АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/3681/17Головуючий у 1-й інстанції Сливка Л.М.
Провадження № 22-ц/789/1017/17 Доповідач - Шевчук Г.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Міщій О. Я., Ткач З. Є.,

за участі секретаря - Шмигельська І.З.

представника ТДМУ - Борис Т.Т.

представника відповідачки ОСОБА_2

- ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою Державного вищого навчального закладу Тернопільського державного медичного університету імені І.Я. Горбачевського на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 11 липня 2017 року у справі за позовом Державного вищого закладу Тернопільського державного медичного університету імені І.Я. Горбачевського до ОСОБА_2 про стягнення коштів за навчання,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 11липня 2017 року у задоволенні позову Державного вищого навчального закладу Тернопільський державний медичний університет імені І.Я.Горбачевського Міністерства охорони здоров" до ОСОБА_2 про стягнення 87670,86 гривень витрат на навчання - відмовлено.

Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовнх вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обгрунтування вимог посилається на те, що спірні правовідносини виникли до того, як ст.52 ЗУ "Про освіту" була виключена, тому суд помилково прийшов до висновку, що на час звернення із позовом дана стаття була нечинна.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, зіславшись на викладені у ній доводи .

Відповідачка заперечила апеляційну скаргу, рішення суду вважає законним і обгрунтованим.

Заслухавши сторони, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до вимогст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову та керуючись принципами верховенства права, суд першої інстанції вірно виходив з того, що положення угоди, відповідно до якої передбачено відшкодування вартості навчання формувались відповідно до ст.52 ЗУ "Про освіту", яка була виключена із ЗУ "Про освіту" 01.07.2014 року , а тому вимоги про стягнення коштів за навчання до задоволення не підлягають.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Судом встановлено, що на підставі рішення приймальної комісії від 31 липня 2008 року наказом ректора Університету № 94 від 31 липня 2008 року відповідача ОСОБА_2 зараховано студентом першого курсу медичного факультету Університету.

1 вересня 2008 року між Університетом та Відповідачем укладено Угоду № 84 про підготовку фахівців з вищою освітою.

Згідно умов укладеної Угоди Відповідач зобов'язалася прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку.

На виконання умов укладеної Угоди згідно Протоколу засідання комісії з персонального розподілу спеціалістів, які закінчують Університет в червні 2014 року, від 16 січня 2014 року постановлено направити Відповідача як молодого спеціаліста 2014 року на роботу в Комунальну установу «Центр первинної медико-санітарної допомоги Слов'яносербського району Департаменту охорони здоров'я Луганської обласної державної адміністрації на посаду лікаря загальної практики - сімейного лікаря.

За клопотанням відповідача у зв'язку із ситуацією у Луганській області, відповідачу було погоджено зміну місця призначення роботи на посаду лікаря загальної практики - сімейного лікаря Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги .

Згідно наказу головного лікаря вказаної медичної установи № 245-к від 19 серпня 2014 року відповідача зараховано на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності «загальна практика- сімейна медицина» , у подальшому 29 серпня 2016 року відповідно до наказу № 265-к від 29 липня 2016 року, з 31 липня 2016 року - звільнено з посади лікаря-інтерна у зв'язку із закінченням інтернатури згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України .

Наказом ректора Університету №106-ДМ від 26 червня 2014 року на підставі результатів державних екзаменів і відповідно з рішенням Державної екзаменаційної комісії Відповідачу присвоєно кваліфікацію лікаря і видано диплом.

Проте, згідно інформації Департаменту охорони здоров'я Тернопільської обласної державної адміністрації після закінчення навчання в Університеті, в установлений строк - 01 серпня 2016 року відповідач не приступила до роботи за направленням на посаду загальної практики-сімейного лікаря Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги без поважних причин.

Відповідно до розрахунку фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2014 року вартість навчання Відповідача становить 76725,86 гривень.

Крім цього, згідно довідок про доходи № 07/5169 від 10 жовтня 2016 року року, виданою на ім'я відповідача, за період навчання в Університеті з вересня 2008 року по червень 2014 року їй було нараховано та виплачено стипендію в розмірі 10945 гривень.

Частиною 2статті 52 Закону України «Про освіту»(чинною на час вступу відповідача до університету) було передбачено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Однак, ця частина статті 52 була виключена із Закону України «Про освіту», у звязку із прийняттям Закону №1556-VII від 01.07.2014р. «Про вищу освіту».

Згідно статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, норма Закону, на яку посилається апелянт у позовній заяві, на час звернення із позовом до суду, була не чинна.

Пункт 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженогонаказом МОЗ України №367 від 25.12.1997р., згідно якого у разі, якщо випускника звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, суперечить статтям 43, 53 Конституції України тастатті 64 Закону України «Про вищу освіту»і, відповідно, не може бути застосований судом.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в ч.2 статті 52 Закону України «Про освіту» «Порядок встановлений Кабінетом Міністрів України» - це Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений наказом МОЗ України №367 від 25.12.1997р. Колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, наказ МОЗ України це не Постанова КМУ, тому не може ототожнюватись.

Безпідставним є посилання апелянта на невиконання відповідачем умов договору, і як наслідок, відповідальність за невиконання договірних зобов'язань.

Згідно Типової угоди №84 від 1 вересня 2008 року, відповідач зобов'язується прибути після закінчення вищого навчального закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів, вартість навчання в установленому порядку. Зміни та доповнення до цієї угоди вносяться шляхом підписання додаткових угод.

Тобто, умовами угоди передбачено відповідальність студента лише за відмову їхати за призначенням. Відповідач не відмовлявся їхати за призначенням (дана обставина позивачем не заперечується і підтверджена матеріалами справинакази про прийняття на роботу, переведення). За не відпрацювання студентом трьох років за направленням жодної відповідальності угодою не передбачено. Змін та доповнень до угоди не вносилось.

У заяві відповідача від 27 червня 2008 року до позивача про допуск до вступних екзаменів також йдеться лише про зобов'язання повернути затрачені державою кошти на навчання у випадку відмови від державного розподілу або неприбуття на місце роботи за розподілом.

Тому, положення Цивільного кодексу України, щодо відповідальності відповідача, у формі відшкодування вартості навчання, за невиконання договірних зобовязань не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Одними із загальних засад цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

З огляду на це з Типової угоди від 01 вересня 2008 року випливає, що Вищий заклад освіти зобов'язується забезпечити студентові місце працевлаштування в державному секторі народного господарства після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації.

Згідно статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Постановою КМ України від 31 травня 2017 року скасовано норми, щодо обов'язковості працевлаштування випускників вищих навчальних закладів.

В рішення Конституційного суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп-2004 у справі №1-33/2004, зазначається, що справедливість-одна з основаних засад права та є вирішальною у визначенні права, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Виходячи із засад справедливості колегія суддів прийшла до висновку, що стягнення коштів за навчання ставить в істотно не рівні права студентів, які закінчили навчальні заклади до прийняття Закону України № 1556-VІІ від 1 липня 2014 року і які продовжують навчання після прийняття цього Закону, а також порушують норму конституційного права на вільний вибір місця подальшої роботи осіб, які закінчили вищі навчальні заклади

Згідно статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до цього принципу, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Таким чином, судом першої інстанції вірно зроблені висновки, що апелянтом не доведено, що ОСОБА_2 порушила свої зобов'язання перед навчальним закладом.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги позивача, а тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315, 319, 324; 325 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу Тернопільського державного медичного університету імені І.Я. Горбачевського відхилити .

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 11 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Г.М. Шевчук