводів не містить.

Ставлячи в позовній заяві питання про стягнення з ОСОБА_1 відсотків за кредитним договором і коригуючи свої вимоги апеляційною скаргою, ПАТ КБ «ПриватБанк» виходило з того, що зобов'язання не припинилося належним виконанням, тому кредитор управі вимагати стягнення з боржника процентів у межах загальної позовної давності. Посилався, серед іншого, на правову позицію, висловлену Верховним Судом України. Попри правильну відмову судом у позові по суті, колегія суддів у цьому зв'язку вважає за необхідне відзначити таке.

При вирішенні вимог щодо стягнення процентів, неустойки має значення факт ухвалення судом рішення про стягнення боргу з позичальника на користь кредитора, що не виконується (не виконувалося) належним чином. Верховний Суд України у справі № 6-1206цс15 (постанова від 23.09.2015) у контексті питань про виконання зобов'язання, його припинення та відповідальності за порушення зобов'язання у взаємозв'язку з умовами договору і наявністю відповідного судового рішення, висловив правову позицію, згідно зі змістом якої відповідно до ст.ст. 525, 526, 599, 611, 1048 ЦК України наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України; нарахування процентів за користування кредитом та пені після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання відповідно до закону та умов договору не виключається, проте, таке, якщо інше не передбачено договором, здійснюється на рівні облікової ставки НБУ. Правову позицію щодо правомірності вимоги кредитора до боржника про стягнення процентів, пені, сум, нарахованих згідно із положеннями ст. 625 ч. 2 ЦК України, в межах відповідної позовної давності зважаючи на строк дії договору, зміну строку виконання зобов'язання, порушення зобов'язання, правила про виконання зобов'язань і власне про позовну давність, сплив якої окремою підставою для припинення зобов'язання ЦК України не визнає, Верховний Суд України неодноразово підтвердив у постановах у справах, що випливають із кредитних правовідносин (від 02.12.2015 у справі № 6-249цс15, від 15.05.2017 у справі № 643/4395/16-ц, від 22.03.2017 у справі № 363/3858/15-ц та ін.).

Тобто, право кредитора на пред'явлення відповідних вимог не заперечується як таке, що, однак, не звільняє від обов'язку пред'явити позов із належних підстав, обґрунтувати та довести його належним процесуальним порядком. Лише в такому разі можуть мати місце законні підстави для задоволення позову повністю або в обґрунтованій і доведеній частині. У справі, що розглядається, встановлено, що позивач пред'явив необґрунтований позов, не довів його щодо пред'явленої вимоги, ґрунтувався на недопустимих у доказуванні припущеннях. Понад те, у справі немає судового рішення про стягнення з позичальника боргу, саме в контексті невиконання (неналежного виконання) якого могло ставитися відповідне питання позивачем і висловлювалися відповідні правові позиції Верховним Судом України.

Посилання позивача на постанову Верховного Суду України від 19.11.2014 у справі № 6-160цс14 не може бути взяте до уваги, позаяк така ухвалена за наслідками розгляду справи з іншими обставинами та правовою ситуацією: позов був пред'явлений банком до боржника з підстави, передбаченої ст. 1050 ч. 2 ЦК України до закінчення строку дії кредитного договору, і йшлося про позовну давність щодо окремих (щомісячних) платежів за кредитним договором, тоді як у справі, що розглядається, позови про стягнення боргу пред'являлися після закінчення строку дії кредитного договору та щодо боргу за договором у цілому.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін, договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі; позовна давність, зокрема, її збільшення, належить до істотних умов кредитного договору, з яких у належній письмовій формі повинна бути досягнута згода сторін; договір має бути підписаний сторонами; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин), у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається; кредитний договір укладається у письмовій формі, а укладений з недодержанням письмової форми такий договір є нікчемним; обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий позичальнику (споживачеві), покладається на кредитодавця (ст. 203 ч.ч. 3, 4, ст. 205, ст. 207 ч.ч. 1, 2, ст. 208 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 215 ч. 2, ст. 218 ч. 1, ст. 259 ч. 1, ст.ст. 626, 628, 638-640, 1055 ЦК України, ст. 11 ч. 4 абз. 1, абз. 3 п. 6 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Пунктом 5.5. Умов терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків…, винагороди, неустойки… встановлюються… тривалістю 5 років. Сторони договору вправі у передбачений законом спосіб збільшити встановлену законом загальну і спеціальну позовну давність, уклавши в письмовій формі договір або зробивши відповідне застереження (передбачивши відповідні умови) в укладеному договорі.

Із урахуванням наведеного вище, відповідач повинен був ясно, у передбаченій законом, у даному випадку - письмовій формі здійснити своє волевиявлення щодо істотного збільшення кредитним договором позовної давності порівняно із установленою законом, шляхом підписання відповідного документа (документів, за потреби - відповідних положень Умов), у якому (яких) такі умови зафіксовані. Дотримання належної форми і порядку укладання договору є обов'язком саме кредитора - сторони, яка запропонувала укласти договір невизначеному колу осіб, розробила його умови (ст. 634, ст. 641 ч. 1 ЦК України). Ці вимоги закону не були виконані. Верховний Суд України у постанові від 11.03.2015 у справі № 6-16цс15 у контексті питання про збільшення позовної давності у кредитному договорі, укладеному за правилами договору приєднання, сформулював правову позицію, за змістом якої умову про збільшення позовної давності не можна вважати складовою частиною кредитного договору, якщо згода із нею не засвідчена підписом позичальника у документах, які складають кредитний договір, а відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку про стягнення заборгованості.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 у справі № 6-68цс15 висловив у контексті питання про позовну давність та відповідної практики Європейського суду з прав людини правову позицію, за змістом якої позовна давність є важливим правовим інститутом, покликаним забезпечити правову визначеність, стабільність цивільного обороту, сталість правовідносин, вона, як зазначив Європейський суд з прав людини у ряді своїх рішень, є законним правом правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення; термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Подібна правова позиція щодо правової природи та призначення інституту позовної давності висловлювалася і в інших постановах Верховного Суду України. Окрім того, що позовна давність слугує захисту боржника в спорі від надто тривалої правової невизначеності, вона не може розглядатися як порушення прав кредитора, натомість стимулює його вживати своєчасних і необхідних заходів для захисту свого права в розумний строк з моменту обізнаності з фактом його порушення, спонукає не допускати необґрунтованого зволікання із вчиненням відповідних дій, що може мати наслідком порушення прав як відповідача внаслідок невиправданого збільшення розміру стягнення, так і позивача.

Апеляційний суд не вбачає підстав для відступу у справі, що розглядається, від наведених правових позицій Верховного Суду України у контексті питань, що мають значення (ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ч. 1 ЦПК України).

Відтак, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, тому із урахуванням положень ст. 303 ч. 1 ЦПК України і відповідно до ст. 308 цього Кодексу апеляцію позивача слід відхилити, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити, рішення Хустського районного суду від 21 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді