Ухвала

іменем україни

10 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Коротуна В.М., Завгородньої І.М., ПоповичО.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Запорізької місцевої прокуратури № 1 в інтересах малолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Гедікова Ганна Ігорівна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Яна Станіславівна, про визнання довіреності, договору дарування недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності в порядку спадкування за законом, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2016 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року Запорізька місцева прокуратура № 1 в інтересах малолітньої ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Гедікова Г.І., приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С., про визнання довіреності, договору дарування недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності в порядку спадкування за законом.

На обґрунтування вимог прокурор посилався на те, що в ході вивчення матеріалів кримінального провадження № 0002987, розпочатого Жовтневим РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області від 10 жовтня 2014 року за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, прокуратурою було встановлено порушення житлових та майнових прав неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зазначав, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним об'єднанням Бердянської міської ради на підставі розпорядження вказаної місцевої ради № 5823 від 29 листопада 1995 року, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_4, на праві спільної сумісної власності належить 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 Проте малолітньої ОСОБА_4 частки у праві спільної сумісної власності на квартиру в свідоцтві не визначені.

Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_10, який заповіту не залишив. До складу спадкового майна після померлого входить частка у праві спільної сумісної власності на 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 яка за положеннями ст. 372 ЦК України є рівною для кожного із співвласників, і тому спадщина відкрилася на 2/15 частини вказаного житлового будинку. Спадкоємцями першої черги за законом після померлого ОСОБА_10 є його малолітня донька ОСОБА_4 та мати ОСОБА_11, які прийняли спадщину. За заявою законного представника малолітньої ОСОБА_4 - ОСОБА_13 30 жовтня 2013 року Бердянською державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа № 539/2013, проте 22 травня 2014 року державним нотаріусом відмовлено в оформленні свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки спадкова частина будинку знаходиться у спільній сумісній власності, співвласниця ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_6, співвласниця ОСОБА_11 не з'явилася до нотаріальної контори, що унеможливило визначення часток у спільній сумісній власності та з'ясування питання пре відсутність іншої домовленості між співвласниками. Зважаючи на зазначені обставини, малолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, як донька спадкодавця, з моменту відкриття спадщини після смерті батька ОСОБА_10 вважається такою, що прийняла спадщину у вигляді 1/15 частини квартири АДРЕСА_1. А також спадщину після смерті сина ОСОБА_10 у вигляді 1/15 частини прийняла його матір ОСОБА_11, яка на момент відкриття спадщини була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, яка була її постійним місцем мешкання, та із заявою про відмову від прийняття спадщини вона не зверталася.

ІНФОРМАЦІЯ_6 померла ОСОБА_12, яка постійно проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1. Після смерті якої спадщина відкрилася на 2/15 частини житлового будинку АДРЕСА_1, яку прийняла її дочка ОСОБА_11

ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_11 померла, після якої спадщина відкрилася з урахуванням часток, які вона успадкувала після сина та матері, на 5/15 частин будинку АДРЕСА_1: 2/15 - власна частка у праві спільної власності, 1/15 частка - успадкована після смерті ОСОБА_10 та 2/15 частки - після смерті ОСОБА_12 Спадкоємицею першої черги після смерті ОСОБА_11 за правом представлення є її онука - малолітня ОСОБА_4, яка відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 1268 ЦК України, вважається такою, що прийняла спадщину у вигляді 5/15 частини житлового будинку АДРЕСА_1, що з урахуванням 1/15 частки в порядку спадкування після батька, складає 2/5 частини або всю квартиру № 3 за вказаною адресою.

28 травня 2015 року після померлої ОСОБА_11 за заявою спадкоємиці за законом малолітньої ОСОБА_4, від імені якої діє мати ОСОБА_13, Бердянською державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа № 330/2015. Проте, 19 січня 2010 року постановою державного нотаріуса Бердянської державної нотаріальної контори Головного управління юстиції у Запорізькій області Тищук Н.Ю. відмовлено в оформленні свідоцтва про право на спадщину за законом на ім'я малолітньої ОСОБА_4, оскільки було встановлено, що право власності на цю частку в будинку зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі договору дарування.

