Ухвала

іменем україни

13 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., ІваненкоЮ.Г., Маляренка А.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний банк», третя особа - приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Бабіч (Цимбаревич) Л.Ю., про визнання договору іпотеки недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 13 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним іпотечний договір, укладений 16 серпня 2007 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_5; скасувати заборону відчуження квартири АДРЕСА_1, загальною площею 79 кв. м, житловою площею 49,70 кв. м, що була зареєстрована приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Цимбаревич Л.Ю. в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за № 2475/146 на підставі іпотечного договору від 16 серпня 2007 року.

Позивач посилалася на те, що з 12 липня 2003 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, від якого мають двох малолітніх дітей. Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 19 квітня 2011 року шлюб між ними було розірвано, проте вона продовжує проживати у квартирі придбаній під час шлюбу.

Позивач зазначала, що 16 серпня 2007 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 171/2007/Ж, відповідно до умов якого він отримав кредит у розмірі 80 000 доларів США строком до 16 серпня 2032 року.

На забезпечення виконання позичальником договірних зобов'язань, 16 серпня 2007 року між нею, банком та її чоловіком ОСОБА_5 було укладено договір поруки № 171/2007/Ж/П-1, за яким вона зобов'язалася солідарно відповідати перед банком за виконання ОСОБА_5 зобов'язань у повному обсязі.

Також у цей же день було укладено договір іпотеки, предметом якого є трикімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 79 кв. м, житловою площею 49,70 кв. м, що належить іпотекодавцю ОСОБА_5 на праві власності.

За невиконання умов вищезазначеного договору, рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 7 грудня 2011 року з неї та ОСОБА_5 на користь банку було стягнуто заборгованість у сумі 863 932 грн 98 коп.

26 жовтня 2012 року нею було отримано вимогу банку про виселення з іпотечного майна - квартири АДРЕСА_1, де вона проживає з малолітніми дітьми.

Позивач зазначала, що про існування іпотечного договору вона не знала та своєї згоди на його укладення не надавала.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 13 грудня 2016 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення у справі про задоволення її позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржувані у справі судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_4., оскільки наявні у справі належні і допустимі докази, яким суди відповідно до вимог ст. ст. 60, 212 ЦПК України надали оцінку, свідчать про те, що вона була обізнана про існування іпотечного договору, укладеного 16 серпня 2007 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та її чоловіком ОСОБА_5 Зокрема, встановлено, що позивач знала, що її чоловік ОСОБА_5 бере кредит для придбання квартири та усвідомлювала, що вона бере не себе зобов'язання за договором поруки (п. 1.4), в якому відображено посилання на кредитний договір від 16 серпня 2007 року № 171/2007/Ж, який містить відомості про те, що в день укладення кредитного договору ОСОБА_5 укладає з ВАТ «ВіЕйБі Банк» іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (п. 1.5). При цьому згідно з п. 1.4 підписаного ОСОБА_4 договору поруки від 16 серпня 2007 року № 171/2007/Ж/П-1, вона засвідчила, що вона ознайомлена зі змістом кредитного договору і заперечень щодо нього не має.

Отже, наведені в касаційній скарзі доводи заявника є безпідставними і правильність вищезазначених висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 13 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.О. Леванчук Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко

Колегія суддів: