Провадження № 2/344/2124/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2017 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді Домбровської Г.В.,

при секретарі c/з ОСОБА_1,

за участю позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Івано-Франківського обласного державного обєднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся в червні 2016р. до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Івано-Франківського обласного державного обєднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості про поновлення на роботі на посаді економіста відділу матеріально-технічного забезпечення Івано-Франківського обласного державного обєднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості з 02.06.2016 року, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з 02.06.2016 року до дня поновлення в сумі не день позову 4645.11грн., за затримку виплати зарплати на 5 днів 761.5грн. та відшкодування моральної шкоди в сумі 2000грн.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Зокрема, позовні вимоги мотивовані тим, що позивача, на його думку, було незаконно звільнено з посади економіста відділу матеріально-технічного забезпечення на підставі пункту 7 статті 40 КЗпП України (у звязку з появою на роботі в нетверезому стані), оскільки, як зазначив позивача, в день звільнення 02 червня 2016 року він не вживав спиртних напоїв, що підтверджується відповідною наявною в матеріалах справи медичною довідкою. Крім того, обґрунтовуючи незаконність звільнення позивача з роботи, в судовому засіданні він посилався і на порушення відповідачем процедури звільнення позивача з посади на підставі пункту 7 статті 40 КЗпП України, зокрема, на факт не отримання попередньої згоди на звільнення від профспілкового комітету.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти позову та просила відмовити в його задоволенні з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов. Зокрема, звернуто увагу на те, що при звільненні позивача з посади на підставі пункту 7 статті 40 КЗпП України (у звязку з появою на роботі в нетверезому стані) роботодавцем було дотримано всіх вимог чинного трудового законодавства України.

А факт перебування ОСОБА_2 на роботі в нетверезому стані підтверджується складеним спеціально створеною за усною вказівкою керівника Актом про перебування на роботі в нетверезому стані та про відмову від проходження медичного обстеження на алкогольне спяніння.

Стосовно отримання згоди профспілкового органу на звільнення позивача з посади представник відповідача покликалася на те, що судовою практикою та, зокрема, розясненнями Верховного Суду України, передбачено можливість отримання згоди профспілкового органу вже після самого звільнення особи.

Допитані в судовому засіданні свідки, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які є колишніми працівниками Івано-Франківського обласного державного обєднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості та колегами по роботі позивача, а також особами, яких одночасно із позивачем було звільнено 02 червня 2016 року за появу на роботі в нетверезому стані, пояснили суду, що 02 червня 2016 року у позивача ОСОБА_2 було день народження і в обідню перерву в кабінеті позивача вказані особи (свідки), а також працівники ОСОБА_8 та ОСОБА_9 прийшли привітати щодо даної події та пообідати разом. Всі свідки повідомили суду про те, що під час вказаного святкування жоден з них не вживав спиртних напоїв, так як частина осіб є водіями та приїхали на роботу автомобілями (були за кермом), а інші особи не вживали алкоголю у звязку зі станом здоров'я. Свідки підтвердили також і той факт, що за окремим столиком в кабінеті дійсно знаходилися дві пляшки закоркованого спиртного, які було подаровано імениннику в якості подарунка на день народження. Свідки також вказали суду про те, що під час перебування в кабінеті членів комісії вони пропонували членам комісії пройти медичне обстеження з метою фіксації відсутності в організмі алкоголю, однак їм в цьому було відмовлено, а на самому підприємстві є особа медик яка також могла перевірити стан здоровя, але представник комісії відповів що цього робити комісія не вбачає необхідності, а таке спростування працівники будуть думати самі як зробити..

Сама представник відповідача яка є особою, яка була членом створеної усно комісії, за висновками та актами якої звільнено позивача, підтвердила суду викладені в акті про перебування на роботі в нетверезому стані обставини та, зокрема, що такий висновок комісія зробила,з візуального обстеження кабінету позивача.

Щодо причин складання 02 червня 2016 року двох однакових за змістом, однак різних за кількістю зафіксованих в акті осіб (а.с.8-9), то представник відповідача пояснила суду, що другий акт (щодо пяти осіб а не семи попередньо) переписувався за вказівкою керівника.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне.

ОСОБА_2, є ІНФОРМАЦІЯ_1, отже в день складання акту він дійсно був іменинником та працював на посаді економіста відділу матеріально-технічного забезпечення Івано-Франківського обласного державного обєднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості (а.с.5).

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 13 травня 1981 року працювала на різних посадах в Івано-Франківському обласному державному обєднанні спиртової та лікеро-горілчаної промисловості (а.с. 3).

Наказом Івано-Франківського обласного державного обєднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості №02-03/45 від 02 червня 2016 року «Про звільнення» (а.с.7) його звільнено з посади з 02 червня 2016 року на підставі пункту 7 статті 40 КЗпП України.

Вищевказаний наказ про звільнення позивач вважає незаконним та слід поновити позивача на попередній займаній ним посаді, сплативши середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також відшкодувати завдану незаконним звільненням моральну шкоду.

За загальним правилом будь-яке звільнення особи у трудових відносинах має бути обґрунтованим, тобто, мати чітко вказану підставу для звільнення, передбачену Кодексом законів про працю України.

Як зазначено в наказі Івано-Франківського обласного державного обєднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості №02-03/45 від 02 червня 2016 року «Про звільнення», підставою звільнення позивача за пунктом 7 статті 40 КЗПП України є факт розпивання спиртних напоїв та перебування його у нетверезому стані на робочому місці в приміщенні Івано-Франківського обласного державного обєднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості. Як зазначено в даному наказі, підставою для звільнення є: акт про перебування на роботі в нетверезому стані від 02 червня 2016 року; пояснююча записка. Крім того, у вищевказаному наказі зазначено про те, що ОСОБА_2 від проходження медичного огляду на стан алкогольного спяніння відмовився.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України. Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1). Статтею 5-1 Кодексу законів про працю України визначено гарантії забезпечення права громадян на працю.

Так, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (пункт 6 частини 1 статті 5-1 КЗпП).

Відповідно до статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Пунктом 7 частини 1 статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння.

Як зазначено в пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за п.7 ст. 40 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов'язки. Для працівника з ненормованим робочим днем час знаходження на роботі понад встановлену його загальну тривалість вважається робочим.

Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп'яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів (ст. 27 ЦПК), яким суд має дати відповідну оцінку.

В той же час, суд звертає увагу на те, що звільнення за появу на роботі в нетверезому стані є дисциплінарним стягненням і повинне здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень.

Так, відповідно до частини 1 статті 147 Кодексу законів про працю України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Статтею 149 Кодексу законів про працю України визначено порядок застосування дисциплінарних стягнень.

Згідно з частиною 1 статті 149 Кодексу законів про працю України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника (частина 3 статті 149 Кодексу законів про працю України).

Крім того, відповідно до частини 1 статті 43 Кодексу законів про працю України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника».

Так, як встановлено судом, 02 червня 2016 року комісією у складі помічника генерального директора з питань безпеки ОСОБА_10, начальника сторожової охорони ОСОБА_11, юрисконсульта відділу правового забезпечення ОСОБА_3 було складено Акт про перебування на роботі в нетверезому стані (а.с. 8), за змістом якого о 12 годині 50 хвилин 02 червня 2016 року начальник відділу кадрового забезпечення ОСОБА_5, інженер по кадрах 2 категорії ОСОБА_4, начальник відділу матеріально-технічного постачання ОСОБА_7, економіст 1 категорії ОСОБА_2, комірник матеріально-технічного складу ОСОБА_6, головний спеціаліст ЗЕД і ПВ ОСОБА_8, економіст 1 категорії ОСОБА_9 Розпивали спиртні напої та перебували на робочому місці у нетверезому стані в кабінеті відділу матеріально-технічного постачання Івано-Франківського ОДОСП. Даний факт представниками комісії зафіксовано відеозйомкою. Вищевказаний акт підписано членами комісії ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_3

Суд також звертає увагу на те, що в матеріалах справи міститься також аналогічний за змістом та датований тією ж датою Акт про перебування на роботі в нетверезому стані від 02 червня 2016 року (а.с. 9), в якому зафіксовано аналогічний факт перебування в нетверезому стані, однак не семи працівників (як в попередньому акті), а лише пяти працівників: начальника відділу кадрового забезпечення ОСОБА_5, інженера по кадрах 2 категорії ОСОБА_4, начальник відділу матеріально-технічного постачання ОСОБА_7, економіста 1 категорії ОСОБА_2, комірника матеріально-технічного складу ОСОБА_6 Вказаний акт також підписано членами комісії ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_3

Обґрунтованих пояснень з посиланням на норми чинного законодавства щодо причин складання однією і тією ж датою двох аналогічних за змістом, однак різних за кількістю зафіксованих в акті осіб, актів про перебування на роботі в нетверезому стані представником відповідача суду надано не було.

02 червня 2016 року помічником генерального директора з питань безпеки ОСОБА_10, начальником сторожової охорони ОСОБА_11, юрисконсультом відділу правового забезпечення ОСОБА_3 також було складено Акт про відмову від проходження обстеження на стан спяніння, складений о 13 годині 00 хвилин 02 червня 2016 року (а.с. 43), за змістом якого начальник відділу кадрового забезпечення ОСОБА_5, інженер по кадрах 2 категорії ОСОБА_4, начальник відділу матеріально-технічного постачання ОСОБА_7, економіст 1 категорії ОСОБА_2, комірник матеріально-технічного складу ОСОБА_6 відмовилися від проходження обстеження на стан спяніння. Вказаний акт підписано членами комісії ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_3

Суд звертає увагу на те, що вищевказані акти про перебування на роботі в нетверезому стані від 02 червня 2016 року (в двох їх неоднакових за змістом екземплярах), а також акт про відмову від проходження обстеження на стан спяніння підписано лише членами комісії, однак не підписано особами, щодо яких складено ці акти.

Крім того, в разі відмови зафіксованих в актах осіб від підписання цих актів, членами комісії не складено та не підписано відповідних актів про відмову від підписання актів про перебування на роботі в нетверезому стані та акті про відмову від проходження обстеження на стан спяніння.

Разом з тим, в судовому засіданні представником відповідача надано суду копію відео диску, який містить запис, здійснений з мобільного телефону члена комісії ОСОБА_10. Вказаний запис є тривалістю у 55 секунд та на ньому зафіксовано входження членів комісії до кабінету відділу матеріально-технічного постачання Івано-Франківського ОДОСП, в якому за столом знаходилися, за твердженнями представника відповідача, особи, зафіксовані у вищевказаних актах, але через низьку якість відео зйомки ініціалізувати даних осіб не видається суду за можливе.

Вищезазначені акти та відеодиск, на думку представника відповідача, є належними доказами перебування, зокрема, позивача в нетверезому стані на робочому місці, у звязку з чим його було звільнено на підставі пункту 7 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Однак, відповідно до статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 59 ЦПК України).

Пунктом 7 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено таку підставу для звільнення особи з роботи як, зокрема, появу на роботі в нетверезому стані.

Належним доказом появи особи на роботі в нетверезому стані можуть бути відповідні медичні висновки, а також інші докази, які повинні відповідати передбаченим статтями 58 та 59 ЦПК України правилам належності та допустимості.

Враховуючи в сукупності встановлені в ході розгляду даної цивільної справи обставини, зокрема, факт подвійного складання членами комісії 02 червня 2016 року акту про перебування на роботі в нетверезому стані від 02 червня 2016 року, не підписання даного акту особами, щодо яких його складено, та відсутність акту про відмову від такого підпису, відсутність акту про відмову від підпису акту про відмову від проходження обстеження на стан спяніння, суд критично сприймає дані докази та вважає, що вони не відповідають закріпленим процесуальним законом правилам належності та допустимості.

Крім того, суд звертає увагу на те, що в самому Наказі Івано-Франківського обласного державного обєднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості №02-03/45 від 02 червня 2016 року «Про звільнення» відсутнє посилання на Акт про відмову від проходження обстеження на стан спяніння від 02 червня 2016 року, як на підставу для звільнення Позивача, що ставить під сумнів належність даного доказу.

А з відео диску факт перебування позивача в нетверезому стані взагалі не вбачається, а пояснення свідків спростовують також разом з довідкою закладу охорони здоровя доводи відповідача. Отже, жодних інших належних доказів перебування ОСОБА_2 02 червня 2016 року на робочому місці в нетверезому стані представником відповідача суду не надано.

Суд також критично оцінює наданий представником відповідача акт про відмову від проходження обстеження на стан спяніння, оскільки, як вже було зазначено, його не було підписано позивачем (а відмова від підпису даного акту взагалі не зафіксована), а зі змісту наданого суду відео диску факту відмови всіх від проходження медичного обстеження (як і факту пропонування їй пройти таке обстеження) не вбачається.

Натомість, позивачем надано суду довідку Івано-Франківського обласного наркологічного диспансеру №27 від 02 червня 2016 року (19 год. 15 хв.) (а.с. 11), зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_2 поставлено діагноз «Спяніння немає». З пояснень вбачається те, що швидше працівники (7) не поїхали на мед.огляд так як вони це могли зробити в поза робочий час, що одразу і було зроблено, при чому що довідку видано пізніше як і результат проведених аналізів.

Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача в судовому засіданні на наведену в письмових запереченнях на позов таблицю виведення алкоголю з організму, як на підставу обґрунтування неналежності Довідки Івано-Франківського обласного наркологічного диспансеру №27 від 02 червня 2016 року, як доказу по справі, оскільки вказана таблиця не є нормативно-правовим актом, не має характеру експертного дослідження стосовно стану позивача, а є виключно довідковою інформацією, яка використовується в роботі осіб відповідних професій. При цьому, таке посилання на вказану таблицю по відношенню до позивача має характер виключно припушень, що суперечить вимогам чинного процесуального закону в контексті правил доказування.

На запитання суду представнику відповідача чому не використано посадову особу медика наявного на підприємстві, відповіді не отримано.

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що належні докази появи позивач на роботі 02 червня 2016 року в нетверезому стані (як і перебування протягом будь-якого робочого періоду 02 червня 2016 року в такому стані) в матеріалах справи відсутні, і представником відповідача таких доказів не надано, а тому судом відповідних обставин не встановлено.

Також відповідачем при звільненні позивача не дотримано вимог частини 1 статті 43 КЗпП України щодо отримання попередньої згоди первинної профспілкової організації, оскільки, як підтверджується матеріалами справи, таку згоду профспілки на звільнення було надано лише 13 червня 2016 року (а.с. 30-32). При цьому на встановлення судом обставин прибуття для пояснень на збори, то позивач зазначив що його не запрошували взагалі, що не заперечив відповідач.

Суд погоджується з поясненнями представника відповідача на можливість отримання такої згоди вже після звільнення особи в ході вирішення трудового спору в судовому порядку, про що безпосередньо вказує Верховний Суд України в пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», однак, звертає увагу на те, що в конкретних спірних трудових правовідносинах отримання згоди профспілкового органу вже після звільнення позивача з роботи є порушенням її трудових прав з огляду, перш за все, норми закону (пункт 7 статті 40 КЗпП України), за якою звільнено Позивача.

А тому вимоги позову про поновлення його на роботі, є обґрунтованим.

Відповідно до частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року.

У відповідності до вимог вищевказаного порядку, судом проведено розрахунок середнього заробітку ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу, починаючи з 02 червня 2016 року (день з якого звільнено позивача) та до часу винесення рішення суду.

Згідно поданих разом із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами доказів середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 складає 257,40 грн. Кількість днів вимушеного прогулу становить 116 днів (період з 02 червня 2016 року по 09 листопада 2016 року). Відтак, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача становить 29858,40 грн. (116днів вимушеного прогулу х 257,40 грн. середньоденної заробітної плати).

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, вимоги чинного законодавства, суд дійшов висновку про те, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 17666 грн. 80 коп. При цьому доводи позивача, що слід вирахувати таку виплату від календарних днів, а не робочих, є не вірними. Як і не підлягає до стягненню сума за затримку на 5 днів заробітної плати, у розмірі середнього заробітку, оскільки такий стягнуто як за вимушений прогул, тому подвійне нарахування такого законом не передбачено.

Стосовно позовної вимоги про стягнення на користь позивача відшкодування моральної шкоди в розмірі 2000,00 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 1 статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, а згідно частини 2 цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Абзацом 2 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями), визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи норму закону, за якою позивача звільнено з роботи (поява на роботі в нетверезому стані), а також, зокрема, висновок суду про незаконність такого звільнення, суд приходить до висновку про те, що позивачем доведено факт завдання йому моральної шкоди незаконним звільненням в розмірі 500,00 грн., а тому вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди з відповідача слід задовольнити частково.

Крім того, сам факт скасування наказу про звільнення, як незаконного, та поновлення позивача на посаді суд вважає однією із форм відшкодування завданої позивачу моральної шкоди.

Відтак, в задоволенні решти позовних вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

На підставі ст. ст. 5-1, 36, 40, 43, Кодексу законів про працю України, пунктів 15, 22, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст 58, 59, ч.4 ст. 60 ЦПК України, керуючись ст.ст. 209, 213- 215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на роботі на посаді економіста відділу матеріально-технічного забезпечення Івано-Франківського обласного державного обєднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості з 02.06.2016 року.

Стягнути з Івано-Франківського обласного державного обєднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості, м. Івано-Франківськ, вул.. Княгинин, 44, , на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 02.06.2016 року до дня ухвалення рішення суду в розмірі 29858,40 грн.

Стягнути з Івано-Франківського обласного державного обєднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості, м.Івано-Франківськ, вул.. Княгинин, 44, , на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, моральну шкоду в розмірі 500 (пятсот) гривень.

У задоволенні решти заявлених вимог відмовити.

Стягнути з Івано-Франківського обласного державного обєднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості, м.Івано-Франківськ, вул.. Княгинин, 44, , в спеціальний фонд Державного бюджету України з зарахуванням на рахунок 0002, отримувач коштів УДКСУ в м. Івано-Франківську Івано-Франківської обл., код за , банк отримувача ГУДКС України в Івано-Франківській області, код банку отримувача (МФО) 836014, код класифікації доходів бюджету 22030001, код ЄДРПОУ суду 02891693 - 551 грн. 20 коп. судового збору.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Домбровська Г.В.