В ході розслідування у кримінальному провадженні було встановлено, що 09 серпня 2014 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гедіковою Г.І. оформлено та нотаріально посвідчено в реєстрі нотаріальних дій за № 700 договір дарування нерухомості - 2/5 частини будинку АДРЕСА_1, який було укладено між ОСОБА_7, діючим на підставі довіреності від 07 серпня 2014 року від імені ОСОБА_11, як дарувальником та обдарованою особою ОСОБА_5

01 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гедіковою Г.І. оформлено та нотаріально посвідчено в реєстрі нотаріальних дій за № 895 договір дарування нерухомості - квартири АДРЕСА_1, який було укладено між ОСОБА_15 як дарувальником та обдарованою особою ОСОБА_6, за яким згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 грудня 2014 року № 31136428 на теперішній час зареєстровано право власності на 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1.

Враховуючи викладене, позивач просив: визнати недійсною довіреність від 07 серпня 2014 року; визнати недійсним договір-дарування від 09 серпня 2014 року; витребувати 2/15 частини житлового будинку на користь малолітньої ОСОБА_4 як спадкоємиці, яка повністю успадкувала всю цю частку, з чужого незаконного володіння ОСОБА_6, та визнати за ОСОБА_4 право власності на 2/5 частини спірного житлового будинку.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2016 року позов Запорізької місцевої прокуратури № 1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування 2/5 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7, який діяв від імені ОСОБА_11 на підставі довіреності від 07 серпня 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корпієнко Я.С., реєстровий № 1375, та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гедіковою Г.Г. 09 серпня 2014 року, зареєстрований в реєстрі за № 700.

Витребувано на користь малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, 2/5 частини житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, з чужого незаконного володіння ОСОБА_6

Визнано за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 2/5 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 та після смерті баби - ОСОБА_11, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7

У частині позову щодо визнання недійсною довіреності - відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2016 року рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2016 року змінено, виключено з його мотивувальної частини посилання суду на порушення приватним нотаріусом Гедіковою Г.І. вимог законодавства при посвідченні договору дарування від 09 серпня 2014 року № 700, між ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_11 та ОСОБА_18

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення у справі, суди попередніх інстанцій, правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, дійшли обґрунтованого висновку про те, що перший договір дарування від 09 серпня 2014 року вчинено на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29 листопада 1995 року, яке містить відомості про право власності ОСОБА_11 на 2/5 частки спірного житлового будинку в порядку приватизації, які не відповідають дійсності, в той час як за оригіналом свідоцтва про право власності ця частина будинку є спільною сумісною власністю ОСОБА_11, ОСОБА_10 та ОСОБА_12, цей договір порушує права малолітньої ОСОБА_4 щодо права на успадкування нею частки після смерті батька, а також договір було вчинено з порушенням вимог ст. 369 ЦК України щодо відсутності згоди законного представника малолітньої ОСОБА_4 - ОСОБА_13 як співвласниці у спільному сумісному майні. Також суди правильно вважали, що, оскільки ОСОБА_11 за життя не мала права на відчуження 2/5 часток, такий правочин відбувся з порушенням закону, а теперішній власник ОСОБА_6 набув цю нерухомість безпідставно, тому, зважаючи на те, що малолітня ОСОБА_4 успадкувала після смерті батька та баби 2/5 частини у житловому будинку, то ця частина обґрунтовано підлягає витребуванню у ОСОБА_6 на користь малолітньої спадкоємиці, та визнанню за нею права власності на це майно.

Також судом апеляційної інстанції зроблено правильний висновок про те, що з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції підлягає виключенню посилання суду на порушення приватним нотаріусом ГедіковоюГ.І. вимог законодавства при посвідченні договору дарування від 09 серпня 2014 року № 700, між ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_11 та ОСОБА_18, оскільки суд першої інстанції вийшов за межі позову, в якому взагалі не зазначалось про порушення нотаріусом Гедіковою Г.І. законодавства при посвідченні договору дарування.

Рішення суду першої інстанції в частині позову про визнання довіреності від 07 серпня 2014 року, наданої ОСОБА_11 ОСОБА_7, недійсною, в апеляційному порядку не оскаржувалось, а тому в касаційному порядку не переглядається (ст. 335 ЦПК України).

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2016 року у незміненій частині та рішення апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Коротун

І.М.Завгородня

О.В.Попович