Справа № 755/8658/17
"24" липня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді Виниченко Л.М.,
за участю секретаря Гноілек М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-
Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 464 794,35 грн., що включає: основну суму боргу у розмірі 322 124,83 грн., пеню у розмірі 94 157,53 грн., інфляційні збитки в розмірі 38 874,75 грн., 3 % річних за користування грошима 9 637,24 грн., та стягнути судові витрати.
Вимоги мотивує тим, що 13.04.2016 року відповідач взяв у нього в позику грошові кошти у розмірі 12 800 дол. США, що еквівалентно згідно курсу НБУ на день остаточного розрахунку 322 124,83 грн. із терміном повернення до 30.05.2016 року.
Однак, у визначений строк грошові кошти ОСОБА_2 не повернув.
Позивач в судове засідання не з'явився, представником позивача ОСОБА_3 до суду подано заяву про розгляд справи без її участі, в заяві вказала, що позов підтримує, не заперечує проти винесення заочного рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
Як убачається із матеріалів справи, 13 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 12 800 дол. США зі строком повернення до 30.05.2016 р. (а.с. 6).
Відповідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
За нормами ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
За заявленими вимогами позивач просить стягнути з відповідача суму боргу за договором позики у розмірі 322 124,83 грн., пеню у розмірі 94 157,53 грн., інфляційні збитки у розмірі 38 874,75 грн. та відсотки за користування грошима у розмірі 9 637,24 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості.
Як убачається з матеріалів справи, відповідач не виконав взяті на себе за договором позики зобов'язання, грошові кошти у визначений договором строк позивачу не повернув, що не спростовано відповідачем відповідно до наявних у матеріалах справи доказів.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.
Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.
Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України в справі № 6-79цс14 від 02.07.2014 р.
Як убачається з розписки, відповідачу були передані кошти в сумі 12 800 доларів США.
Станом на дату ухвалення даного рішення - 24.07.2017р., згідно офіційного курсу НБУ, курс долара США до гривні становить 2 588,9731 грн. за 100,00 доларів США.
У зв'язку з цим, борг за договором позики в сумі 12 800 дол. США в еквіваленті національної валюти становить 331 388,56 грн. (12 800,00 х 25,889731), що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Як вбачається з позову та розрахунків, позивачем до стягнення також заявлено пеню, 3% річних та інфляційні втрати за невиконання грошового зобов'язання за період з 31.05.2016 р. по 29.05.2017 р. включно.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
Отже, пеня є одним із видів забезпечення виконання зобов'язання.
За вимогою ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Як убачається зі змісту укладеного між сторонами договору позики, він не містить зобов'язання відповідача, у разі невиконання умов договору, сплатити позивачу пеню. Також такий обов'язок не встановлено цивільним законодавством у спірних правовідносинах.
Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.
Отже, вимоги у частині стягнення з відповідача пені не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, тому задоволенню не підлягають.
При цьому ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Отже, у межах заявлених вимог у частині стягнення 3 % річних позов підлягає задоволенню в повному обсязі, а саме в сумі 9 637,24 грн.
Разом з тим, у частині вимог про стягнення суми інфляції слід відмовити, оскільки за змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.
Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.
У випадку порушення грошового зобов'язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною 2 ст. 625 ЦК України, інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти
Наведені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 27.01.2016 року у справі № 6-771цс15 та від 21.12.2016 року у справі № 6-1672цс16.
Отже, суд не вбачає підстав, для задоволення позовних вимог в частинні стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.
За наведених обставин позов підлягає задоволенню частково, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню основний борг у розмірі 331 388 грн. 56 коп. та 3 % річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 9 637 грн. 24 коп., що загалом складає суму 341 025 грн. 80 коп. У решті заявлених вимог слід відмовити.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 3 410 грн. 26 коп.
Керуючись ст. ст. 525, 526, 530, 547, 548, 625, 629, 630, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, правовими позиціями Верховного Суду України у постановах від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, від 27.01.2016 року у справі № 6-771цс15, від 21.12.2016 року у справі № 6-1672цс16, ст. ст. 10, 11, 57-64, 74, 79, 80, 81, 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 224-226 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 13.04.2016 року у розмірі 331 388 грн. 56 коп., 3 % річних у розмірі 9 637,24 грн. та судовий збір у розмірі 3 410 грн. 26 коп., а всього суму 344 436 (триста сорок чотири тисячі чотириста тридцять шість) грн. 06 коп.
В решті заявлених вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте Дніпровським районним судом м. Києва за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя