Справа № 2-4329/2009
Провадження № 6/263/168/2017
У Х В А Л А

10 серпня 2017 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі головуючого судді Хараджі Н.В., при секретарі Петровському Д.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі подання Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області про тимчасове обмеження виїзду за кордон громадянина ОСОБА_1,

В С Т А Н О В И В :

Центральний відділ державної виконавчої служби м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області звернувся до суду з поданням щодо обмеження виїзду за кордон ОСОБА_1. В обґрунтування вимог заявник зазначає, що на виконанні Центрального відділу ДВС ГТУЮ знаходиться виконавчий лист № 2-4329/09 від 03.08.2009 року, виданий Жовтневим районним судом м. Маріуполя, про стягнення з ОСОБА_1 27.08.1977 р/н на користь ОСОБА_2 аліменти 1/4 частина від доходу, заборгованість яких станом на 30.07.2017 становить 31608,00 грн. 23.09.2015 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копії якої направлено боржнику для виконання рекомендованним листом з повідомленням. Також було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно (арешт зареєстрований в державному реєстрі речових прав та реєстрі електронних заяв). Згідно відповіді з ПФУ та немає рахунків в банківських установах. Державним виконавцем був здійснений вихід за місцем проживання боржника, а саме: вул. Кірова, 231, але боржник двері не відчинив, про що складено акт державного виконавця. На даний час боржником рішення суду не виконується, боржник на виклик державного виконавця не зявився. Також, зі слів стягувача боржник регулярно виїжджає за кордон для отримання доходу.

Відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України, суд негайно розглядає подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Дослідивши матеріали, долучені до подання, суд приходить до висновку щодо відмови в задоволенні його, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на виконанні у Центральному відділі державної виконавчої служби м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області перебуває виконавче провадження № 48822038 з примусового виконання виконавчого листа № 2-4329/09 від 03.08.2009 року про стягнення з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2 аліментів в розмірі ? частини доходів відповідача.

Заборгованість станом на 31.07.2017 р. складає -31608,00 грн.

18.05.2017року державним виконавцем було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1.

Згідно відповіді з ПФУ та ДФС боржник не отримує дохід та немає рахунків в банківських установах.

Згідно акту державного виконавця від 02.06.2017 року був здійснений вихід за місцем проживання боржника, а саме: вул. Кірова, 231, але боржник двері не відчинив.

Вирішуючи дане подання, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, яка є основним законом України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Так, частинами 2-3 ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, який ратифіковано Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.73 р. встановлено, що кожна людина має право, покидати будь-яку країну, включаючи свою власну, і це право не може бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, та які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними у цьому пакті.

Частинами 2-3 ст. 2 Протоколу №.4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яку ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97 р. та який є невідємною частиною зазначеної Конвенції, встановлено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною, на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" - громадянин України може бути тимчасово обмежений у праві виїзду за кордон, якщо відносно нього діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання - до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках.

Однак, стаття 19 Закону України "Про державну прикордонну службу України" вказує, що обмеження права громадян на виїзд з України належить до виключної компетенції Адміністрації Державної прикордонної служби України, а пункт 8 цієї статті покладає на державну прикордонну службу України обов'язок запобігання і недопущення в'їзду в Україну або виїзду з України осіб, яким згідно з законодавством не дозволено в'їзд в Україну або яких тимчасово обмежено в праві виїзду з України.

Відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право в разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням.

Згідно з ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Наведені вище норми закону дають підстави для висновку, що суд має право встановити щодо боржника тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України лише за умови доведення та документального підтвердження факту ухилення боржника, який має паспорт для виїзду за кордон і з цією метою має намір та реальну можливість вибути за межі України, від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду чи іншого органу (посадової особи).

Відтак не надання державним виконавцем доказів того, що ним було вичерпано весь передбачений зазначеним Законом перелік заходів щодо примусового виконання судових рішень або всі вище перелічені заходи виявилися безрезультатними.

Застосування таких обмежень може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватися лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення, оскільки стосується гарантованого ст.33 Конституції України та ст.313 ЦК України особистого немайнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування, передчасне і безпідставне обмеження яких є неприпустимим.

Крім того, державним виконавцем не доведено належними та допустимими доказами, що ОСОБА_3 має намір вибути за межі України з метою ухилення від виконання зобовязань та має паспорт для виїзду за кордон, або номер та серія при його наявності, не вказано у який спосіб треба встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон, що є суворою умовою Адміністрації Державної прикордонної служби України при виконанні нею рішень суду про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника, та те, що саме виключний захід повинен бути застосований до боржника з метою стягнення з нього суми заборгованості по виконавчому провадженню.

Також подання не міститься відомостей щодо наявності у власності боржника транспортних засобів, доказів того, що перелічені постанови державного виконавця були йому спрямовані, та відповідно доказів злісного ухилення ОСОБА_1 від зобовязань щодо плати аліментів.

На підставі наведеного, суд вважає, що правові підстави для встановлення щодо ОСОБА_3 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відсутні, а подання державного виконавця є необґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 208-210, 377-1 ЦПК України, ст. 33 Конституції України, ч. 2-3 ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 2-3 ст. 2 Протоколу №.4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»,

У Х В А Л И В:

В задоволенні подання Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області про тимчасове обмеження виїзду за кордон громадянина ОСОБА_1 - відмовити.

Ухвалу суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судової ухвали, можуть подати апеляційну скаргу протягом п'яти днів з дня отримання її копії.

Суддя Н.В. Хараджа