Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" серпня 2017 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Мирошниченка Ю. М. , при секретарі Ткачук Г.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа регіональний сервісний центр в Донецькій області МВС України) про визнання права власності та поновлення державної реєстрації транспортного засобу,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що в 2005 році продав відповідачу належний йому автомобіль НОМЕР_1. Оформити правочин у встановленому законодавством порядку вирішили згодом. Однак, у звязку з ухиленням відповідача від укладання правочину, позивач був змушений анулювати реєстрацію автомобіля. Просив визнати право власності на спірний автомобіль за відповідачем та зобовязати регіональний сервісний центр в Донецькій області МВС України зареєструвати його за ОСОБА_2

Відповідач повністю визнав позов і не заперечував проти його задоволення. Підтвердив, що автомобіль купив у позивача за довіреністю й до цього часу ним користується.

Позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником автомобіля НОМЕР_2 (а.с.4).

Позивач ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 01.06.2005 року аванс за продаж автомобіля у сумі 10000 грн. (а.с.6), а 25.08.2005 року решту суми від продажу автомобіля, яка склала 15000 грн. (а.с. 7) і того ж дня передав відповідачу автомобіль.

12 березня 2012 року ОСОБА_1 зняв автомобіль з реєстрації у звязку з вибраковкою (а.с.23), однак 07 квітня 2016 року видав відповідачу нотаріальну посвідчену довіреністю на право користуватися та розпоряджатися зазначеним транспортним засобом.

За змістом ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України особа має право на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а отже відсутність спору про право виключає можливість його цивільно-правового захисту.

Вимога позивача про визнання права власності за відповідачем сама по собі свідчить про відсутність спору між сторонами щодо права власності на транспортний засіб.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі (п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. 638 ЦК України угода вважається укладеною, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 655 ЦК України).

За діючим на час виникнення спірних правовідносин законодавством угоди купівлі-продажу транспортних засобів мали здійснюватися відповідно до вимог Правил роздрібної торгівлі транспортними засобами і номерними агрегатами, які затверджені Наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України № 228 від 31 липня 2002 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20 серпня 2002 року за № 681/6969.

В матеріалах справи відсутній договір купівлі-продажу автомобіля, вчинений у письмовій формі, підписаний обома сторонами продавцем і покупцем, засвідчений підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, який би містив усі істотні умови, необхідні для чинності такого договору купівлі-продажу, перед відчуженням, передачею транспортний засіб, що перебував в експлуатації і зареєстрований в підрозділах ДАІ, повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ, як того вимагають норми ст. ст. 202, 203, 207, 208 п. 3, 328, 626, 638 ЦК України, п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року N 1388. Такі вимоги є суттєвими умовами при укладенні договору купівлі-продажу автомобіля і їх недотримання не дає підстав вважати, що такий правочин відбувся.

Довіреність, на відміну від договору, не є правовим оформленням переходу права власності на автомобіль. Видача довіреності на транспортний засіб, що був в експлуатації та має особливості цивільного обороту, без укладення договору купівлі-продажу не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності до особи, на імя якої таку довіреність видано.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті 16 визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Окрім того, вказаною нормою законодавець закріпив право особи захищати саме свої права, а не права інших осіб, які здійснюють свої цивільні права вільно, на власний розсуд (ст. 12 ЦК України).

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності (правова позиція ВСУ у справі № 6-318цс15).

Такі ж засади закріплені у п. п. 37 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5, де зазначено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Оскільки сторонами договір купівлі-продажу не було укладено у встановленому законодавством порядку, вимоги про визнання правочину дійсним сторонами не заявлялось, право власності у відповідача не виникло, правові підстави для обраного позивачем способу захисту у вигляді визнання за відповідачем права власності на спірний автомобіль за відсутності підстав, з якими закон пов'язує можливість застосування судом вказаного способу захисту цивільних прав та інтересів, відсутні, а тому вимога про визнання права власності, як і похідна вимога про зобовязання регіонального сервісного центру в Донецькій області МВС України зареєструвати автомобіль за відповідачем задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 3, 15, 16, 328, 392, 638 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа регіональний сервісний центр в Донецькій області МВС України) про визнання права власності та поновлення державної реєстрації транспортного засобу відмовити.

На рішення може бути подана апеляція до апеляційного суду Донецької області через Іллічівський райсуд м. Маріуполя протягом 10 днів з дня його проголошення.

З повним текстом рішення можна ознайомитись в канцелярії суду 11 серпня 2017 року.

Суддя: Ю. М. Мирошниченко