АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 березня 2017 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ДСМ.» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «ДСМ.» (далі ТОВ «ДСМ.») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, мотивуючи тим, що вони з 12 травня 2012 року є правонаступниками частини прав та обовязків ВАТ «Дніпробудмеханізація», в тому числі нерухомого майна, розташованого у АДРЕСА_1, площею 1070,5 кв.м, в тому числі корисною площею 540,10 кв.м.

Вказували, що відповідно до листа від 26 травня 2010 року генерального директора ТОВ КФ «Фінансовий адвокат» ОСОБА_4 та додаткової угоди №2 від 30 травня 2013 року до договору про спільне утримання та експлуатацію будинку від 27 березня 2002 року по АДРЕСА_1 та прилеглої території, ОСОБА_2 з 01 липня 2010 року, у звязку зі зміною власника приміщення по АДРЕСА_1 (корисною площею 260,30 кв.м, що складає 14,3% від загальної корисної площі обєкту нерухомості), є стороною договору, пунктом 2.3 якого передбачено, що для забезпечення нормального функціонування нерухомого майна та прилеглої території, сторони несуть спільно витрати, повязані з утриманням обслуговуючого персоналу.

Зазначали, що за період з 01 листопада 2013 року по 30 квітня 2016 року у ОСОБА_2 виникла перед ними заборгованість у розмірі 93.681 грн.90 коп. у звязку з понесеними ТОВ «ДСМ.» одноособовими витратами на щомісячне утримання обслуговуючого персоналу адміністративної будівлі у АДРЕСА_1

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 повинна спільно з ними нести витрати на утримання будинку та прилеглої території, чого протягом двох років вона не робить, мирним шляхом вирішити виниклий спір відмовляється, а тому просили суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь товариства грошові кошти у розмірі 128.753 грн.97 коп., з яких основну суму боргу у розмірі 93.681 грн.90 коп., 3% річних 3.587 грн.79 коп. та інфляційні втрати 31.484 грн.28 коп.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 березня 2017 року позовні вимоги ТОВ «ДСМ.» задоволені у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «ДСМ.» залишити без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, котрим суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, прийняте на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції ї ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25 травня 2009 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належать нежитлові приміщення: у підвалі поз.12, на третьому поверсі поз.60,61,61а,62,6769,69а,70,72,72а,73, на четвертому поверсі поз.90,91,94,96,97,97а,101,101а у будівлі літ.А-4, що розташовані у АДРЕСА_1 (а.с.1718).

27 березня 2002 року між ВАТ «Дніпробудмеханізація», в особі голови правління ОСОБА_5, та ТОВ фірма «Будпроект», в особі генерального директора ОСОБА_4, було укладено договір про спільне утримання та експлуатацію будинку від 27 березня 2002 року по АДРЕСА_1 та прилеглої території (а.с.8).

ТОВ «ДСМ.» з 12 травня 2012 року є правонаступником частини прав та обовязків ВАТ «Дніпробудмеханізація», в тому числі нерухомого майна у АДРЕСА_1, площею 1070,5 кв.м, корисна площа 540,10 кв.м (а.с.912).

Відповідно до листа від 26 травня 2010 року генерального директора ТОВ КФ «Фінансовий адвокат» ОСОБА_4 та додаткової угоди №2 від 30 травня 2013 року до договору про спільне утримання та експлуатацію будинку від 27 березня 2002 року по АДРЕСА_1 та прилеглої території, ОСОБА_2 з 01 липня 2010 року у звязку зі зміною власника приміщення по АДРЕСА_1 (корисною площею 260,30 кв.м, що складає 14,3% від загальної корисної площі обєкту нерухомості), є стороною договору (а.с.15-16).

Пунктом 2.3 договору від 27 березня 2002 року передбачено, що для забезпечення нормального функціонування нерухомого майна та прилеглої території, сторони спільно несуть витрати, повязані з утриманням обслуговуючого персоналу. Витрати встановлюються погодженою сторонами калькуляцією витрат.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач повинна була нести спільні з ТОВ «ДСМ.» витрати на утримання будинку та прилеглої території, чого два з половиною роки не робила взагалі та дійшов висновку про наявність вини відповідача у порушенні виконання зобовязань за укладеним між сторонами договором про спільне утримання будинку та прилеглої території.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст.360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Власність зобов'язує (ч.4 ст.319 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.2 ст.639 ЦК України якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами факт належності ОСОБА_2 нежитлових приміщень у підвалі поз.12, на третьому поверсі поз.60,61,61а,62,6769,69а,70,72,72а,73, на четвертому поверсі поз.90,91,94,96, 97,97а,101,101а у будівлі літ.А-4, що розташовані у АДРЕСА_1

Також сторонами визнається факт існування договору про спільне утримання та експлуатацію будинку від 27 березня 2002 року по АДРЕСА_1 та прилеглої території, який було укладено між ВАТ «Дніпробудмеханізація» та ТОВ фірма «Будпроект».

Пунктом 2.3 вказаного вище договору було визначено, що для забезпечення нормального функціонування нерухомого майна та прилеглої території, сторони спільно несуть витрати, повязані з утриманням обслуговуючого персоналу. Витрати встановлюються погодженою сторонами калькуляцією витрат.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обовязковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.10 ЦПК України.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст.11 ЦК України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27,46 ЦПК України).

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України).

За способом утворення докази поділяються на первинні (відомості про факти одержують із першоджерела - з оригіналу документа, від свідка-очевидця і т.п.) і похідні (відомості про факти одержують із джерела, що відтворює інший доказ, - з копії документа).

За відношенням до шуканого факту докази поділяються на прямі (прямо вказують на наявність або відсутність шуканого факту) і непрямі (дозволяють зробити припускаємий висновок про шуканий факт).

ВАТ «Дніпробудмеханізація» було реорганізоване шляхом поділу на 5 товариств, одним з яких є позивач ТОВ «ДСМ.» (а.с.25-34).

Колегія суддів звертає увагу на те, що з заявлених ТОВ «ДСМ.» вимог та розрахунку цих вимог вбачається, що позивачем у суму, яку він просить стягнути з відповідача, були включені витрати не лише на обслуговуючий персонал, а й витрати на бухгалтера, директора, провідного інженера (а.с.4-5,21-22).

Крім того, всупереч умовам договору відсутня калькуляція витрат погоджена сторонами.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог у звязку з їх недоведеністю, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасування з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з ТОВ «ДСМ.» на користь ОСОБА_2 слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2.124 грн.44 коп.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 березня 2017 року скасувати.

В задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «ДСМ.» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ДСМ.» на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 2.124 грн.44 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.