Справа № 359/3769/16-ц Головуючий у І інстанції Борець Є. О.
Провадження № 22-ц/780/1393/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1.
Категорія 19 13.04.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

13 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

за участю секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок, -

встановила:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 28 листопада 2014 року він уклав із своєю двоюрідною сестрою ОСОБА_2 чотири договори купівлі-продажу, за якими відчужив у власність ОСОБА_2 нерухоме майно, а саме: житловий будинок по вулиці Береговій, 4 в с. Вишеньки Бориспільського району Київської області; земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером :01:015:0164 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; дві земельні ділянки площею 0,1087 га з кадастровим номером :01:018:00 32 та площею0,1312 га з кадастровим номером :01:015:0183 із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовані в с. Вишеньки Бориспільського району Київської області.

Також позивач зазначав, що з ОСОБА_2 домовлявся щодо укладання договору довічного утримання і був впевнений, що підписав саме договір довічного утримання.

Перед підписанням договору відповідачка обіцяла доглядати, годувати, відправити на оздоровлення до санаторію.

Крім того, позивач у позові зазначав, що після укладення договорів він продовжував проживати у відчуженому будинку та оплачувати вартість житлово-комунальних послуг. ОСОБА_2 скористалась його душевним болем через сварку з сином, хворобливим станом та шляхом обману, приховуючи обставини, що мають істотне значення, запропонувала укласти договір довічного утримання.

Під час укладення договорів він діяв під впливом помилки та обману.

ОСОБА_3 просив суд визнати недійсними укладені ним договори купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок було задоволено та ухвалено: визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 28 листопада 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу ОСОБА_5,зареєстрований в реєстрі №1365; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 28 листопада 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу ОСОБА_5,зареєстрований в реєстрі №1368; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 28 листопада 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі №1371; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 28 листопада 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований у реєстрі №1374.

Також ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на оплату судового збору в розмірі 2204 гривень 80 копійок.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, вважаючи, що судове рішення ухвалене із грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, а також через невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, просила скасувати судове рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам закону, враховуючи наступне.

Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції зазначив у судовому рішенні, що аналіз наведених у рішенні доказів підтверджує те, що перед укладенням оспорюваних договорів позивач добросовісно вважав, що укладав договори довічного утримання. Він помилявся щодо природи договорів, його прав та обовязків, а тому дійшов висновку, що договори купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок, укладені 28 листопада 2014 року між позивачем та ОСОБА_2, належить визнати недійсними відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України.

Крім того, у рішенні суду першої інстанції зазначено, що показання свідків містять інформацію лише про те, як ОСОБА_3 розумів та сприймав природу оспорюваних договорів, його права та обовязки в них. Однак в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що перед або під час укладення договорів ОСОБА_2 мала умисел та вчиняла дії, спрямовані на введення позивача в оману.

З огляду на зазначене вище, суд дійшов висновку про те,що при вирішенні цього спору відсутні підстави для застосування ст.230 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

Відповідно доп.19 постанови Пленум Верховного Суду України№9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

У позовній заяві позивач ОСОБА_3 зазначав, що 11 квітня 2016 року він помирився з сином та пояснив йому, що уклав договір довічного утримання з ОСОБА_2

21 квітня 2016 року син випадково прочитав оголошення в газеті «Авізо» про продаж мого будинку.

Потім позивач та його син звернулися до адвоката, який дізнався через реєстр нерухомого майна, що позивач підписав договори купівлі-продажу, а не договір довічного утримання.

Із матеріалі в справи вбачається, що ОСОБА_3 11 квітня 2016 року уклав договір про надання правової допомоги №11/04 з АО «Харченко і Партнери» і виконавцем визначено адвоката ОСОБА_6 (а.с. 26 зворот).

Із матеріалів справи вбачається, що 19.04.2016 року ОСОБА_3 із заявою звернувся до нотаріуса ОСОБА_4 та отримав копії чотирьох договорів купівлі-продажу від 28 листопада 2014 року (а.с.6-9, 37).

У рішенні суду першої інстанції зазначено, що свідок ОСОБА_7. пояснив, що після того, як ОСОБА_7 помирився з батьком, позивач розповів йому про те, що він, не читаючи зміст договорів, підписав договори купівлі-продажу. ОСОБА_3 скаржився на те, що він не отримував жодних грошових коштів за відчужене майно.

Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 у судовому засіданні дали свідчення про те, що ОСОБА_3 говорив їм, що помилково підписав договори купівлі-продажу.

ОСОБА_8 позивач розповів про зазначене у лютому 2015 року, ОСОБА_9 влітку 2015 року, ОСОБА_11 у березні-квітні 2016 року.

Сукупний аналіз доказів, досліджених содом першої інстанції, дає підстави колегії суддів дійти висновку про те, що ОСОБА_3 давав суду не правдиві пояснення про те, що про укладання ним саме договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок йому стало відомо лише після 11 квітня 2016 року від його адвоката, який отримав цю інформацію із реєстру нерухомого майна та повідомив про це позивача.

Із матеріалів справи вбачається, що третя особа у справі - нотаріус ОСОБА_4 01 липня 2016 року у судовому засіданні дала пояснення суду про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 приходили до неї на прийом до нотаріальної контори та цікавились про порядок оформлення договорів на відчуженням нерухомого майна. Вона особисто розповідала ОСОБА_3 про порядок та наслідки укладання договорів довічного утримання, дарування та купівлі-продажу тощо. Отримавши інформацію, сторони повідомили, що вирішать які договори будуть укладати та прийдуть на прийом іншим разом. 28 листопада 2014 року сторони прийшли до нотаріальної контори з метою укладання саме договорів купівлі-продажу, надали необхідні для цього документи. Вона надавала можливість сторонам особисто перевіряти проекти кожного із договорів купівлі-продажу. Перед підписанням договорів ОСОБА_3 особисто підтвердив їй про отримання грошових коштів, що було зазначено і у тексті кожному договору.

Судом не було надано оцінки зазначеним поясненням ОСОБА_4 та не наведено жодного доказу щодо спростування її пояснень про обставини укладання сторонами договорів від 28.11.2014 року. Судом не встановлено будь-яких порушень нотаріуса при нотаріальному посвідченні оспорюваних договорів та/або особистої її зацікавленості.

Зазначене вище дає підстави колегії суддів дійти висновку про те, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що перед укладенням оспорюваних договорів позивач добросовісно вважав, що укладав договори довічного утримання; помилявся щодо природи договорів, його прав та обовязків. Належних, допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин позивачем суду не надано.

Оскільки жодна норма цивільного законодавства не передбачає необхідності отримання/передачі письмової розписки про одержання/передачу грошових коштів продавцю покупцем при укладанні договору купівлі-продажу нерухомого майна, колегія суддів вважає безпідставним висновок суду про те, що ненадання суду відповідачем та його представником розписки про передачу або одержання грошових коштів є підставою для визнання договорів недійсними на підставі ч.1 ст.229 ЦК України.

Перевіривши матеріали справи, докази, надані позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, колегія вважає, що позивач не надав належних, допустимих доказів на підтвердження обставини, щодо яких помилився позивач як сторона правочину, а також про те, що ці обставини існували саме на момент вчинення правочину. Позивач не довів суду, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про наявність підстав для скасування судового рішення і ухвалення нового рішення у відповідності до вимог ст.309 ЦПК України, є обґрунтованими, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Волохов Л.А.

Судді: Матвієнко Ю.О.

ОСОБА_12