УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 рокуМ. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого Ткачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Євграфової Є.П., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення та знесення самочинно збудованих споруд, та за позовом ОСОБА_8 до Миколаївської міської ради, третя особа: ОСОБА_7, про визнання права власності за набувальною давністю, за касаційною скаргою ОСОБА_8 в особі представника ОСОБА_11 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13 липня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 1 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом, в якому просила усунути їй перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з даного будинку без надання їм іншого житла; усунути їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що розташована за вищевказаною адресою, шляхом знесення самочинно побудованих відповідачами споруд.

Позов мотивовано тим, що позивачу належить Ѕ частина житлового будинку АДРЕСА_1. Інша частина будинку належала її колишньому чоловіку ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. За життя останній мав домовленість з ОСОБА_8 про продаж вказаного будинку. Разом з тим, відповідний договір укладено не було. Відповідачі безпідставно проживають в спірному будинку та добровільно відмовляються його звільнити, чинять перешкоди в користуванні будинком, самочинно збудували деякі споруди на території домоволодіння, у зв'язку із чим, позивач просила суд виселити їх з будинку, оскільки вона має намір використовувати його для власних потреб.

У серпні 2015 року ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради про визнання права власності на Ѕ частину вказаного житлового будинку за набувальною давністю, посилаючись на те, що вселився у спірне приміщення у 2004 році за згодою колишнього власника на підставі попередньої домовленості про купівлю будинку та правомірно користується цим нерухомим майном понад 10 років.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2016 року вказані справи об'єднано в одне провадження для спільного розгляду і вирішення.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 1 вересня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_7 та позову ОСОБА_8 відмовлено.

Представник ОСОБА_8, не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_8 та ухвалити нове рішення в цій частині, яким задовольнити його позов, в іншій частині рішення залишити без змін.

В частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_7 рішення судів сторонами не оскаржуються, тому не переглядаються у цій частині колегією суддів в касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з підстав його недоведеності та послався на те, що ОСОБА_7 належить на праві власності лише Ѕ частина спірного будинку, яка в натурі не виділялась, тому її вимоги про виселення відповідачів зі всього будинку задоволенню не підлягають. Суд дійшов висновку про відмову ОСОБА_7 у знесенні невизначеної кількості споруд, які збудовані ОСОБА_8 на території вказаного домоволодіння, оскільки позивачем не доведено, що такі споруди порушують її право користування земельною ділянкою, яка необхідна для обслуговування належної їй частки у будинку.

Встановивши, що ОСОБА_8 користується спірним домоволодінням на підставі домовленості з попереднім власником, а також щодо цього нерухомого майна тривалий час існував спір ОСОБА_8 зі спадкоємцем цього власника, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність ОСОБА_8 підстав, передбачених ст. 344 ЦК України, у зв'язку із чим, відмовив у визнанні права власності на спірну частку будинку за набувальною давністю.

Апеляційний суд погодився з такими висновками місцевого суду та, вважаючи ухвалене ним рішення законним і обґрунтованим, залишив його без змін.

Вказані висновки судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_8 відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судами встановлено, що 23 листопада 1990 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_12 та ОСОБА_7, після чого остання взяла прізвище ОСОБА_12.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18 травня 1993 року цей шлюб розірвано.

Житловий будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_12 на підставі розпорядження адміністрації Корабельного району виконкому Миколаївської міської ради № 457р від 3 листопада 2004 року.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 червня 2007 року, яке набрало законної сили 5 жовтня 2007 року, встановлено, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_12 у період з березня 1981 року по 5 листопада 2004 року існували фактичні шлюбні відносини, за винятком часу перебування їх у зареєстрованому шлюбі, і під час перебування у цих відносинах вони домовились про створення спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_1, та здійснили його будівництво.

Вказаним рішенням суду за ОСОБА_13 було визнано право власності на Ѕ частину будинку.

Поділ спірного будинку і земельної ділянки в натурі, а також визначення порядку користування цією земельною ділянкою, не проводився.

5 листопада 2004 року ОСОБА_12 помер. Спадкоємцем першої черги після його смерті була ОСОБА_1, яка померла 24 травня 2011 року.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с. 130-132), право власності на іншу Ѕ частину спірного будинку зареєстровано за померлим ОСОБА_12

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 9 жовтня 2006 року, скасовано рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 4 липня 2006 року, та відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_1, ОСОБА_7 про визнання дійсним договору купівлі-продажу вказаного будинку та визнання права власності на цей будинок.

Судами також встановлено, що ОСОБА_8 восени 2004 року мав домовленість з ОСОБА_7 та ОСОБА_12 щодо купівлі-продажу спірного будинку, передав останнім частину грошей за будинок та вселився у нього з дозволу ОСОБА_12 (т. 1 а.с. 183-184).

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давність на Ѕ частину спірного житлового будинку, ОСОБА_8 посилався на те, що вселився в спірне приміщення у 2004 році за згодою колишнього власника на підставі попередньої домовленості про купівлю будинку та правомірно користується цим нерухомим майном понад 10 років.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦПК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Зі змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випаду при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, враховуючи вказану норму закону та дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності і надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав визнання права власності за ОСОБА_8 на Ѕ частину спірного будинку за набувальною давністю, оскільки він не є добросовісними набувачами в розумінні ст. 344 ЦК України, вселився у будинок за згодою його власника. Так, під час користування частиною будинку, що належить на праві власності померлому ОСОБА_12 йому було достовірно відомо про те, що зазначена частка будинку належить іншій особі на праві власності.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Встановивши факти та визначивши правовідносини, зумовлені встановленими фактами, суд першої інстанції правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_8 щодо визнання за ним права власності на Ѕ частину спірного будинку за набувальною давністю.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для його скасування у цій частині.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права в частині вирішення позову ОСОБА_8, не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень. При вирішенні даної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи, наведені в касаційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржувані рішення місцевого та апеляційного судів без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13 липня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 1 вересня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_8 до Миколаївської міської ради, третя особа: ОСОБА_7, про визнання права власності за набувальною давністю залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук
Судді: В.С. Висоцька
Є.П. Євграфова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська