Провадження № 22ц/782/385/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2017 року, серпня місяця, 09-го дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі: головуючого судді Яреська А.В., суддів - Коновалової В.А., Коротенка Є.В., за участю секретаря: Подрябінкіна Я.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області у місті Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 травня 2017 року за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Просив суд встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у листопаді 2014 року з окупованої території Луганської області України, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України, зазначаючи у заяві про те, що встановлення вказаного юридичного факту породжуватиме виникнення його права на справедливу компенсацію з Російської Федерації.

Заяву було прийнято до розгляду і рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 травня 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення було відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив апеляційний суд скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10.05.2017 року, як незаконне та неправосудне, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, крім того просив суд апеляційної інстанції при апеляційному розгляді справи скасувати і ухвалу, що була винесена судом першої інстанції при розгляді справи по суті про залучення адміністрації Президента України до участі у справі в якості заінтересованої сторони.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Статтею 213 ЦПК України є передбаченим, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення факту, про який просить заявник не породжує для нього безпосередніх юридичних наслідків, адже можливість реалізації такого права існує незалежно від попереднього встановлення юридичного факту, тоді як факт збройної агресії та тимчасової окупації окремих районів Донецької та Луганської областей є загальновідомим фактом, адже він є підтвердженим як Верховною Радою, так і Президентом України під час здійснення ними своїх виключних законодавчих, виконавчих та інших повноважень.

Колегія суддів погоджується із висновками суду щодо наявності підстав для відмови у задоволенні вимог за заявою про встановлення факту, виходячи при цьому з наступного.

Так, у матеріалах справи є наявною копія паспорту громадянина України серії НОМЕР_1, виданого Брянківським МВ УМВС України в Луганській області 14.10.1999 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з якого вбачається що він був знятий з реєстрації місця проживання у м. Брянці Сєвєродонецьким МВ УДМС в Луганській області з 05.12.2005 року, був зареєстрований з 05.12.2015 року у м. Сєвєродонецьку (а.с. 114-15), з копії довідки № 919036940 від 24.04.2015 року про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради вбачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1, перемістився 01.11.2014 року з тимчасово окупованої території у м. Сєвєродонецьк за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 16). Отже, за таких обставин факт переміщення з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції є встановленим у передбаченому законодавством порядку, можливість реалізації права на отримання справедливої компенсації не є прямо пов'язаним із встановленням факту про встановлення якого просить заявник, можливість реалізації такого права існує незалежно від попереднього встановлення юридичного факту.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, адже за змістом правової позиції, викладеної у Рішенні Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 до юрисдикції Конституційного Суду України та судів загальної юрисдикції належить, відповідно до їх повноважень вирішення питань, які мають правовий (а не політичний) характер. За приписами частин другої, третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Зі змісту вказаних статей, а також роз'яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року № 5 вбачається, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; - встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Факт збройної агресії відносно України та тимчасової окупації окремих районів Донецької та Луганської областей Російською Федерацією є загальновідомим фактом на території України, адже такий факт підтверджений Верховною Радою України і Президентом України під час здійснення ними своїх виключних законодавчих, виконавчих та інших повноважень. Це підтверджується і системним аналізом норм матеріального права, а саме: Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII, Закону України «Про санкції» від 14 серпня 2014 року № 1644-VII, Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-XII, Постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17 березня 2015 року № 254-VIII, Постанови Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року № 337-VIII, Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» від 24 вересня 2015 року № 555/2015. За приписами частин другої, третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції. Зі змісту вказаних статей, а також роз'яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року № 5 вбачається, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; - встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

У апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні. Твердження у апеляції про те, що заявник мав на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, що обумовлює виникнення прав та обов'язків за цією Конвенцією, що юридичний факт, який він просив встановити має індивідуальний характер та стосується виключно її - висновки суду першої інстанції теж не спростовує, адже гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб встановлені Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», відповідно ст. 1 якого визначено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Положенням ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» встановлений правовий режим тимчасово окупованої території відповідно до якого на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. Правовий режим тимчасово окупованої території може бути визначено, змінено чи скасовано виключно законами України. За приписами норм ч. ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Щодо доводів апелянта про те, що юридичний факт має індивідуальний характер та стосується виключно інтересів заявника - то знов таки факт внутрішнього переміщення саме заявника підтверджується довідкою, що видана саме заявнику про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, цей факт є доведеним та підтвердженим належними та допустимими доказами - паспортом та довідкою.

Частиною 3 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» передбачено, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією (ч.6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території»). Відтак, зважаючи на зазначені положення чинного законодавства України - право на життя, безпеку та захист такого права, а також обов'язок держави захищати права громадян є, на думку суду, абсолютним як правом так і обов'язком та не може залежати від встановлення юридичного факту, підтвердження його наявності або відсутності. До того ж, тут колегія суддів бере до уваги і ті обставини, що Конвенція ООН про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року поширює свою дію на певну особу не виключно внаслідок наявності у цієї особи судового рішення про встановлення факту агресії іншої держави, як помилково вважає апелянт, а у зв'язку із тим, що дана особа підпадає під ознаки особи, передбачені ст. 4 Конвенції, яка перебуває під захистом цієї Конвенції.

Що ж до вимог про скасування судом апеляційної інстанції при апеляційному розгляді справи ухвали, що занесена в журнал судового засідання від 10.05.2017 року про залучення Адміністрації Президента України в якості заінтересованої сторони по справі - то зазначена ухвала не може бути предметом апеляційного розгляду, адже вирішення питання щодо визначення кола зацікавлених осіб на стадії розгляду справи по суті є компетенцією суду першої інстанції, і ця ухвала не порушує прав та законних інтересів апелянта, не вирішує питання щодо його прав чи обов'язків, не може впливати на висновки суду щодо рішення по справі по суті, є процесуальною ухвалою, що не підлягає оскарженню окремо від рішення. Оскільки ця ухвала оскаржена одночасно з судовим рішенням і доводи по ній викладені у тексті самої апеляції скарги на рішення - то, на думку колегії суддів, на цій стадії апеляційного розгляду є недоцільним вже застосовувати положення частини 2 статті 293 ЦПК.

Таким чином, порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи та є безумовними для скасування чи зміни рішення суду, у справі не встановлено. З огляду на наведене, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню. Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: