Справа № 185/4316/16-ц
Провадження № 2/185/159/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2017 року

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Перекопського М. М.,

за участю cекретаря судового засідання Волошиної К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді у приміщені суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Перша Павлоградська державна котаріальна контора Дніпропетровської області , Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

У травні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 07 березня 1981 року по 27 липня 2010 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 За час шлюбу за договором довічного утримання від 05 квітня 2006 року на ім'я відповідача ОСОБА_2 було набуто квартиру АДРЕСА_1. Позивач вважає, що оскільки спірну квартиру набуто за період перебування у шлюбі, вона є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Питання про поділ майна вже вирішувалось судом, але спірна квартира не була предметом поділу з тієї причини, що вони з колишньою дружиною домовились про спільне використання квартири. 13 червня 2013 року було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, за яким ОСОБА_2 продала квартиру ОСОБА_3 Вказаний договір укладений другим з подружжя без згоди з позивача, та договір виходить за межі дрібного побутового. Тому позивач просить визнати договір купівлі продажу кварти недійсним, розділити майно подружжя, що є спільною сумісною власністю, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину квартири.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала, у позові просила відмовити, оскільки спірна квартира не була спільною сумісною власністю. Квартиру відповідач набула на підставі договору довічного утримання, у виконанні якого позивач жодної участі не приймав.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 позовні вимоги не визнала, у позові просила відмовити. В обґрунтування своїх доводів зазначила, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2011 року було встановлено обсяг майна, набутого подружжям за час шлюбу, і до нього не входить спірна квартира. Крім того, позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, встановлений ч.2 ст.72 СК України.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 07 березня 1981 року по 27 липня 2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі /а. с. 9,10/ .

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2011 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 було поділено майно, що є об'єктом спільної сумісної власності, набуте за період з 1981 року до 27 липня 2010 року. З тексту рішення суду вбачається, що спірна квартира не була предметом поділу.

На підставі договору довічного утримання (догляду), укладеного 05 квітня 2006 року між відповідачем ОСОБА_2, як набувачем з однієї сторони, та ОСОБА_6, як відчужувачем з другої сторони, відповідач ОСОБА_2 отримала у власність квартиру АДРЕСА_1, в обмін на зобов'язання забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно на умовах цього договору. Право власності на нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_2 17 квітня 2007 року, реєстраційний номер 14348176.

У судовому засіданні сторони підтвердили, що ОСОБА_6, яка померла 03 липня 2006 року /а.с.48/, доводилася сестрою ОСОБА_2

Вирішуючи питання про те, чи була спірна квартира об'єктом спільної сумісної власності подружжя, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У статті 746 ЦК України визначено, що сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач.

Крім того, у відповідності до частини другої статті 746 ЦК України якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обовязок перед відчужувачем є солідарним.

Таким чином, законодавець у ЦК України закріпив, що спільна сумісна власність за договором довічного утримання (догляду) виникає у випадку наявності кількох набувачів за цим договором та їхнім солідарним виконанням обовязку за вказаним договором перед відчужувачем.

У статті 749 ЦК України закріплено обовязки набувача за договором довічного утримання (догляду). Так, зокрема, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша статті 749 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У відповідності до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Системний аналіз вищезазначених норм цивільного та сімейного законодавства у своїй сукупності зумовлює висновок, що визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був даний договір укладено саме в інтересах сімї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обовязки за таким договором солідарно з набувачем.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2891цс15, яка згідно вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів.

У судовому засіданні факт виконання обов'язків за договором довічного утримання позивачем разом з набувачем ОСОБА_2 не знайшов підтвердження, хоча позивач і скористався всіма процесуальними правами у поданні доказів та доведенні перед судом їх переконливості.

Зокрема, як на докази, позивач посилався на пояснення свідків, допитаних у судовому засіданні.

Так, свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив, що йому відомо про те, що позивач відпрошувався з роботи через те, що йому було потрібно відвезти сестру дружини до лікарні, це було приблизно у 2004-2005 роках. У 2005-2006 роках він бачив позивача у районі проживання сестри його дружини, проте стверджувати що позивач приїжджав саме до неї та з якою метою, він не може, оскільки йому про це нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засідання пояснив, що проживає у будинку, в якому проживала померла ОСОБА_6 Приблизно у 2003-2005 роках він зустрічав позивача, який розповів, що у нього поряд проживає родичка, яку він відвідував разом з дружиною приблизно 1-2 рази на тиждень. Вони приносили поліетиленові пакети, проте їх вміст йому не відомий. Останні п'ять років вони до квартири не приїжджали.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснила, що у 2006 році часто бувала в гостях у ОСОБА_6 Зі слів ОСОБА_2 їй відомо, що подружжя ОСОБА_2 часто відвідували ОСОБА_6, доглядали за нею, купували їжу. У 2003-2003 роках позивач ремонтував ванну кімнату і туалет у квартирі ОСОБА_6

Оцінюючи зазначені показання свідків, суд вважає за необхідне зауважити, що відвідування відповідачем у 2003-2005 роках ОСОБА_6 не свідчить про вчинення дій на виконання договору довічного утримання, укладеного 05 квітня 2006 року, в частині забезпечення доглядом. З огляду на те, що ОСОБА_6 доводилася сестрою його дружині, такі відвідання до укладення договору довічного утримання не були частиною якихось зобов'язань і носили характер звичайних родинних відносин.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснила, що знала померлу ОСОБА_6 Вона доводилася сестрою відповідачу ОСОБА_2 Зі слів ОСОБА_6 їй відомо, що навесні 2006 року ОСОБА_6 уклала зі своєю сестрою ОСОБА_2 договір довічного утримання. Подружжя ОСОБА_2 не надавало кошти ОСОБА_6, оскільки вона матеріально була добре забезпечена, за нею доглядала медична сестра, послуги якої ОСОБА_6 оплачувала самостійно. Готувала їжу, водила до лікарні медична сестра, а кошти на всі потреби давала сама ОСОБА_6 Поховання також було організовано за кошти померлої. В останні місяці життя ОСОБА_6 її доглядали медсестра, двоюрідна сестра ОСОБА_11, ОСОБА_12 та сама свідок. Вона особисто не бачила щоб подружжя ОСОБА_2 здійснювало догляд за ОСОБА_7.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснила, що коли ОСОБА_6 почала хворіти, свідок почала відвідувати її 2-3 рази на тиждень, готувала їжу. Матеріально ОСОБА_6 забезпечувала себе сама. Поховання та встановлення пам'ятника було здійснено за кошти самої померлої. Позивач жодної участі у догляді ОСОБА_6 на протязі останніх місяців її життя не приймав.

Таким чином, свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у судовому засіданні підтвердили, що жодної участі у забезпеченні доглядом відчужувача нерухомого майна - ОСОБА_6, з моменту укладення договору довічного утримання та до смерті останньої - 03 липня 2006 року, позивач не приймав.

Згідно зі ст. ст. 11, 58 - 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем за допомогою належних та допустимих доказів не доведено того факту, що він виконував обовязки за договором довічного утримання солідарно з набувачем нерухомого майна - ОСОБА_2, чи договір укладено в інтересах сім'ї. Тому спірна квартира хоч і була набута дружиною у період шлюбу, проте не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині поділу майна та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири задоволенню не підлягають.

13 червня 2013 року між відповідачем ОСОБА_2, як продавцем з однієї сторони, та відповідачем ОСОБА_3, як покупцем з другої сторони, укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Як на підставу позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу недійсним, позивач посилається на ту обставину, що вказаний договір виходить за межі дрібного побутового та він був укладений без нотаріальної згоди другого з подружжя.

З повідомлення нотаріуса на запит суду вбачається, що спірний договір було укладено без письмової згоди ОСОБА_1 При цьому, відповідач ОСОБА_2 надала нотаріально посвідчену заяву про те, що квартира є її особистою приватною власністю /а.с.29/.

При цьому, суд вважає за необхідне зауважити, що на момент укладення спірного договору шлюб сторін розірвано, питання про обсяг спільного майна подружжя та його поділ було вирішено рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2011 року.

Крім того, згідно з вищенаведеними висновками, суд прийшов до переконання, що спірна квартира не була об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2, отже при укладенні оскарженого договору, наявність згоди позивача ОСОБА_1 не була необхідною умовою дійсності договору купівлі-продажу.

Інших обставин, які законом передбачено як підстави визнання договорів недійсними, позивачем наведено не було та не надано доказів на їх підтвердження, тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Доводи представників про застосування позовної давності суд не приймає, оскільки за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. В даному випадку судом не встановлено факту порушення прав позивача, тому наслідки спливу позовної давності застосуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст.10,11,57,60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Перша Павлоградська державна котаріальна контора Дніпропетровської області, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та про поділ спільного майна подружжя відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана апеляційному суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_13