Справа № 377/502/17 Головуючий у І інстанції Орел А. С.
Провадження № 22-ц/780/4327/17 Доповідач у 2 інстанції Лівінський С. В.
Категорія 57 17.10.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

17 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого Лівінського С.В.

суддів: Журби С.О.,

Сержанюка А.С.

за участю секретаря судового засідання Вергелес О.А.

розглянувши справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - відділ державної виконавчої служби Славутицького міського управління юстиції, про зняття арешту з майна за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Славутицького міського суду Київської області від 12 липня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2017 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача з вимогою зняти арешт з нерухомого майна та заборону на його відчуження - квартири за адресою: 07100, АДРЕСА_1, накладений постановою ВДВС Славутицького МУЮ.

В обґрунтування позову зазначали, що вони є співвласниками приватизованої квартири за адресою: АДРЕСА_1 в рівних частках. З метою розпорядитися квартирою вони звернулися до нотаріуса, який в ході перевірки документів встановив, що на неї накладено арешт постановою ВДВС Славутицького МУЮ відповідно до ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська №2-13002/09 від 23 жовтня 2009 року. При зверненні до ВДВС Славутицького МУЮ їм було рекомендовано звернутися до суду. Боргу по кредиту ОСОБА_3 не має, а ОСОБА_4 не є боржником, тому арешт належного їм майна обмежує реалізацію їх права власності.

Заочним рішенням Славутицького міського суду Київської області від 12 липня 2017 року позов задовольнено частково. Звільнено з-під арешту та знято заборону на відчуження 1/2 частки квартири за адресою: 07101, АДРЕСА_1, накладену постановою відділу державної виконавчої служби Славутицького міського управління юстиції, яка належить ОСОБА_4 У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

ОСОБА_3 з вказаним рішенням в частині відмови в позові не погодилась та подала апеляційну скаргу. Просила рішення скасувати в частині відмови у задоволені позовних вимог та винести в цій частині нове рішення про задоволення позову. Посилалася на порушення судом норм матеріального права, а саме судом не досліджено всіх наявних доказів та не перевірено всіх обставин справи.

ОСОБА_4, відповідач та третя особа рішення суду не оскаржили в судове засідання не з'явилися, про дату та час розгляду справи сповіщені, на підставі ч. 5 ст. 74 ЦПК України, належним чином, що відповідно до ч. 2 ст. 305 того ж Кодексу не перешкоджало розглядові справи.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення представника ОСОБА_3, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно закону.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає не повністю.

Ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволені позову ОСОБА_3 міський суд виходив з того, що питання скасування вжитих судом заходів забезпечення позову у цивільній справі вирішується судом, який вжив ці заходи.

Разом з тим, погодитись з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки судом залишено поза увагою, що ОСОБА_3 звернулася з позовною заявою, а не заявою про скасування заходів забезпечення позову.

Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями ст. ст. 316, 317, 321 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 319 ЦК України визначає що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз'яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до ст. 114 ч. 1 ЦПК України виключна підсудність спорів суду за місцем знаходження майна встановлена для всіх спорів, пов'язаних з нерухомістю, а не тільки спорів, предметом яких є визнання права власності чи права користування на нерухоме майно, визнання правочину з нерухомістю недійсним, звернення стягнення на нерухоме майно. За правилами виключної підсудності пред'являються позови і про стягнення орендної плати, про усунення від права спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини, якщо орендоване майно чи спадщина є нерухомим майном.

Статтею 3 Цивільного кодексу України встановлено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. ст. 57, 212 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, підтверджується матеріалами справи і сторонами не заперечується таке.

ОСОБА_4 і ОСОБА_3 на праві приватної спільної часткової власності у рівних частках належить нерухоме майно - квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2009 року (справа № 2-13002/09) задоволено заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до відповідача ОСОБА_3 про звернення стягнення. Накладено, зокрема, заборону на вчинення дій, спрямованих на відчуження в будь-який спосіб нерухомого майна, яке належить на праві власності ОСОБА_3

Постановою державного виконавця відділу ДВС Славутицького міського управління на виконання ухвали судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2009 року № 2-13002/09 накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_3, АДРЕСА_1 та внесено відомості про обтяження до Реєстру прав власності на нерухоме майно 17 грудня 2009 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2010 року у справі № 2-7535/2010 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення позов задоволено. Передано в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом вилучення у ОСОБА_3 належного їй на праві власності заставленого майна - легкового автомобіля марки LANDMARK, модель BQ6473G, 2007 р.в., тип: легковий універсал-В, № кузова/шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CNSLAU00150001 від 03 серпня 2007 року, в розмірі 123162 грн. 46 коп., що є еквівалентом 16077,81 дол. США, звернуто стягнення на предмет застави, а саме: вказаний автомобіль шляхом надання ПАТ КБ «ПриватБанк» права укладати від імені ОСОБА_3 договір купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, знявши автомобіль з обліку в органах ДАІ України, а також надання ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Заходи забезпечення позову, прийняті ухвалою від 23 жовтня 2009 року в частині накладення арешту на цей автомобіль, скасовано, в іншій частині ухвалу суду від 23 жовтня 2009 року залишено без змін.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 19 травня 2016 року у справі № 377/256/16-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, що набрало законної сили, у задоволенні позову відмовлено.

Згідно з повідомленням Славутицького міського відділу державної виконавчої служби від 25 липня 2017 року виконавче провадження відкрите на підставі ухвали від 23 жовтня 2009 року № 2-13002/09 виданої Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська через фактичне виконання судового рішення закінчене.

Наведені норми права і обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи місцевим судом залишені поза увагою, тому рішення суду підлягає скасуванню на підставі п. 4) ч. 1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про задоволення позову та звільнення з-під арешту та зняття заборони на відчуження 1/2 частки спірної квартири, накладеного 17 грудня 2009 року відповідно до постанови відділу державної виконавчої служби Славутицького міського управління юстиції на виконання ухвали Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 23 жовтня 2009 року. В решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 209, ст. ст. 218, 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4) ч.1 ст. 309 ст. ст. 313 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Славутицького міського суду Київської області від 12 липня 2017 року в частині відмови у позові скасувати.

Ухвалити по справі в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_3 задовольнити.

Звільнити з-під арешту та зняти заборону на відчуження 1/2 частки квартири за адресою: 07101, АДРЕСА_1, накладений 17 грудня 2009 року відповідно до постанови відділу державної виконавчої служби Славутицького міського управління юстиції на виконання ухвали Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 23 жовтня 2009 року, яка належить ОСОБА_3.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий С.В. Лівінський

судді: С.О. Журба

А.С. Сержанюк