Номер провадження: 22-ц/785/6496/17
Номер справи місцевого суду: 501/2479/15-ц
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Ліснік В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» за участю третіх осіб: незалежної профспілки працівників порту, профспілки робітників морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту, спілки професіоналів докерів-механізаторів Іллічівського морського торговельного порту, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання незаконними та скасування наказів директора ДП «ІМТП» від 26.01.2015 року за № 33 та за № 46/0 «Про переміщення працівників підприємства» в частині переміщення, та наказу № 247-О від 29.04.2015 року про переміщення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою представника Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» Подуфалової Ірини Вікторівни на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 02.06.2016 року,

встановила:

26.05.2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона працювала на посаді тальмана першого терміналу ДП «Іллічівський морський торговельний порт». Наказами директора підприємства від 26.01.2015 року №33 та №46/О «Про переміщення працівників підприємства» зі штатного розпису виключено посаду тальмана першого терміналу та переміщено ОСОБА_2 в структурний підрозділ «3 термінал» на посаду тальмана третього терміналу на постійно. 29.04.2015 року її було переміщено на посаду тальмана четвертого терміналу з укладенням договору про повну матеріальну відповідальність.

Посилаючись на те, що вказані вище накази прийняті з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки не були обумовлені умовами трудового договору, ОСОБА_2 просила визнати зазначені вище накази незаконними та скасувати їх, поновити її на посаді тальмана першого терміналу та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.02.2015 року по день ухвалення рішення.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 02.06.2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Поновлено ОСОБА_2 строк на оскарження наказу директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» від 26.01.2015 року за № 33 «Про переміщення працівників підприємства» та наказу директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» від 26.01.2015 року за № 46/0 про переміщення ОСОБА_2 Визнано незаконним та скасовано наказ директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» 26.01.2015 року за № 33 «Про переміщення працівників підприємства» в частині виключення зі штатного розпису посади тальмана першого терміналу, яку займала ОСОБА_2 Визнано незаконним та скасовано наказ директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» від 26.01.2015 року за № 46/0 про переміщення ОСОБА_2 Визнано незаконним та скасовано наказ директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» від 29.04.2015 року за № 247 - О в частині переміщення ОСОБА_2 Поновлено ОСОБА_2 на посаді тальмана першого терміналу. Стягнуто з ДП «Іллічівський морський торговельний порт» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.02.2015 року по 02.06.2016 року у сумі 97 788 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник відповідача ДП «Іллічівський морський торговельний порт» Подуфалова І.В. подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20.07.2016 року рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 02.06.2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.06.2017 року рішення апеляційного суду Одеської області від 20.07.2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення апеляційного суду Одеської області від 20.07.2016 року, суд касаційної інстанції виходив з того, що апеляційний суд дійшов передчасного висновку про те, що посада тальмана першого терміналу, тальмана третього терміналу та тальмана четвертого терміналу є загальною для тальманів усіх підрозділів, не дав належної правової оцінки твердженням позивача про те, що при її переміщенні проведено скорочення постійного місця роботи у першому терміналі, яке вона займала, і її переведено на інше постійне місце роботи в інший структурний підрозділ на посаду тальмана третього терміналу, а в подальшому - на посаду тальмана четвертого терміналу. Крім того апеляційний суд не дав належної оцінки твердженням ОСОБА_2 про те, що відповідач при переведенні вийшов за межі умов трудового договору і провів переведення позивача без її згоди зі скороченням постійного робочого місця та посади, яку вона обіймала в першому терміналі, хоча роботодавець незаконно оформив це як постійне переміщення, а також не з'ясував, чи наявні були посади тальманів у інших терміналах та чи пропонував відповідач позивачу вакантні посади.

Відповідно до ч.4 ст. 338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, врахувавши висновки суду касаційної інстанції, усунувши недоліки вказані в ухвалі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги судом встановлено наступні обставини та зроблені такі висновки.

Так, судом встановлено,що 22.08.2014 року між відповідачем та профспілками (третіми особами по справі) було укладено угоду про співробітництво якою встановлюються соціальні гарантії працівників третього терміналу порту вразі їх переведення за їх бажанням до ТОВ «ТРАНСГРЕЙТЕРМИНАЛ» (т.1 а.с.13-17).

23.01.2015 року відповідачем було видано наказ про зміни в організації виробництва та праці за №28, відповідно до якого п. 1 цього наказ передбачено ліквідацію з 23.04.2015 року структурний підрозділ «3 термінал» з усіма робочими місцями та посадами, що складають його штатний розпис (т.1 а.с.10, т.2 а.с.94).

26.01.2015 року відповідачем було видано наказ №33 про переміщення працівників підприємства відповідно до п.п.1, 2 якого передбачено збільшення робочих місць та посад у структурному підрозділі порту «3 термінал» за рахунок виключення із штатних розписів інших структурних підрозділів порту перелік робочих місць та посад (т.1 а.с.8-9,116-118).

26.01.2015 року відповідачем було видано наказ №46-О про переміщення позивача на постійно в структурний підрозділ «3 термінал» на посаду тальмана третього терміналу, з оплатою за штатним розписом з багатозмінним цілодобовим режимом роботи (т. 1 а.с.114).

29.04.2015 року відповідачем було видано наказ №247-О про переміщення позивача на постійно на четвертий термінал порту на посаду тальманом четвертого терміналу з оплатою за штатним розписом з багатозмінним цілодобовим режимом роботи із укладанням договору про повну матеріальну відповідальність. (т.1 а.с.119).

Відповідно до частини другої статті 32 КЗпП України не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

Отже, з урахуванням зазначеної норми, власник не має права вийти за межі трудового договору і його право на переміщення працівників обмежується умовами трудового договору: в межах цих умов переміщення можливе, поза ним - протизаконне. Таким чином, при переміщенні діє принцип незмінності істотних умов трудового договору, тобто залишаються незмінними всі суттєві умови трудового договору (спеціальність, кваліфікація, найменування посади).

Саме таку правову позицію установив Верховний Суд України в Постанові від 16.12.2015 року у справі за № 6-1178цс15, яка у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для виконання усіма судами України.

Згідно з ч.3 ст.32 КЗпП України у зв'язку з змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовжені роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією та посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 07.04.2011 року №114/06/187-11, скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами.

Таким чином, виходячи з зазначених норм матеріального права, листа Міністерства праці та соціальної політики України та правової позиції Верховного Суду України, якщо при переміщені роботодавець допускає зменшення робочих місць та посад шляхом внесення змін до штатного розпису структурного підрозділу, де працівники за умовами трудового договору постійно працюють і займають відповідні посади, то таке переміщення є протизаконним та кваліфікується як переведення яке потребує згоди працівника.

Відповідно до п. 2.14. Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», від 29.07.2015 року записи про найменування роботи, професії або посади на яку прийнятий працівник, виконуються для робітників та службовців відповідно до найменування професій і посад, зазначених у «Класифікаторі професій».

Згідно з примітками 1 та 2 Додатка «В» Класифікатора професій ДК 003:2010 затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 28.07.2010 року за № 327, назви професій можуть бути розширені за потребою користувача термінами та словами, які уточнюють місце роботи, виконувані роботи, сферу діяльності за умови дотримання лаконічності викладення, якщо інше не передбачено у «Класифікаторі професій» чи відповідних законодавчо-правових актах.

Окрім того, до професій (професійних назв робіт) можуть застосовуватися похідні слова за умови збереження галузевої та функціональної належності, кваліфікаційних вимог, виключення дублювання, збереження коду новоутвореної професії.

Відповідно до наказу начальника порту від 30.08.2004 року за № 163/Л, який фактично є трудовим договором, позивачка була переведена в ДП «ІМТП» на постійне робоче місце в структурний підрозділ «перший термінал» на посаду тальмана першого терміналу (т.1 а.с.113).

Таким чином, «тальман першого терміналу» у відповідності до умов трудового договору та Додатка «В» Класифікатора професій є найменуванням посади яку займала позивач і на яку вона надала згоду постійно працювати в ДП «ІМТП» на першому терміналі.

Як вбачається з наказів №33 та №46/О від 26.01.2015 року та змін штатних розписів, при переміщені проводиться скорочення постійного робочого місця на першому терміналі, яке займала позивач, і її переміщають на інше новостворене постійне робоче місце в інший структурний підрозділ «третій термінал» на посаду тальмана третього терміналу (т.1 а.с.11, 116-118).

Тобто, скорочується та змінюється робоче місце та найменування посади, які були обумовлені трудовим договором, а саме наказом начальника порту від 22.04.2004 року за №77/Л, у відповідності до якого позивач постійно працювала в ДП «ІМТП» на першому терміналі на посаді тальмана першого терміналу.

Таким чином в даному випадку відповідач при переміщені вийшов за межі умов трудового договору і провів переведення позивача без її згоди з скороченням постійного робочого місця та посади, обумовленого трудовим договором, яку вона займала на першому терміналі, що є протизаконним.

Окрім того, відповідно до наказу директора порту від 29.04.2015 року за № 247-О, окрім зміни найменування посади передбачено укладання договору про повну матеріальну відповідальність. Враховуючи той факт, що наказ начальника порту від 30.08.2004 року за №163/Л, який фактично є трудовим договором, умови покладання на позивача повної матеріальної відповідальності не містить, то у відповідності до ч.ч.1, 3 ст.32 КЗпП України кваліфікується як переведення та зміну суттєвих умов трудового договору, що потребує згоду працівника.

Окрім того, відповідно до наказів №33 та №46/О від 26.01.2015 року, №247-О від 29.04.2015 року, переміщення позивача носить постійний характер, що відповідно до ст.ст.23, 24 КЗпП України кваліфікується як укладання нового трудового договору на невизначений строк.

Також суд першої інстанції прийняв до у ваги, що Верховний Суд України постановою від 16.12.2015 року по цивільні справі за №6-1178цс15, скасовуючи ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20.04.2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 22.01.2015 року, залишив в силі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28.10.2014 року, яким наказ відповідача в аналогічних правовідносинах саме в частині постійного переміщення працівника визнано незаконним та скасовано.

Таким чином, у відповідності до вище зазначених норм трудового законодавства та принципів, які викладені в правовій позиції Верховного Суду України, переміщення обмежене умовами трудового договору, не може бути постійним, так як позивач у відповідності до умов трудового договору, а саме наказу начальника порту від 30.08.2004 року за №163/Л про переведення, вже прийнята на постійно на перший термінал порту на конкретне робоче місце та конкретну посаду.

Стосовно доводів відповідача, що зазначення структурного підрозділу в трудовій книжці не є найменуванням посади працівника, а є лише конкретизацією тимчасового закріплення працівника за певним структурним підрозділом підприємства, то суд першої інстанції поставився до них критично, так як відповідно до Додатка «В» Класифікатора професій ДК 003:2010, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 28.07.2010 року за №327, зазначення структурного підрозділу в найменуванні посади є похідним словом, яким відповідач розширив найменування посади позивача та яким уточнив місце роботи позивача, окрім того, в наказі начальника порту від 30.08.2004 року за №163/Л не міститься ніяких відомостей про тимчасове закріплення позивача за першим терміналом порту.

Окрім того, відповідно до ч.2 ст.32 КЗпП України, переміщення не передбачає внесення змін до штатного розпису та скорочення постійного робочого місця, яке обумовлено умовами трудового договору.

Відповідно до ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, передбачені угодою сторін.

Згідно до ст. 31 КЗпП України, власник або уповноважений на то орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленою трудовим договором.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим на то органом у випадку змін в організації виробництва та праці, втому числі при скороченні чисельності або штату працівників.

Як вбачається з матеріалів справи (т.1 а.с.78-79, 95-99, 120-122, 24-71, 202-250, т.2 а.с.1-23, 134-223) відповідачу було відомо про те, що позивач відмовилась від переміщення на третій та четвертий термінали порту, та про те, що позивач виходила на роботу на своє робоче місце, з якого вона була переміщена.

Таким чином, з урахуванням вищезазначених норм матеріального права, в разі відмови позивача від переміщення, відповідач зобов'язаний був діяти в межах закону та невідкладно прийняти заходи щодо вивільнення позивача в установленому порядку або продовжити виконання та забезпечування умов нерозірваного трудового договору, передбачених наказом начальника порту від 30.08.2004 року за №163/Л.

Також суд взяв до у ваги той факт, що з позивачем по сьогоднішній день трудовий договір не розірвано і відповідачем ніяких заходів стосовно вирішення цього питання чи питання продовження виконання та забезпечування умов нерозірваного трудового договору, передбачених наказом начальника порту від 30.08.2004 року за №163/Л, не застосовується, що не заперечується відповідачем.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 09.12.2015 року по цивільній справі 6-2123цс15, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Таким чином суд дійшов висновку, що саме з вини відповідача позивач весь цей час позбавлена можливості працювати, так як відповідач не має правових підстав утримувати позивача на підприємстві в разі її відмови від переміщення, яке у відповідності до наказів начальника порту №33, №46/О від 26.01.2015 року та №247-О від 29.04.2015 року також пов'язані у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці.

Що стосується доводів відповідача та третьої особи стосовно того, що нарахування заробітної плати відбувається на підставі табелів обліку робочого часу, з посиланням на судову практику а саме на рішення від 24.10.2014 року по справі № 182/7172/13-ц, рішення від 17.12.2014 року по справі № 521/4094/13-ц, ухвалу ВС України від 30.07.2008 року, то суд віднісся до них критично так як ці рішення стосуються іншого предмету спору, де предметом спору є стягнення не виплаченої заробітної плати, а не визнання наказів про переміщення незаконними, поновлення на роботі та стягнення часу вимушеного прогулу, виплата якого регулюється у порядку ст. 235 КЗпП України.

Окрім того, у відповідності до ст.360-7 ЦПК України ці рішення не є прецедентними.

Також суд критично поставився до доводів відповідача стосовно того, що накази №33 та №46/О від 26.01.2015 року є законними з посиланням на ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 23.03.2015 року по справі № 501/863/15-ц; ухвалу апеляційного суду Одеської області від 02.07.2015 року (№ 22-ц/785/4929/15; рішення Іллічівського міського суду одеської області від 12.05.2015 року по справі № 501/1574/15-ц за позовом ОСОБА_6; рішення апеляційного суду Одеської області від 04.02.2015 року по справі 501/4835/14-ц за позовом ОСОБА_7 до ДП «ІМТП», ухвалу ВСС України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 14.05.2015 року справа №6-10538ск15, так як на сьогоднішній день діє чітка і, у відповідності до ст.360-7 ЦПК України, обов'язкова до виконання правова позиція Верховного Суду України, яка зазначена в Постанові від 16.12.2015 року у справі за № 6-1178цс15.

Окрім того, позивач не була учасником процесу по справі ОСОБА_6, а тому у відповідності до ст.11, ч.3 ст.61 ЦПК України, п.7 Постанови пленуму ВС України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», ст.16 ЦК України та ст.6 Європейської Конвенції з прав захисту людини від 1950 року, обставини стосовно переведення та переміщення позивача підлягають встановленню та доказуванню на загальних підставах.

Відповідно до ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ч.3 п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.92 року зі змінами, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Згідно з п.5 Постанови КМ України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08.1995 року, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п.8 вищезазначеної Постанови, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до бухгалтерських довідок ДП «ІМТП» за Формою 2 (т.2 а.с.128), середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу складає: у грудні 2014 року заробітна плата - 7419 грн., у січні 2015 року заробітна плата - 4939 грн.

Середньомісячна заробітна плата складає: (7419 + 4939) : 2 = 6179 грн.

В грудні місяці 2014 року було 20,62 робочих змін, в січні 2015 року 22 робочі зміни, загальна кількість робочих змін складає 43 р/з.

Середня кількість робочих змін в місяць складає: 43 : 2 = 22 р/з.

Середньоденний заробіток працівника складає: 6179:22 = 281 грн.

Кількість часу вимушеного прогулу з 06.02.2015 року по 20.05.2016 року складає: 22 х 15 + 18 = 348 робочі зміни.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу складає: 348 х 281 = 97788 грн.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача, складає 97788 грн.

Суд, дослідивши наказ директора порту від 12.12.2014 року за №191-к, та Додаток 3 Колективного договору ДП «ІМТП» та бухгалтерську довідку Форми 2 за грудень місяць 2014 року (т.2 а.с.128-133), дійшов висновку, що грошова премія в розмірі окладу (3081 грн.) є виробничою премією та не відноситься до категорії святкових премій, так як її нарахування та виплату у відповідності до вищезазначених локальних нормативних актів проведено на підставі Додаток 3 Колективного договору ДП «ІМТП» з урахуванням фінансових можливостей підприємства за досягнення стабільної господарської діяльності і високі економічні показники.

Таким чином премії та заохочення, які носять виробничий характер, у відповідності до п.3 Постанови КМ України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08.1995 року включаються до розрахунку.

Відповідно до ст.234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього кодексу, суд може поновити ці строки.

Відповідно до ст.57 Конституції України, кожному гарантується право знати свої права і обов'язки. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку встановленому законом.

Закони та нормативно-правові акти що визначають права і обов'язки громадян, недоведені до відома населення у порядку встановленому законом, є не чинними.

Таким чином, виходячи з зазначеної норми, обов'язок стосовно роз'яснення працівникові його права на оскарження наказу в строки та порядку встановленому трудовим законодавством покладається виключно на роботодавця.

Саме з таку правову позицію підтримав Верховний Суд України постановивши постанову від 28.11.2011 року по цивільній справі №6-64 цс11, та Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 28.12.2011 року по цивільній справі №6-46864ск11, залишивши в силі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28.02.2011 року по цивільній справі №2-215/11, де відповідач був учасником процесу, и саме ця правова позиція в силу ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою в даній категорії справ при вирішенні питань пов'язаних з поновленням строку позовної давності.

Позивач в правовому плані є необізнаною людиною, а відповідач, ознайомлюючи її з наказами №33 та №46/О від 26.01.2015 року про переміщення працівників підприємства, не виконав свій обов'язок та не роз'яснив в зазначених наказах її право, вразі незгоди, на оскарження цих наказів (т.1 а.с.114, 116-118).

А тому суд зробив висновок, що позивачем строк на оскарження наказу директора ДП «ІМТП» від 26.01.2015 року №33 «Про переміщення працівників підприємства» та наказу директора ДП «ІМТП» про переміщення позивача від 26.01.2015 року №46/0 пропущено з поважних причин і цей строк підлягає поновленню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги зводяться до дублюванням заперечення на позов, яким надана правова оцінка, як судом першої так і касаційної інстанції.

Таким чином, докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» Подуфалової Ірини Вікторівни - відхилити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 02.06.2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева