Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф.,Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_8, про визнання права на довічне успадковане володіння землею за касаційною скаргою представників ОСОБА_6 -ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_7 про визнання за ним у порядку спадкування права на довічне успадковане володіння 7/9 частинами земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства загальною площею 0,5283 га в урочищі «Болото» с. Сувид Вишгородського району Київської області, які ОСОБА_11 (спадкодавець) отримав у довічне успадковане володіння на підставі рішень Сувидської сільської ради № 6 від 20 лютого1992 року та № 8 від 27 лютого 1993 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_11, спадкоємцями якого є він за заповітом від 12 жовтня 1995 року та ОСОБА_7 (обов'язкова частка у спадщині). До складу спадщини на момент її відкриття увійшли: житловий будинок, дві земельні ділянки для обслуговування (будівництва) житлового будинку і господарчих будівель (присадибна ділянка) та ведення особистого підсобного господарства загальною площею 0,60 га в урочищі «Ракита» с. Сувид, а також три земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,5283 га в урочищі «Болото» с. Сувид Вишгородського району Київської області.

Земельні ділянки в урочищі «Болото» спадкодавець отримав у довічне успадковане володіння на підставі рішень Сувидської сільської ради № 6 від 20 лютого1992 року та № 8 від 27 лютого 1993 року.

Враховуючи те, що він прийняв спадщину після смерті батька на частину спадкового майна - будинок та присадибну земельну ділянку - шляхом фактичного вступу в управління та володіння цим майном, то таким чином він прийняв всю спадщину у порядку спадкування за заповітом, у тому числі й на спірні земельні ділянки в урочищі «Болото» загальною площею 0,5283 га. Між тим, із постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 19 серпня 2012 року він дізнався про те, що Сувидська сільська рада Вишгородського району Київської області на підставі рішень від 10 червня 2011 року № 65-7-VI та від 20 жовтня 2011 року № 96-10-VI передала спірні земельні ділянки у власність ОСОБА_8, що порушує його права як спадкомця.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 08 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 09 лютого 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі представники ОСОБА_6 - ОСОБА_9 та ОСОБА_10, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять скасувати рішення судів та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_11, спадкоємцями якого є ОСОБА_6 за заповітом від 12 жовтня 1995 року та ОСОБА_7 (обов'язкова частка у спадщині).

Рішенням Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області від 20 лютого 1992 року № 6 ОСОБА_11 надано у довічне успадковане володіння земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства в урочищі «Коло хріну» площею 0,25 га.

Рішенням Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області від 27 лютого1993 року № 8 ОСОБА_11 надано у довічне успадковане володіння земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства в урочищі «Хрін» площею 0,25 га.

Рішенням Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області від 10 червня 2011 року № 65-7-VI зі змінами, внесеними рішенням від 20 жовтня 2011 року № 96-10-VI, надано у приватну власність ОСОБА_8 земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,5283 га в урочищі «Болото» с. Сувид Вишгородського району Київської області.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили із того, що позивачем не надано належного доказу у розумінні ст. 58 ЦПК України про отримання ОСОБА_11 у довічне успадковане володіння для ведення особистого підсобного господарства саме спірних земельних ділянок площею 0,5283 в урочищі «Болото» с. Сувид Вишгородського району Київської області, оскільки з рішень Сувидської сільської ради № 6 від 20 лютого 1992 року та № 8 від 27 лютого 1993 року вбачається надання спадкодавцеві позивача землі в урочищі «Коло хріну» площею 0,25 га та в урочищі «Хрін» площею 0,25 га.

Із такими висновками погодитися не можна.

Відповідно до ст. 6 ЗК України 1990 року у довічне успадковуване володіння земля надавалася громадянам Української РСР для:ведення селянського (фермерського господарства); ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель; садівництва; дачного і гаражного будівництва; традиційних народних промислів; у разі одержання у спадщину жилого будинку або його придбання.

Порядок надання державного акта на право довічногоуспадковуваного володіння землею та його форма були затверджені Постановою Верховної Ради Української РСР від 27березня 1991 року №889 «Про форми державних актів на право володіння або користування землею і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок».

Підпунктом 2 п. 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18грудня 1990 року №562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР»визначалося, що громадяни, підприємства, установи і організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Відповідно до п. 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп визначено, що Земельним кодексом Української РСР від 18 грудня 1990 року запроваджено нову форму володіння землею: довічне успадковуване володіння. Земельний кодекс України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної і приватної власності громадян на землю, зокрема право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір, забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв'язку з непереоформленням правового титулу.

Таким чином, до спадкоємців користувачів земельних ділянок, право яких посвідчене державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею, відповідне право на землю переходить у порядку спадкування.

Відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК Української РСР 1963 року (діяли на момент відкриття спадщини), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні указаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів (ст. 179 ЦПК України).

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215, 303, 315-316 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 19 листопада 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2014 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 до Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області, третя особа - ОСОБА_8, про визнання незаконними й скасування рішень Сувидськоїсільської ради Вишгородського району Київської області від 10 червня 2011 року № 65-7-VI та від 20 жовтня 2011 року № 96-10-VI про надання ОСОБА_8 у приватну власність землі для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,5283 га в урочищі «Болото» с. Сувид Вишгородського району Київської області.

При вирішенні спору апеляційний адміністративний суд виходив із того, що судом першої інстанції була витребувана технічна документація з землеустрою щодо складання державного акта на право власності на землю ОСОБА_8 в урочищі «Болото» с. Сувид Вишгородського району Київської області, яка має вичерпну інформацію щодо розміру земельних ділянок, їх розміщення, а також узгодження меж і де, зокрема, вказується, що загальна площа території, на яку готується технічна документація, що посвідчує право власності на земельні ділянки ОСОБА_8складає 0,5283 га за рахунок земель запасу. Там же, у даних кадастрових планів на вказані ділянки вбачається, що йдеться про ділянки, виділені померлому ОСОБА_11 рішеннями Сувидської сільської ради № 6 від 20 лютого 1992 року та № 8 від 27 лютого 1993 року.

За змістом ч 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, висновки судів про відсутність доказів на підтвердження тих обставин, що виділені ОСОБА_8 земельні ділянки є тими ж земельними ділянками, що були отримані ОСОБА_11 у довічне успадковане володіння, не ґрунтуються на обставинах справи та вимогах закону.

У позові ОСОБА_6 про визнання незаконними й скасування рішень Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області від 10 червня 2011 року № 65-7-VI та від 20 жовтня 2011 року № 96-10-VI про надання ОСОБА_8 у приватну власність землі відмовлено не у зв'язку з тим, що успадковані ОСОБА_6 земельні ділянки не є тотожними наданим ОСОБА_8 земельним ділянкам, а з тих підстав, що ОСОБА_6 не прийняв спадщину на ці земельні ділянки, оскільки фактично він вступив в управління та володіння будинком та присадибною земельною ділянкою, а спірні земельні ділянки до складу будинковолодіння не входять, розташовані окремо, спадщину на них (шляхом користування й обробітку) прийняла ОСОБА_7, яка відмовилася від них на користь онуки - ОСОБА_8

У зв'язку з тим, що прийняття ним спадщини на довічне успадковане володіння земельними ділянками для ведення особистого підсобного господарства загальною площею 0,5283 га в урочищі «Болото» с. Сувид Вишгородського району Київської областіне визнане, ОСОБА_7 звернувся до суду із позовом, що розглядається.

Разом з тим, обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_7відповідно до підстав позову та з урахуванням встановлених ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2014 року обставин судами не перевірена.

Враховуючи те, що істотні для правильного вирішення справи обставини не встановлені, судові рішення підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції згідно ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представників ОСОБА_6 -ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик