АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 756/2825/16-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Белоконна І.В.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2017 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, треті особи: Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, Оболонський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві про визнання договору піднайму житлового приміщення недійсним, виселення та зняття з реєстрації місця проживання, -

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, треті особи: Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, Оболонський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві про визнання договору піднайму житлового приміщення недійсним, виселення та зняття з реєстрації місця проживання задоволено частково.

Визнано недійсним договір піднайму житлового приміщення № 1 від 10 січня 2014 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3.

Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Визнано ОСОБА_7 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 у відшкодування витрат по сплаті судового збору 551,20 грн..

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 у відшкодування витрат по сплаті судового збору 551,20 грн..

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 у відшкодування витрат на правову допомогу 1 666,58 грн..

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 у відшкодування витрат на правову допомогу 1 666,58 грн..

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 07 червня 2017 року відмовлено в задоволенні заяви відповідача ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи, а висновки суду обставинам справи не відповідають. Посилалася на те, що судом першої інстанції було порушено визначений процесуальним законодавством порядок виклику сторін в судове засідання, оскільки судова повістка на адресу її постійного проживання не направлялася, в зв'язку з чим вона не знала про призначені у справі судові засідання та була позбавлена можливості прибути до суду і надати свої заперечення щодо позову. Вказала, що позивачами не було заявлено вимог про визнання її та неповнолітньої ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а тому, ухваливши відповідне рішення, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог. Помилковим є висновок суду про те, що орендодавець ОСОБА_6 не узгодила з іншими співвласниками питання щодо укладення договору найму, оскільки вказане питання з позивачами погоджувалося та на їх вимогу вона проводила ремонтні роботи і купувала додаткову побутову техніку. Суд не звернув увагу на те, що 40/100 частин квартири, які відповідають зданій в найм кімнаті, були приватизовані окремо, а тому є відокремленим об'єктом права власності, з огляду на що будь-яка згода співвласників на укладення договорів щодо розпорядженням таким майном не вимагається. Вважає, що в ході розгляду справи не було встановлено існування жодної з визначених ст. 203 ЦК України підстав для визнання правочину піднайму недійсним. Суд не перевірив належним чином наданий адвокатом позивачів розрахунок послуг з правової допомоги та не врахував, що вказані в даному розрахунку послуги, їх обсяг та характер не узгоджуються з матеріалами справи, що призвело до безпідставного стягнення з неї грошових коштів у відшкодування витрат на правову допомогу.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_8 повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_5 та його представник Дикань Павло Олегович проти апеляційної скарги заперечували, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Від третьої особи Служби у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації до суду надійшла заява, в якій просила вирішити спір у відповідності до вимог закону, з урахуванням інтересів малолітньої дитини, розгляд справи проводити за відсутності представника.

Від третьої особи Оболонського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві до суду надійшла заява, в якій просив вирішити спір у відповідності до вимог закону, розгляд справи проводити за відсутності його представника.

Позивач ОСОБА_4, відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку, а тому, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Судом встановлено, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6.

Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 18 грудня 2003 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних долях належать 60/100 частини квартири.

Інші 40/100 частин квартири АДРЕСА_1 на праві власності належать ОСОБА_6 на підставі договору дарування частини квартири від 12 грудня 2013 року.

10 січня 2014 року ОСОБА_6 уклала з ОСОБА_3 договір піднайму житлового приміщення № 1, відповідно до умов якого надала піднаймачу в користування строком на 5 років належні їй 40/100 частин квартири АДРЕСА_1.

Доказів отримання згоди інших співвласників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на укладення вказаного договору матеріали справи не містять.

Як вбачається з довідки за формою № 3 від 01 червня 2016 року, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» , в квартирі за адресою АДРЕСА_1, в окремій житловій кімнаті площею 17,9 кв.м., зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_5. В другій кімнаті площею 11,7 кв.м. зареєстрованими значаться дві особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_7.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, про визнання договору піднайму житлового приміщення недійсним, виселення та зняття з реєстрації за адресою місця проживання, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 посилалися на те, що вони, які співвласникикварти, не надавали своєї згоди на укладення договору піднайму, як того вимагають положення ст. 358 ЦК України, що свідчить про недотримання в момент вчинення правочину вимог законодавства та наявність правових підстав для визнання цього договору недійним. Так як договір піднайму є недійним, тобто, не створює правових наслідків з моменту його укладення, у ОСОБА_3 та ОСОБА_7 немає правових підстав проживати у спірній квартирі, а тому їх необхідно виселити та зняти з реєстрації за цією адресою.

Задовольняючи позовні вимоги частково та, визнаючи недійсним договір піднайму житлового приміщення № 1 від 10 січня 2014 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 при його укладенні не було отримано згоди інших співвласників житла, а тому, враховуючи, що за змістом ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, наявні підстави вважати, що оспорюваний правочин суперечить положенням законодавства, з огляду на що він підлягає визнанню недійним.

Позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року не оскаржують, а тому, з урахуванням положень ч. 3 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду лише в межах доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання договору піднайму житлового приміщення № 1 від 10 січня 2014 року недійсним, вважає, що такий висновок в повній мірі відповідає наявним в матеріалах справи доказам та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги його правильність не спростовують, з наступних підстав.

Так, за змістом ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

З досліджених в судовому засіданні доказів, а саме: свідоцтва про право власності на житло від 16 грудня 2003 року, договору дарування частини квартири від 12 грудня 2013 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, достовірно встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності позивачам ОСОБА_4, ОСОБА_5 (по 60/200 часток кожному) та відповідачу ОСОБА_6 (40/100 часток).

Стаття 358 ЦК України визначила, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Верховний Суд України в правовій позиції від 17 лютого 2016 рокуу справі № 6-1500цс15 роз'яснив, що при здійсненні співвласниками права власності щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

Таким чином, належність сторонам певних часток у праві власності не свідчить про належність їм пропорційних відокремлених часток в самому об'єкті нерухомого майна, так як така частина може бути визначена лише при виділенні частки з майна в натурі, в порядку ст. 364 ЦК України, з подальшим припиненням режиму спільної власності на цей об'єкт.

Враховуючи вказане, оскільки в квартирі АДРЕСА_1 частки співвласників в натурі не виділялися, дане майно має правовий статус об'єкта спільної власності, а тому володіння і користування ним повинно здійснюватися співвласниками за їхньою згодою.

Як вбачається з договору піднайму житлового приміщення № 1 від 10 січня 2014 року, останній не містить зазначення про те, що співвласники ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надали свою згоду на його укладення.

Доказів того, що останні виразили свою згоду на укладення ОСОБА_6 договору найму будь-яким іншим чином матеріали справи також не містять.

При цьому, доводи ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 знали про укладення з нею договору та її вселення і не заперечували проти цього у разі здійснення нею у квартирі певних ремонтних робіт, ґрунтуються виключно на поясненнях апелянта і жодним чином не підтверджені, в той час як самі позивачі вказані обставини категорично заперечують та наполягають на тому, що згоди на підписання договору не надавали.

Оскільки в ході розгляду справи було встановлено, що договір піднайму житлового приміщення № 1 від 10 січня 2014 року було укладено за відсутності згоди всіх співвласників квартири, при цьому порядок користування та володіння спільним майном повинен здійснюватися співвласниками за їх спільною згодою, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оспорюваний договір не відповідає положенням законодавства, зокрема, суперечить змісту ст. 358 ЦК України.

Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203цього Кодексу.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Так як факт недотримання в момент укладення оговору піднайму житлового приміщення № 1 від 10 січня 2014 року положень законодавства з частині щодо отримання згоди інших співвласників був достовірно встановлений, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що даний договір підлягає визнанню недійсним, у відповідності до положень ст. 215 ЦК України, як правочин, зміст якого суперечить положенням глави 26 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що для укладення оспорюваного договору не вимагалася згода позивачів, так як належні ОСОБА_6 40/100 частини квартири були приватизовані окремо, тобто, є самостійним об'єктом права власності, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи дійсно вбачається, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 та попереднім власником 40/100 частин квартири ОСОБА_10 приватизація належних їм часток здійснювалася в різний час: ОСОБА_10 - в березні 2001 року, а позивачами - в грудні 2003 року, про що свідчать видані на їх імена свідоцтва про право власності на житло.

Разом з тим, окрема приватизація часток у одному об'єкті нерухомого майна не припиняє його режим спільної власності.

Вказане підтверджується також і самим виданим ОСОБА_10 свідоцтвом про право власності на житло від 06 березня 2003 року, в якому зазначається, що 40/100 частин приміщення у квартирі спільного користування АДРЕСА_1, належать їй на праві спільної часткової власності.

В договорі дарування частини квартири від 12 грудня 2013 року, на підставі якого ОСОБА_6 отримала у власність 40/100 частин квартири АДРЕСА_1, також було зазначено, що ОСОБА_10 дарує відповідачу належні їй 40/100 частин квартири, а в цілому квартира складається з двох житлових кімнат та має загальну площу 50,00 кв.м..

Таким чином, незважаючи на окрему приватизацію позивачами та ОСОБА_10 належних їм часток квартири, спільний правовий режим цієї квартири як єдиного об'єкта нерухомого майна не був припинений, вона перебуває в спільній частковій власності та на порядок володіння і користування нею поширює свою дію глава 26 ЦК України, а тому, доводи апелянта про те, що згода інших співвласників на здачу в найм 40/100 частин квартири не вимагалася, є безпідставними.

При цьому, колегія суддів також звертає увагу на те, що припинення спільного правового режиму майна відбувається у разі виділу співвласником в натурі належних їм часток із даного об'єкта, з подальшим виникненням у кожного із співвласника права особистої приватної власності на виділений об'єкт, що прямо передбачено положеннями ст. 364 ЦК України.

При встановленні співвласниками за своєї згодою порядку користування окремими кімнатами в об'єкті, що належить їм на праві спільної часткової власності, право спільної власності на це майно не припиняється, та узгодження такого порядку не спростовує того факту, що місця загального користування залишаються у спільному використанні.

Таким чином, навіть передаючи в оренду лише належні їй 40/100 частин квартири АДРЕСА_1, як частку, що відповідає одній кімнаті в квартирі, ОСОБА_6 також одноособово вирішила питання щодо надання наймачам права користування місцями загального призначення в даному житлі, що прямо стосується прав інших співвласників.

Так, стаття 361 ЦК України закріплює, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Проте, право співвласника самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної власності не можна ототожнювати з правом здійснювати володіння та користування спільним майном, так як порядок реалізації цих правомочностей визначений в ст. 358 ЦК України, а саме: за згодою всіх співвласників, якої в даному випадку отримано не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що при укладенні договору піднайму житлового приміщення № 1 від 10 січня 2014 року не було допущено порушень вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203ЦК України, що могло б слугувати підставою для визнання договору недійсним, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки в ході розгляду було встановлено, що договір укладено без дотримання вимог глави 26 ЦК України, а тому даний правочин за своїм змістом не відповідає положенням законодавства.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції неналежним чином повідомляв її про призначені у справі судові засідання, у зв'язку з чим вона не змогла прибути до суду і надати свої пояснення та докази щодо позову, колегія суддів відхиляє, так як вони спростовуються матеріалами справи.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції належним чином повідомляв відповідача про призначені у справі судові засідання, направляючи їй повістки про виклик за адресою реєстрації, в порядку, визначеному ст. 74 ЦПК України.

Також вбачається, що ОСОБА_3 була обізнана про наявність вказаної справи в проваджені суду, оскільки нею в квітні 2016 року, тобто, заздалегідь до ухвалення рішення у справі, було подано заперечення проти позову із додатковими доказами.

При цьому, будучи з квітня 2016 року обізнаною про існування вказаного судового спору, від'їжджаючи в червні 2016 року до міста Лисичанськ на тривале проживання, відповідач, всупереч вимогам законодавства, суд про зміну своєї адреси не повідомила.

Частина 1 ст. 77 ЦПК України встановлює, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Так як ОСОБА_3 не повідомила суд першої інстанції про зміну свого місця проживання, враховуючи, що вона була обізнана про наявність даної справи в провадженні суду, про що свідчать подані нею заперечення, колегія суддів вважає безпідставними її доводи про те, що суд порушив положення законодавства та обмежив її в можливості реалізувати свої процесуальні права, так як не направляв їй повістки за адресою проживання.

Інші доводи скарги правильність висновків суду першої інстанції про визнання договору піднайму житлового приміщення № 1 від 10 січня 2014 року недійсним також не спростовують.

Разом з тим, дійшовши правильного висновку про задоволення позовних вимог про визнання договору недійним та виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_7 з квартири, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1, тоді як позивачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 таких позовних вимог заявлено не було.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з вимогами про виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1, посилаючись на те, що останні вселилися та проживають там без відповідних правових підстав, чим порушують права позивачів як власників.

Разом з тим, суд першої інстанції ухвалив рішення про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, тобто, вийшов за межі позовних вимог.

Так, за правилом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до пункту 2 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 8 жовтня 1992 року, користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків здійснюється згідно з свідоцтвом на право власності, договором найму (оренди) або іншим документом, що підтверджує право власності чи користування.

За змістом ст.109 Житлового кодексу, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Таким чином, виходячи с системного аналізу вищенаведених норм законодавства, вбачається, що виселеними з житлового приміщення можуть бути особи, що зайняли це житло, вселилися та проживають в ньому без будь-яких правових підстав, за відсутності права власності на нього чи права користування ним.

Як встановлено в ході розгляду справи, підставою для вселення ОСОБА_3 та ОСОБА_7 до квартири за адресою АДРЕСА_1 слугував договір піднайму житлового приміщення № 1 від 10 січня 2014 року.

Стаття 236 ЦК України встановлює, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Оскільки в ході розгляду справи було встановлено, що договір піднайму житлового приміщення № 1 від 10 січня 2014 року є недійсним у зв'язку з невідповідністю положенням законодавства, у ОСОБА_3 та ОСОБА_7 не було правових підстав для вселення та проживання в квартирі АДРЕСА_1, а тому є підстави для усунення власникам даної квартири перешкод у здійсненні ними права користування своїм майном та задоволення позовних вимог про виселення ОСОБА_3 та неповнолітньої ОСОБА_7 з квартири за адресою АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, так як суд першої інстанції ухвалив рішення щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, вийшовши за межі позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 є частково обґрунтованими, заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року в частині визнання ОСОБА_3 та неповнолітньої ОСОБА_7 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 ухвалене з порушенням норм процесуального права, а тому, підлягає скасуванню в цій частині із ухваленням нового рішення про виселення ОСОБА_3 та неповнолітньої ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Крім того, так як судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції було скасовано в частині та ухвалено в цій частині нове рішення по суті позовних вимог, вирішенню також підлягає питання щодо розподілу відшкодування судових витрат.

Так, згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_5 було заявлено вимоги про відшкодування понесених ним судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 1 653,60 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 5 000,00 грн..

Враховуючи, що судовий збір в розмірі 1 653,60 грн. було сплачено позивачем за три немайнові позовні вимоги, тобто, по 551,20 грн. за кожну, при цьому в задоволенні однієї із них було відмовлено, суд першої інстанції вірно вирішив питання про відшкодування сплаченого судового збору та, виходячи з положень ст. 88 ЦПК України, правильно стягнув суму в розмірі 1 102,40 грн. з відповідачів в рівних частках на користь платника збору ОСОБА_5.

Разом з тим, в частині стягнення з відповідачів у відшкодування судових витрат на правову допомогу 3 333,33 грн., по 1 666,58 грн. з кожного, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 79 ЦПК України визначає, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

Відповідно до 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_5 та Адвокатським бюро Павла Диканя «Рерула Юріс» було укладено договір про надання правових послуг № 01-01/2016, відповідно до умов якого керуючий адвокат бюро Дикань Павло Олегович зобов'язався надати ОСОБА_5 правову допомогу, зокрема, представляти його права та законні інтереси в судах України.

Згідно розділу 5 договору, за виконання послуг, зазначених в договорі та додатках, замовник сплачує адвокату винагороду. Розмір винагороди та строки виплати наводяться у відповідному додатку до даного договору, який є його невід'ємною частиною.

На виконання договору про надання правових послуг № 01-01/2016, між ОСОБА_5 та ДиканьПавлом Олеговичем було узгоджено завдання № 1, яке є додатком до договору, в якому вони погодили обсяг та види правової допомоги, що повинен надати адвокат клієнту та встановили, що винагорода адвоката за 1 годину надання послуг становить 500,00 грн..

На підтвердження дійсного виконання послуг за договором про надання правових послуг № 01-01/2016, визначених завданням № 1, адвокатом Дикань Павлом Олеговичем подано до суду акти наданих послуг від 15 серпня 2016 року та 29 вересня 2016 року.

Так, згідно акту виконаних послуг № 1 від 15 серпня 2016 року адвокатом Дикань Павлом Олеговичем було надано ОСОБА_5 наступні правові послуги: вивчення документів, написання та подання позовної заяви - тривалістю 4 год., написання та подання змін до позовної заяви і клопотань - тривалістю 1,5 год., представництво інтересів в судових засіданнях - 2 год.. Всього 7,5 год. на загальну вартість 3 750,00 грн..

Згідно акту виконаних послуг № 2 від 29 вересня 2016 року адвокатом Дикань Павлом Олеговичем було надано ОСОБА_5 наступні правові послуги: написання та подання змін до позовної заяви - тривалістю 1 год., представництво інтересів в судових засіданнях - 1,5 год.. Всього 2,5 год. на загальну вартість 1 250,00 грн..

Як вбачається з квитанцій до прибуткового касового ордеру від 01 вересня 2016 року та від 28 вересня 2016 року, ОСОБА_5 вказані суми сплачені в повному обсязі.

Стаття 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлює, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

В пункті 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Аналізуючи подані адвокатом Дикань Павлом Олеговичем акти виконаних робіт, колегія суддів зазначає наступне.

Так, в акті № 1 від 15 серпня 2016 року зазначено про надання адвокатом послуги з вивчення матеріалів, підготовки та подання позовної заяви, виконання якої за обсягом часу зайняло 4 години.

Колегія суддів, виходячи з принципу розумності та справедливості, враховуючи рівень складності обставин справи, об'єми матеріалів справи та обсяг тексту виготовленої позовної заяви, приходить до висновку про компенсацію 2 годин витраченого часу на вчинення даних дій.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що виготовлення позовної заяви здійснювалося не адвокатом Дикань Павлом Олеговичем, так як представником позивачів в даній заяві зазначений не він, а племінниця ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ОСОБА_12, з наступних підстав.

Так, позовна заява ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виготовлена та подана до суду в лютому 2016 року, в той час як Договір про надання правових послуг № 01-01/2016 було укладено в січні 2016 року, тобто заздалегідь до її написання і подання.

Враховуючи, що позивачем ОСОБА_5 підписано акт виконаних робіт № 1, в якому зазначено про виконання роботи з підготовки та подання позову, та оплачено такі послуги в повному обсязі, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що позовна заява виконана іншою особою.

Сам факт зазначення у позові в якості представника позивачів ОСОБА_12 не свідчить про написання нею позовної заяви, а лише підтверджує, що вказана особа може виступати представником позивачів в ході розгляду справи, в порядку ст. 38 ЦПК України.

Також, з матеріалів справ вбачається, що у справі було призначено чотири судових засідання, а саме: 19 квітня 2016 року, 01 червня 2016 року, 02 серпня 2016 року, 29 вересня 2016 року.

19 квітня 2016 року справа не розглядалася у зв'язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному, про що свідчить довідка за підписом секретаря судового засідання на аркуші справи 31.

01 червня 2016 року судове засідання відбулося, проте його тривалість невідома, оскільки звукозапис засідання було втрачено з технічних причин, про що свідчить довідка за підписом секретаря судового засідання на аркуші справи 43.

02 серпня 2016 року тривалість судового засідання склала 10 хвилин, з 11:00 години до 11:10 години, про що свідчить журнал за підписом секретаря судового засідання на аркуші справи 69.

В судове засідання 29 вересня 2016 року сторони не з'явилися, у зв'язку з чим фіксація ходу судового засідання не здійснювалася, про що свідчить довідка за підписом секретаря судового засідання на аркуші справи 29 та зміст самого оскаржуваного заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року.

Таким чином, матеріалами справи спростовуються посилання адвоката Дикань Павла Олеговича на те, що він надавав послуги по здійсненню представництва інтересів ОСОБА_5 в судових засідання сукупною тривалістю часу 3,5 год., так як підтвердженими є лише його присутність протягом 10 хвилин в засіданні 02 серпня 2016 року.

Тривалість зайнятості адвоката Дикань Павла Олеговича в судовому засіданні 01 червня 2016 року встановити не вбачається можливим, оскільки звукозапис ходу засідання було втрачено з технічних причин. Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції колегія суддів повідомила адвокату Дикань Павлу Олеговичу про відсутність журналу судового засідання від 01 червня 2016 року із зазначенням тривалості засідання, та вказала на його право надати колегії суддів будь-які інші докази на підтвердження часу, витраченого ним на участь в даному засіданні. Даних доказів колегії суддів адвокатом надано не було, проте зазначено, що весь сукупний час, витрачений ним на ведення цієї справи, покриває ту кількість годин участі в судових засіданнях, що була ним визначена в актах виконаних робіт.

Проте, враховуючи, що відшкодованими можуть бути лише документально підтверджені судові витрати, колегія суддів не вбачає за можливе покласти такі пояснення в основу розрахунку відшкодування витрат на правову допомогу, а тому, компенсації в порядку ст. 88 ЦПК України підлягають лише 10 хвилин реально підтвердженої участі Дикань Павла Олеговича в засіданні 02 серпня 2016 року.

Крім того, як вбачається з акту наданих послуг № 1 та № 2, адвокатом двічі зазначено про виконання такої послуги як написання та подання до Оболонського районного суду м. Києва змін до позовної заяви, в той час як в матеріалах справи наявна лише одна змінена позовна заява.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що витрати на оплату цієї послуги підлягають відшкодуванню одноразово, виходячи із затраченого часу, вказаного в акті № 1, з включенням часу, витраченого на підготовку клопотань у справі, в сукупному розмірі 1,5 год..

Підсумовуючи все вищенаведене, колегія суддів вважає, що загальна кількість витраченого адвокатом Дикань Павлом Олеговичем часу на надання правових послуг ОСОБА_5 становить 3 год. 40 хв., вартість яких складає 1 833,30 грн. (8,33 грн. за 1 хвилину * 220 хвилин).

За таких обставин, враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що заявлені до відшкодування витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн. підлягають відшкодуванню частково, виходячи із фактично підтверджених та узгоджених з матеріалами справи наданих послуг, в розмірі 1 833,30 грн., шляхом стягнення цієї суми з відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_3 в рівних частках, по 916,65 грн. з кожної.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 391 ЦК України, ст.109 ЖК України, ст.ст. 11, 84,88, 213,303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року в частині визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року в частині стягнення з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_6 витрат на правову допомогу в розмірі по 1 666,58 грн. з кожної змінити, зменшивши їх розмір, та стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 у відшкодування витрат на правову допомогу по 916,65 грн. з кожної.

В решті заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: