Номер провадження: 22-ц/785/4579/17
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.08.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Калараш А.А., Погорєлової С.О.,

за участю секретарів - Гарбуз В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «УЛФ - Фінанс», до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по лізинговим платежам, за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 березня 2017 року,

встановила:

У серпні 2015 р. товариство з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» (далі - ТОВ «Український лізинговий фонд») звернулося до суду з вищезазначеним уточненим у липні 2016 р. позовом, в якому остаточно просило стягнути солідарно з товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ «ОДЕССПЕЦМОНТАЖ» та ОСОБА_4 на користь ТОВ «Український лізинговий фонд» заборгованість у загальному розмірі - 1 246 332,99 грн., яка складається з: - заборгованість зі сплати лізингових платежів - 847 974,73 грн.; - пеня - 83 391,93 грн.; - штраф - 134 620,40 грн.; - 3% річних за прострочення грошового зобов'язання - 27 273,83 грн.; - інфляційні втрати - 149 572,10 грн.; - додаткові витрати за вчинення виконавчого напису нотаріуса - 3 500,00 грн..

ТОВ «Український лізинговий фонд» позовні вимоги обґрунтовувало тим, що між ТОВ «Український лізинговий фонд» (далі - Товариство) та ТОВ ВКФ «Одесспецмонтаж» 29.07.2013 р. було укладено договір фінансового лізингу № 1646/07/13-в (далі - Договір фінансового лізингу), за яким Товариство передало ТОВ «ВКФ «Одесспецмонтаж» у користування бульдозер SHANTUI SD 23, 2012 року випуску, серійний номер - НОМЕР_3 двигун № НОМЕР_1, реєстраційний номер - НОМЕР_4, строком на 25 місяців, а ТОВ ВКФ «Одесспецмонтаж» зобов'язалось прийняти в користування даний транспортний засіб, сплачувати позивачу у визначені договором строки платежі на загальну суму - 2 106 384,90 грн., що було встановлено додатковою угодою № 3 від 27.12.2013 р..

ТОВ ВКФ «Одесспецмонтаж» прийняті на себе зобов'язання за договором лізингу не виконало, в зв'язку з чим виникла заборгованість у вищезазначеному розмірі, яка складається з оплати частини вартості предмета лізингу та оплати комісії, з урахуванням суми курсової різниці. Також відповідно до умов договору фінансового лізингу нарахована пеня та штраф за несвоєчасну оплату лізингових платежів. За невиконання грошового зобов'язання нараховано також 3% річних за прострочення грошового зобов'язання та інфляційні витрати (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

В забезпечення виконання ТОВ «ВКФ «Одесспецмонтаж» умов договору фінансового лізингу 29.07.2013 р. з ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за яким останній зобов'язався, як поручитель, нести солідарну відповідальність в повному обсязі за належне виконання прийнятих ТОВ ВКФ «Одесспецмонтаж» зобов'язань.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 09.02.2017 р. провадження у справі в частині позовних вимог Товариства до ТОВ «ВКФ «Одесспецмонтаж» було закрито у зв'язку з неможливістю їх розгляду в порядку цивільного судочинства.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 березня 2017 р. в задоволенні позову Товариства до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по лізинговим платежам відмовлено.

Товариство в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Посилається на те, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційним судом, на підставі ст. 37 ЦПК України, до участі у справі залучено товариство з обмеженою відповідальністю «УЛФ - Фінанс», як правонаступника товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд». Представник відповідача у судовому засіданні не заперечувала проти залучення правонаступника.

Представник ТОВ «УЛФ - Фінанс» у судовому засіданні підтримала викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

ОСОБА_4 у письмових запереченнях на апеляційну скаргу, наданих через представника ОСОБА_5, просив скаргу відхилити. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилався на те, що діючим законодавством не передбачено обов'язку поручителя виконувати зобов'язання, розмір яких було збільшено без повідомлення останнього. Поручитель зобов'язаний виконувати збільшені зобов'язання за основним договором за умови укладення додаткових угод до договору поруки. Зміни до основного зобов'язання не були доведені до поручителя. Договір поруки передбачав можливість збільшення грошових зобов'язань в порядку, передбаченому лізинговим договором. Проте, збільшення розміру грошових зобов'язань відбулося на підставі додаткової угоди. Випадкова поінформованість поручителя, як директора ТОВ «ВКФ «Одесспецмонтаж», про внесення змін до основного зобов'язання не може розглядатися як надання згоди на такі зміни.

Представник ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримала викладені у письмових запереченнях на апеляційну скаргу доводи та вимоги.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень не неї, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам законодавства не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову Товариства, суд першої інстанції виходив з того, що укладеною між лізингодавцем та лізингоодержувачем додатковою угодою №3 від 27.12.2013 р. було збільшено обсяг відповідальності лізингоодержувача, а як наслідок і відповідальності поручителя. Проте, матеріали справи не містять згоди поручителя на збільшення його відповідальності. Згідно з ч. 1 ст. 559 ЦК України договір поруки слід вважати припиненим (Т. 2, а. с. 147 - 148).

Колегія суддів вважає, що погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна. Цих висновків суд першої інстанції дійшов при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального (ст. ст. 11, 15, 509, 525, 526, 530, 553, 559, 625, 628, 651, 654, 806 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 10, 11, 60, 179, 213 ЦПК України) права. Не обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам справи є висновки суду щодо збільшення обсягу відповідальності поручителя без годи останнього. Доводи апелянта про порушення судом норм матеріального та процесуального права є обґрунтованими.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Між ТОВ «Український лізинговий фонд» та ТОВ "ВКФ «Одесспецмонтаж» 29.07.2013 р. було укладено договір фінансового лізингу № 1646/07/13-в (Т. 1, а. с. 12 - 25), за яким Товариство передало ТОВ «ВКФ «Одесспецмонтаж» у користування бульдозер SHANTUI SD 23, 2012 року випуску, серійний номер - НОМЕР_3 двигун № НОМЕР_1, реєстраційний номер - НОМЕР_4, строком на 25 місяців (Т. 1, а. с. 30), а ТОВ ВКФ «Одесспецмонтаж» зобов'язалось прийняти в користування даний транспортний засіб, сплачувати позивачу у встановлені договором платежі на загальну суму - 2 081 389,50 грн..

Відповідно до графіку внесення лізингових платежів, Додаток № 1 до договору, лізингоодержувач повинен був здійснювати щомісячні лізингові платежі. Останній лізинговий платіж повинен бути сплачений - 15.08.2015 р. у сумі - 22 706,07 грн..

Додатковою угодою № 3 від 27 грудня 2013 р. до Договору фінансового лізингу № 1646/07/13-від 29.07.2013 р. (Т. 1, а. с. 28) сторони дійшли згоди, що загальна сума лізингових платежів становить - 2 106 384,90 грн.. Останній лізинговий платіж повинен бути сплачений - 22.09.2015 р. у сумі - 84 567,70 грн..

В забезпечення виконання ТОВ «ВКФ «Одесспецмонтаж» умов договору фінансового лізингу 29.07.2013 р. з ОСОБА_4, який одночасно є директором ТОВ «ВКФ «Одесспецмонтаж», було укладено договір поруки (Т. 1, а. с. 31 - 31 зворотня сторона), за яким останній зобов'язався, як поручитель, нести солідарну відповідальність (п. 1.4) в повному обсязі, у тому числі щодо додаткових платежів, які виникнуть в майбутньому із договору фінансового лізингу зі всіма змінами та доповненнями до нього, включаючи також ті, що можуть бути укладені сторонами в майбутньому.

Пунктом 1.2 договору поруки передбачено, що зобов'язання, встановлені цим договором, залишаються дійсними та незмінними для поручителя і в разі внесення будь-яких змін чи доповнень до лізингового договору. Поручитель зобов'язується виконати зобов'язання за цим договором у разі настання випадків зміни (в т.ч. збільшення) розміру грошових зобов'язань згідно умов лізингового договору, в зв'язку з чим змінюється (збільшується) обсяг його відповідальності за Договором.

ТОВ «ВКФ «Одесспецмонтаж» прийняті на себе зобов'язання за договором лізингу не виконало. До 24.11.2014 р. здійснювало лізингові платежі у передбачені строки та у встановленому розмірі. Починаючи з 22.11.2014 р. сплачувало платежі не в повному обсязі, а починаючи з 22.01.2015 р. перестало здійснювати лізингові платежі (Т. 2, а. с. 3 зворотня сторона - 4).

У липні 2014 р. ТОВ «Український лізинговий фонд» направило ТОВ «ВКФ «Одесспецмонтаж» лист-вимогу про необхідність погашення боргу, який був отриманий 13.08.2014 р. (Т, 1, а. с. 36, 38). Заборгованість погашена не була.

У жовтні 2014 р. ТОВ «Український лізинговий фонд» направило ТОВ «ВКФ «Одесспецмонтаж» повідомлення про відмову (розірвання) від договору фінансового лізингу, яке було отримано 21.10.2014 р. (Т, 1, а. с. 37, 39). Заборгованість погашена не була. Предмет лізингу повернуто не було.

26.12.2014 р. було вчинено виконавчий напис, яким запропоновано ТОВ «ВКФ «Одесспецмонтаж» повернути позивачу предмет лізингу - бульдозер SHANTUI SD 23, 2012 року випуску, серійний номер - НОМЕР_3 двигун № НОМЕР_1, реєстраційний номер - НОМЕР_4 (Т. 1, а. с. 40). За вчинення виконавчого напису позивач поніс витрати у розмірі - 3 500,00 грн. (Т, 1, а. с. 41 - 42).

Постановою державного виконавця від 14.04.2015 р. було відкрито виконавче провадження з виконання вищевказаного виконавчого напису нотаріуса (Т. 1, а. с. 43 - 43а). Предмет лізингу повернуто не було.

За розрахунком позивача заборгованість лізингоодержувача за договором фінансового лізингу станом на 22.06.2016 р. становить у розмірі - 1 242 832,99 грн., яка складається з: - заборгованість зі сплати лізингових платежів - 847 974,73грн.; - пеня - 83 391,93 грн.; - штраф - 134 620,40 грн.; - 3% річних за прострочення грошового зобов'язання - 27 273,83 грн.; - інфляційні втрати - 149 572,10 грн. (Т, 2, а. с. 3 зворотня сторона - 6 зворотня сторона).

Між сторонами виникли правовідносини з договору фінансового лізингу та договору поруки.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори.

За правилами, передбаченими ст. ст. 509, 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення яких здійснює поручитель (ч. ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (ч. 1 ст. 53 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій смій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чин не випливає зі звичаїв ділового обороту.

Встановлено, що п. 1.2 договору поруки передбачено, що поручитель зобов'язується виконати зобов'язання за цим договором у разі настання випадків зміни (в т.ч. збільшення) розміру грошових зобов'язань згідно умов лізингового договору, в зв'язку з чим змінюється (збільшується) обсяг його відповідальності за основним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу його відповідальності.

У договорі поруки ОСОБА_4 надав згоду на внесення будь-яких змін, оскільки обмежень не визначено, у майбутньому до договору фінансового лізингу в частині збільшення обсягу його відповідальності. Таким чином, висновок суду про припинення поруки є таким, що не відповідає обставинам справи.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Колегія суддів дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що право позивача порушено, а тому підлягає захисту, оскільки встановлено, що у договорі поруки ОСОБА_4 надав згоду на внесення будь-яких змін у майбутньому до договору фінансового лізингу в частині збільшення обсягу його відповідальності.

Доводи апелянта про помилковість висновку суду про те, що укладеною 29.07.2013 р. між товариством та ТОВ «ВКФ «Одесспецмонтаж» Додатковою угодою № 3 до договору фінансового лізингу було збільшено обсяг відповідальності поручителя без його згоди, є обґрунтованими. Апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Щодо розміру суми, яка підлягає стягненню на користь позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й теж саме правопорушення.

Пунктом 7.1.1 статті 7 Загальних умов договору фінансового лізингу (Т. 1, а. с. 20) передбачено, що Лізингоодержувач за несвоєчасну оплату лізингових платежів та інших платежів, передбачених Договором, сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Пунктом 7.1.2 статті 7 Загальних умов договору фінансового лізингу (Т. 1, а. с. 20) передбачено, що у разі несвоєчасної сплати лізингових платежів та інших платежів, передбачених Договором, крім пені, передбаченої п. 7.1.1 Договору, Лізингоодержувач оплачує штраф в залежності від терміну заборгованості: при затримці платежу від 2 до 10 днів - у розмірі 5% від суми простроченої заборгованості, від 11 до 20 днів - 10% від суми простроченої заборгованості, понад 20 днів - 15% від суми простроченої заборгованості.

Позивач у позові просить стягнути пеню у розмірі - 83 391,93 грн. та штраф у розмірі - 134 620,40 грн..

Оскільки і пеня і штраф сплачуються за одне і теж саме порушення, але розмір штрафу додатково залежить від терміну прострочення, колегія суддів вважає, що встановлений Пунктом 7.1.2 статті 7 Загальних умов договору фінансового лізингу штраф є подвійною відповідальністю, тому в його стягненні у сумі - 134 620,40 грн. необхідно відмовити. В решті розрахунок боргу колегією суддів перевірений, визнаний правильним. Доводів щодо невірності розрахунку матеріали справи не містять.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення по суті позовних вимог є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати. Ухвалити нове рішення, яким позов товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «УЛФ - Фінанс», до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по лізинговим платежам задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, номер картки фізичної особи - платника податків - НОМЕР_2, на користь товариства з обмеженою відповідальністю «УЛФ - Фінанс»:

1) заборгованість по лізинговим платежам за договором фінансового лізингу № 1646/07/13-В від 29 липня 2013 р. в загальному розмірі - 1 108 212 (один мільйон сто вісім тисяч двісті дванадцять) грн. 99 коп., з яких: - заборгованість зі сплати лізингових платежів - 847 974 (вісімсот сорок сім тисяч дев'ятсот сімдесят чотири) грн. 73 коп.; - пеня - 83 391 (вісімдесят три тисячі триста дев'яносто одна) грн. 93 коп.; - 3% річних за прострочення грошового зобов'язання в розмірі - 27 273 (двадцять сім тисяч двісті сімдесят три) грн. 83 коп.; - інфляційні втрати у розмірі - 149 572 (сто сорок дев'ять тисяч п'ятсот сімдесят дві) грн. 10 коп.;

2) витрати на вчинення виконавчого напису нотаріуса у розмірі - 3 500 (три тисячі п'ятсот) грн. 00 коп..

В решті позову необхідно відмовити.

Відповідно до ст. ст. 79, 88 ЦПК України, у зв'язку з відсутністю доказів щодо звільнення ОСОБА_4 від сплати судового збору, необхідно стягнути з останнього на користь ТОВ «УЛФ - Фінанс» судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі - 34 940,94 грн. = 39 259 (Т1, а. с. 1, Т. 2, а. с. 7, 153) х 89%.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «УЛФ - Фінанс», - задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 березня 2017 року - скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «УЛФ - Фінанс», до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по лізинговим платежам - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, номер картки фізичної особи - платника податків - НОМЕР_2, на користь товариства з обмеженою відповідальністю «УЛФ - Фінанс»:

1) заборгованість по лізинговим платежам за договором фінансового лізингу № 1646/07/13-В від 29 липня 2013 р. в загальному розмірі - 1 108 212 (один мільйон сто вісім тисяч двісті дванадцять) грн. 99 коп., з яких: - заборгованість зі сплати лізингових платежів - 847 974 (вісімсот сорок сім тисяч дев'ятсот сімдесят чотири) грн. 73 коп.; - пеня - 83 391 (вісімдесят три тисячі триста дев'яносто одна) грн. 93 коп.; - 3% річних за прострочення грошового зобов'язання в розмірі - 27 273 (двадцять сім тисяч двісті сімдесят три) грн. 83 коп.; - інфляційні втрати у розмірі - 149 572 (сто сорок дев'ять тисяч п'ятсот сімдесят дві) грн. 10 коп.;

2) витрати на вчинення виконавчого напису нотаріуса у розмірі - 3 500 (три тисячі п'ятсот) грн. 00 коп..

В решті позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, номер картки фізичної особи - платника податків - НОМЕР_2, на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «УЛФ - Фінанс», судовий збір у сумі - 34 940 (тридцять чотири тисячі дев'ятсот сорок) грн. 94 коп..

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: А. А. Калараш

С. О. Погорєлова