Справа № 466/7956/16 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/783/1593/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М, ОСОБА_2

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ТзДВ СК «Індіго» - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Індіго» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Індіго» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_4, третя особа Моторне (транспортне) страхове бюро України про стягнення 7679,65 грн. матеріальної шкоди та сплачений судовий збір в розмірі 1378,00 грн.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову ТзДВ Страхова компанія «Індіго» до ОСОБА_4, третя особа Моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування шкоди відмовлено за безпідставністю.

Рішення в апеляційному порядку оскаржило ТзДВ Страхова компанія «Індіго»,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про відмову в задоволенні позову на підставі п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обовязкове страхування циільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» який звільняє від обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, які мають статус учасника бойових дій в зоні АТО на момент керування ними транспортним засобом, оскільки на момент скоєння ДТП, 13.09.2014 року, ОСОБА_4 не мав статусу учасника бойових дій і у відповідності до п. 21.3 ст. 21 Закону України «Про обовязкове страхування циільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зобовязаний був мати страховий поліс. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ТзДВ «СК «Індіго» ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.09.2014 р. в м. Львові по вул. Кн.Ольги, 120, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Опель Астра», н.з. ВС 0079 АС, під керуванням ОСОБА_5 та автомобіля «Шевроле», н.з. ВС 1240 АІ, під керуванням ОСОБА_4.

30.09.2014р. постановою Шевченківського районного суду м. Львова ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні вищевказаної ДТП та накладено адмінстягнення у виді штрафу.

Оскільки між ОСОБА_5 та ТзДВ «Страхова компанія «Індіго», 22.10.2013р., був укладений договір страхування наземного транспорту № 206-00743-13, предметом якого є страхування автомобіля «Опель Астра», н.з. ВС 0079 АС, 15.09.2014 р. страхувальник звернувся до ТзДВ СК «Індіго» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування у звязку з дорожньо-транспортною подією, яка є страховим випадком відповідно до умов Договору страхування № 206-00743-13. І, яка 24.11.2014р. на підставі страхового акту № 17360/206 від 24.11.2014 р. та розрахунку суми страхового відшкодування до нього, виходячи із Звіту № 1604/14 від 28.10.2014 р., здійснила виплату страхового відшкодування на користь страхувальника, в розмірі 7679.65 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 775 від 24.11.2014 р.

Позовні вимоги ТзДВ «СК «Індіго» обґрунтовує ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України, згідно з якими до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно з п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», учасники бойових дій, які особисто керують належними їм транспортними засобами, звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

Копією посвідчення, виданого 25.01.2016 року командуванням високомобільних десантних військ Збройних Сил України підтверджується, що ОСОБА_4 є учасником бойових дій в зоні антитерористичної операції України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що відповідач ОСОБА_4 є учасником бойових дій в зоні антитерористичної операції України, суд першої інстанції не врахував доводів позивача, що на момент скоєння ДТП, яка сталася 13.09.2014 року, ОСОБА_4 не мав статусу учасника бойових дій, а тому у відповідності до п. 21.3 ст. 21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зобов»язаний був мати поліс обов»язкового страхування цивільно правовї відповідальності.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскільки посвідчення учасника бойових дій видано відповідачу 25 січня 2016 року, а позивач звернувся до суду з даним позовом 12.09.2016 р., тобто, на момент звернення ТзДВ СК «Індіго» до суду, відповідач мав статус учасника бойових дій, а відтак відшкодування збитків від вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди повинно проводити МТСБУ, у визначеному законом порядку, зважаючи на те, що ні на момент вчинення ДТП, ні на момент виплати ТзДВ «СК «Індіго» страхувальнику ОСОБА_5 страхового відшкодування, тобто, в момент виникнення у ТзДВ «СК «Індіго» права на стягнення з винної особи збитків, завданих виплатою страхового відшкодування, в момент виникнення спірних правовідносин, ОСОБА_4 не мав статусу учасника бойових дій,

На думку колегії суддів Мота Р.Д. не може бути звільнений від відповідальності за збитки, завдані ТзДВ «СК «Індіго» внаслідок ДТП, на підставі п. 13.1 ст. 13 Закону, оскільки на момент виникнення у позивача права на стягнення збитків ОСОБА_4 не мав статусу учасника бойових дій.

А відтак висновки суду першої інстанції про безпідставність позову є необґрунтованими та спростовуються вищенаведеним.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення:1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи неповне з»ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ТзДВ «СК «Індіго» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» 7679.65 грн. на відшкодування збитків від ДТП.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» 2893.80 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_2