Єдиний унікальний номер 243/6566/17 Номер провадження 22-ц/775/1832/2017
Головуючий у 1 інстанції Хаустова Т.А.
Доповідач Санікова О.С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Санікової О.С.

суддів: Будулуци М.С., Канурної О.Д.

за участю секретаря Глушко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 21 вересня 2017 року,

в с т а н о в и в :

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 21 вересня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовлено за відсутністю підстав.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи; апелянт вважає, що при розгляді даного спору залучення в якості третьої особи органу опіки та піклування є необов'язковим; апелянт зазначає, що між ним і відповідачкою немає ніякого спору відносно місця проживання дитини, оскільки це питання вони вирішили за обопільною згодою і дитина залишилась проживати з матір'ю, відповідачка по справі разом з дитиною фактично не проживає в його будинку з січня 2014 року і по наступний час, а проживають у Харківській області у будинку, який належить відповідачці на праві власності, тому вважає, що права дитини не порушені, але суд першої інстанції цих обставин не перевірив; апелянт вважає невірним посилання суду першої інстанції на те, що він вигнав відповідачку і визнання фіктивним акту обстеження його будинку; апелянт також вважає, що суд не дав ніякої юридичної оцінки показанням свідків; на обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається, як на судову практику, на постанову судової палати з цивільних справ Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач і його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Відповідачка і її представник заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу від 23 серпня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Соловар В.І., зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 3500, належить житловий будинок АДРЕСА_1.

Згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_1 є батьком, а ОСОБА_2 - матір'ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 травня 2013 року, який було розірвано на підставі рішення Борівського районного суду Харківської області від 06 липня 2017 року. Неповнолітня дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 залишена на виховання матері - ОСОБА_2. Рішення набуло законної сили 17 липня 2017 року.

Згідно домової книги для прописки громадян, що проживають у АДРЕСА_1 у зазначеному будинку зареєстровані: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судом також встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 постійно, з 05 липня 2013 проживає в будинку позивача, вселилася туди як член сім»ї на правах дружини, набула право користування житловим приміщенням та зареєструвала своє місце проживання в установленому законом порядку.

Малолітня дитина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно, з 07 серпня 2013 року проживає у будинку позивача, вселилася туди, як член сім»ї на правах дочки, набула право користування житловим приміщенням та було зареєстровано її місце проживання в установленому законом порядку.

Згідно акту № 49 від 24 липня 2017 року, складеного Комітетом мікрорайону «Северний» ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, за адресою: АДРЕСА_1, не мешкають з 2014 року, їх особистих речей у будинку немає.

Згідно висновку органу опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області з посиланням на ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», статтю 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та рішення Комісії з питань захисту прав дитини від 13 вересня 2017 року дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 не може бути позбавлена права користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) в даному випадку не позбавляє відповідача, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини, права користування займаним приміщенням, оскільки в даному будинку зберігаються речі відповідачки, а її з дитиною відсутність у спірному житловому приміщенні викликана поважними причинами, оскільки позивач забрав у неї ключі, чим перешкоджав користуватися будинком.

Такі висновки суду є правильними.

Згідно з положеннями ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 328 цього Кодексу та ст. 150 ЖК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім»ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члені сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

За змістом ч.4 ст. 156 ЖК України до членів сім»ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, зокрема, його дружина, діти і батьки. Членами сім»ї власника будинку (квартири) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником будинку (квартири) і ведуть з ним спільне господарство.

При цьому сам факт припинення сімейних відносин з власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його сім»ї права користуватися займаним приміщенням.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції всебічно, повно з»ясував всі фактичні обставини, об'єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і дішов обгрунтованого висновку, що з моменту реєстрації у відповідача ОСОБА_2 та малолітньої ОСОБА_3 виникло право користування чужим майном (сервітут), а саме будинком позивача, який належить йому на праві власності, проте відповідачка з дитиною не проживають у будинку з поважних причи. При цьому судом правильно застосовано до даних правовідносин положення частини першої статті 405 ЦК України, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім»ї та статті 156 ЖК УРСР, відповідно до якої члени сім»ї власника жилого будинку ( квартири), які проживають разом із ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Так, судом першої інстанції досліджені письмові докази, а саме: домова книга для прописки громадян, що проживають у АДРЕСА_1, з якої вбачається, що у зазначеному будинку зареєстровані: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1; акт № 49 від 24 липня 2017 року, складений Комітетом мікрорайону «Северний», з якого вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, за адресою: АДРЕСА_1, не мешкають з 2014 року, їх особистих речей у будинку немає; висновок органу опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області, відповідно до якого дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 не може бути позбавлена права користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1.

Судом також допитані свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Зазначеним письмовим доказам та поясненням свідків судом першої інстанції дана належна правова оцінка і у апеляційного суду немає підстав вважати її неправильною.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Надані сторонами до апеляційного суду документи, а саме: відповіді Слов'янського відділу поліції ГУНП у Донецькій області від 10.032016 року, 17.03.2016 року, 20.04.2016 року, 24.02.2016 року, 11.08.2017 року, 27.09.2017 року на заяви ОСОБА_2 про прийняття заходів до ОСОБА_1 з приводу його протиправних дій, а також акт обстеження побутових умов ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2, опис майна у будинку в місті Слов»янську свідчать про те, що між сторонами існують неприязні відносини, у зв»язку з чим позивачка з дитиною вимушена періодично проживати у будинку, який належить їй на праві власності. Як пояснила у судовому засіданні відповідачка така ситуація існує з березня 2014 року у зв'язку із зловживанням позивачем спиртними напоями внаслідок чого між ними відбуваються скандали і він виганяє її із будинку.

Позивач у судовому засідання апеляційного суду пояснив, що дійсно відповідачка з дитиною пішла від нього у 2014 році, але з невідомих йому причин і проживає з дочкою у будинку, розташованому у АДРЕСА_2; він декілька разів приїздив до них, просив повернутися і жити однією сімєю; відповідачка поверталася до нього, але потім знову уїжджала.

Отже, ніяких нових обставин, які б давали підстави для проведення апеляційним судом переоцінки доказів, зробленої судом першої інстанції, доводи апеляційної скарги, а також документи, надані в апеляційному суді, не містять. Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка з дитиною з січня 2014 року постійно проживає у належному їй на праві власності будинку АДРЕСА_2 є безпідставними, оскільки проживання відповідачки з дитиною в ньому є вимушеним і проживає вона там не постійно; крім того, наявність у відповідачки на праві власності будинку не має правового значення для вирішення спору про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Є також безпідставним посилання позивача на постанову Верховного Суду України від 15 травня 2017 року, оскільки у даній справі та у справі, за результатами розгляду якої ухвалено нанадане для порівняння судове рішення, встановлені різні фактичні обставини.

Отже доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст.303-304, 307, 308, 314 ч.1, 315 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 21 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до касаційного суду протягом двадцяти днів після набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Судді: