АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4281/17
Категорія :договірні Доповідач - Швецова Л.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2017 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Швецової Л.А.,

суддів Котелевець А.В., Колтунової А.І.,

за участю секретаря Кучер Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу

за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м.Харкова від 26 листопада 2015 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_4, треті особи, що не заявляють самостійних вимог - ОСОБА_5, Київський районний відділ в м.Харкові Головного управління ДМС України в Харківській області, про виселення, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_4, треті особи-ОСОБА_5., Київський районний відділ в м.Харкові ГУДМС України в Харківській області про виселення.

В обґрунтування позову посилалось на те, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2015 року, з урахуванням внесених змін рішенням апеляційного суду Харківської області від 01 квітня 2015 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки - трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_5, визнано за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» право продати будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій (продажу іпотечного майна).

Враховуючи, що в зазначеній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_4, ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» просило виселити зазначених осіб на підставі ст. 109 ЖК УРСР та ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2015 року позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено.

Виселено ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 01 березня 2016 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ частково задоволено касаційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», рішення апеляційного суду Харківської області від 01 березня 216 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки судами попередніх інстанцій не було з'ясовано за які кошти було придбано квартиру, яку передано в іпотеку.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування скарги представник ОСОБА_1 посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, які мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що відповідачі належним чином не були повідомлені про виселення. Крім того, вони можуть бути виселені із спірного житла тільки з наданням іншого житлового приміщення.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню , виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира була придбана за рахунок кредитних коштів, а тому відповідно до ст. 109 ЖК УРСР та ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», які регулюють порядок виселення громадян із квартири, придбаної за кредитні кошти, вважав вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про виселення відповідачів законними та обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судовим розглядом встановлено, що 27 лютого 2007 року між ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 41/02-Ф, за умовами якого банк надав ОСОБА_5 кредит у розмірі 100 000 дол. США зі сплатою процентів в розмірі 11 % річних та строком користування до 27 лютого 2023 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 27 лютого 2007 року між банком та ОСОБА_5 було укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_5 передав в іпотеку банку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2015 року, з урахуванням внесених змін рішенням апеляційного суду Харківської області від 01 квітня 2015 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки - трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_5, визнано за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» право продати будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій (продажу іпотечного майна).

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15, від 02 березня 2016 року у справі № 6-3064цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 06 липня 2016 року у справі № 6-3173цс15.

Вимога позивача про виселення відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_4 із квартири (предмета іпотеки) є похідною від рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та відповідає положенням ст.ст. 33, 38, 39, 40 Закону України «Про іпотеку».

Посилання представника апелянта в судовому засіданні суду апеляційної інстанції на той факт, що спірна кватира придбана не за кредитні кошти та її вартість перевищує суму отриманого кредиту, судова колегія вважає безпідставним.

З матеріалів справи вбачається, що 21.02.2007р. ОСОБА_5 звернувся до банку з заявою про отримання кредиту, зазначивши мету кредиту - придбання квартири (а.с.23).

Відповідно до умов кредитного договору №41/02-ф від 27 лютого 2007 року укладеного між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_5 банк надавав позичальнику в тимчасове користування на Умовах забезпеченості, поворотності, кредитні ресурси в сумі 100 000 доларів США з оплатою по процентній ставці 11% річних. Видача за вказаним договором проводиться на підставі письмової заяви позичальника (а.с.195-203).

На виконання вказаного кредитного договору, між сторонами 27.02.2007р. було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого, ОСОБА_5 в іпотеку була передана квартира розташована за адресою АДРЕСА_1 та яка була придбана відповідачем 27.02.2007р.

На підставі вищевикладеного, судова колегія приходить до висновку, що спірна квартира придбана за кредитні кошти і тому відповідно до вимог ст..109 ЖК України та ст..40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців житлового приміщення проводиться без надання іншого житла.

Судова колегія вважає, що не є підставою для відмови в задоволенні позову відсутність належного повідомлення про необхідність виселення.

Зі змісту ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР, ч. 3 ст. 33, ч. ч. 1, 2 ст. 39, ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням ч. 2 ст. 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 09 вересня 2015 року у справі № 6-455цс15).

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, належним чином встановлені фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст..ст. 303, 304, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325, 327 ЦПК України , колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 26 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді