У Х В А Л А

09 серпня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Охрімчук Л.І.,Сімоненко В.М.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд судових рішень у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - Третя Одеська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків його недійсності,

встановила:

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування від 16 березня 2009 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідчений Третьою Одеською держаною нотаріальною конторою за № 4-518. Застосовано, як наслідок недійсності договору дарування від 16 березня 2009 року, реституцію, та повернуто у власність ОСОБА_5 будинок з надвірними спорудами під АДРЕСА_1, та складається в цілому з одного кам'яного житлового будинку під літерою «А», житловою площею 27,5 кв.м., та надвірних споруд під літерами: «Б» - літня кухня, «В» - сарай, «Г» -вбиральня, «Д» - сарай, № 1-2 - огорожа, І - мостіння, ІІ - цистерна.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме 203, 215, 229, 717 ЦК України та 261 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із наявності підстав, передбачених нормами матеріального права, для визнання недійсним оспорюваного договору дарування, враховуючи похилий вік позивача та потребу у зв'язку з цим у сторонній допомозі, наявність у позивача вказаного житла як єдиного та продовження проживання в даному житловому будинку після укладення договору дарування. Доведеним є факт неправильного сприйняття позивачем істотних умов угоди, зокрема, щодо юридичної природи правочину, прав та обов'язків сторін за цим договором, оскільки позивач вважала такий правочин довіреністю для постановки відповідача на реєстраційний облік, що вплинуло на її волевиявлення. Крім того, суди спростували доводи відповідача щодо пропущення позивачем строку позовної давності, оскільки позивачка довела той факт, що їй не було свідомо відомо про порушення її прав і що вона про порушення свого права дізналася лише у серпні 2015 року.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України:

- від 27 квітня 2016 року суд виходив з того, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

-від 16 листопада 2016 року суд виходив із того, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Надані для порівняння постанови Верховного Суду України не слугують прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - Третя Одеська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків його недійсності за заявою ОСОБА_4 про перегляд судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко