АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Ларіонова Н.М.
№22-ц/796/6726/2017 Доповідач - Борисова О.В.
справа №758/8949/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Пікуль А.А.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 23 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Платінум Банк», приватного акціонерного товариства «РЕНЕСАНС ЖИТТЯ» про визнання недійсним договору, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просила визнати недійсним договір №1410/2874BCLKZA від 08.10.2014 року.

На обґрунтування вимог зазначала, що 08.10.2014 року між нею та ПАТ «Платинум Банк» було укладено кредитний договір із забезпечення заставою, страхуванням життя позичальника та можливістю перенесення платежу №1410/2874BCLKZA.

Зазначала, що при укладенні вказаного договору були порушені її права як споживача.

Так, в порушення ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» працівники банку з умовами кредитування позичальника належним чином не ознайомлювали, банк не надав позивальнику повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредитування перед укладенням та під час укладення кредитного договору про надання споживчого кредиту.

Вказувала, що відповідач не надав позивачу довідку чи повідомлення, як окремого документу із інформацією встановленою відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», що є підставою для визнання кредитного договору недійсним за п.2 ч.2 ст.19 вищевказаного Закону.

Посилалася на те, що вона при укладенні кредитного договору через неналежну інформованість з боку відповідача та необізнаність не могла у повному обсязі оцінити умови договору кредиту на предмет їх вигідності так як не було належним чином детально роз'яснено працівниками банку їх умови.

Отже недотримання та невиконання банком вимог встановлених ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання договору недійсним.

Зазначала, що банк не має права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо). Встановлення у кредитному договорі оплати комісії за обслуговування кредиту, а саме за послуги, які супроводжують кредит є порушенням ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вказувала, що кредитний договір був типовим та відповідно до п.1.4 є змішаним договором, який містить елементи різних договорів: кредитного, застави та страхування. Така його форма виключила для позивача можливість обрати форму та спосіб його укладення.

Виходячи з положень ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», оскільки страхування в спірних правовідносинах є добровільним, банк не мав права жодним чином нав'язувати такі послуги та включати їх до кредитного договору, а отже пункти кредитного договору, які стосуються умов страхування позичальника повинні бути визнані недійсними.

Зазначала, що умова договору, яка містить третейське застереження є недійсною, оскільки станом на день укладення договору кредиту Закон України «Про третейські суди» містив заборону розгляду третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів.

Враховуючи наведене, просила визнати кредитний договір №1410/2874BCLKZA від 08.10.2014 року в цілому недійсним.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 23.09.2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просив скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним.

Зазначав, що умови кредитного договору, щодо послуг страхування із нав'язаною відповідачем страховою компанією - є несправедливими.

Позивач ОСОБА_1 та відповідачі ПАТ «Платінум Банк», ПрАТ «РЕНЕСАНС ЖИТТЯ» в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів згідно з ч.2 ст.305 ЦПК України вважає можливим розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з його безпідставності та недоведеності.

Проте, колегія суддів не погоджується в повній мірі з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 08.10.2014 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Платинум Банк», було укладено договір із забезпечення заставою, страхуванням життя позичальника та можливістю перенесення платежу №1410/2874BCLKZA, відповідно до якого позивач отримала кредит у розмірі 6792 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом 1% річних та 139 грн. комісії за обслуговування кредиту, строком на 26 місяців і кінцевим терміном повернення кредиту 03.12.2016 року.

Положеннями ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 ставила питання про визнання недійсним договору кредиту з підстав порушення банком вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» .

Згідно з ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка була чинна на дату укладення кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

З кредитного договору №1410/2874BCLKZA від 08.10.2014 року та заяви/анкети позичальника вбачається, що позивач своїм підписом засвідчує, що з умовами кредитування, зокрема, щодо можливої суми кредиту, строку, на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів забезпечення тощо, а також із орієнтовною сукупною вартістю кредиту (з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, в тому числі послуг страхування тощо), наданими їй в письмовій формі, ознайомлена (а.с. 43-45).

Крім цього, згідно додатку №1 між сторонами по справі було погоджено графік платежів, де зазначається сума щомісячних платежів.

Із вище викладеного суд приходить до висновку, що сторонами узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю в якій надано кредит, строк кредитування.

Банк виконав вказані вимоги Закону, визначив графік погашення заборгованості по кредиту та визначив сукупну вартість кредиту і реальну процентну ставки на місяць, розписав, які суми позивач зобов'язана буде сплачувати щомісячно на протязі дії кредитного договору.

Позивач була ознайомлена з умовами кредитування, зокрема, щодо можливої суми кредиту, строку на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення, тощо, з орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостями щодо процентної ставки, мінімальної щомісячної суми платежу та строку кредитування, про що свідчить підпис ОСОБА_1 на оспорюваному договорі.

Таким чином, колегія суддів вважає що вищевказані доводи позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 вказувала на порушення відповідачами ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині укладення договору страхування.

Так, відповідно до п.4.1. договору ОСОБА_1 та страховик ПрАТ «Ренесанс Життя», підтвердили факт укладення договору добровільного страхування життя між страховиком та страхувальником на підставі Правил добровільного страхування життя ПрАТ «Ренесанс Життя» від 07.05.2009 року, які є його невід'ємною частиною, та надання в його в рамках страхового покриття за нижче перерахованими страховими ризиками.

Згідно з п.п.4.8., 4.10, 4.11. кредитного договору страхова сума за договором страхування становить 6792 грн.; страхова виплата визначається в межах страхової суми за договором страхування; страховий тариф (щомісячно) для програм страхування, визначених в п.4.6 договору - 0,48587%.; страхова премія (сплачується одноразово) - 792 грн.

У заяві-анкеті зазначено, що позивач погоджується, що підписуючи цю заяву на страхування, вона виступатиме страхувальником, застрахованою особою за договором страхування, укладеного на основі Правил добровільного страхування життя ПрАТ «Ренесанс Життя» від 07.05.2009 року.

Таким чином, з урахуванням положень ст.ст.6, 627 ЦК України, позивач погодилася з умовою добровільного страхування життя в ПрАТ «Ренесанс Життя», що підтверджується її підписами на заяві/анкеті та договорі та ці умови є обов'язковими для виконання.

Як на час оспорюваного кредитного договору так і протягом дії цього договору позивач була згодна з умовами договору в частині страхування. При цьому, позивач була вільна як у виборі фінансових установ для отримання кредиту так і у виборі форми кредитування.

Позивачем не доведено, що умови договору в частині добровільного страхування (розділ 4) є несправедливими, а також позивачем не доведено, що вищевказана страхова компанія є спорідненою або пов'язаною особою банку, та не надано доказів, що відповідач вимагав придбати послуги страхування, як обов'язкову умову надання банківських послуг.

А тому, колегія суддів вважає, що підстав для визнання недійсним розділу 4 договору від 08.10.2014 року немає.

Також представник позивач в апеляційній скарзі зазначав про недійсність умов договору щодо встановлення комісії за обслуговування кредиту, а саме за послуги, які супроводжують кредит.

Колегія суддів погоджується з вказаними доводами апелянта виходячи з наступного.

Так, положеннями ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Колегія суддів дійшла висновку про те, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому відповідач нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту.

А тому умови договору про встановлення комісії за обслуговування кредиту в розмірі 139 грн. зазначені в підпункті д) п.1.1. розділу 1 договору та про щомісячне нарахування та сплату комісії за обслуговування кредиту встановлені в п.2.4. розділу 2 договору є недійсними.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі за №6-1746цс16 від 16.11.2016 року, яка згідно з ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальною юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Позивач звертаючись з даним позовом зазначала про недійсність умов договору щодо третейського застереження, які викладені у п.7.1 розділу 7 кредитного договору, оскільки вони не узгоджується з положеннями Закону України «Про третейські суди» та Закону «Про захист прав споживачів».

Вказані доводи позивача є обгрунтованими з огляду на таке.

Як зазначено в п.7.1. розділу 7 кредитного договору «Порядок вирішення спорів (третейське застереження)» всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні даного договору чи у зв'язку з ним, або випливають з нього у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків (далі АУБ) або в Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів» (далі ВГО), відповідно до їх регламентів за вибором позивача. Сторони домовилися, що розгляд справи у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків здійснюється третейським суддею Волошиновичем Олегом Петровичем одноособово, у разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеним у даному пункті суддею, призначення третейського судді сторони доручають голові постійно діючого Третейського суду при АУБ. Розгляд справи у постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів» здійснюється третейським суддею одноособово за призначенням Голови Третейського суду при ВГО.

Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Цей Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно з ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Одним зі способів захисту прав суб'єктів цивільних правовідносин є звернення до третейських судів, що передбачено статтею 17 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає із цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12.03.2011 року.

Отже, на час укладення договору 08.10.2014 року Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Розділом ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про третейські суди» передбачено, що після набрання чинності цим Законом третейські суди припиняють розгляд справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), розгляд яких було розпочато до дня набрання чинності цим Законом, про що виноситься мотивована ухвала.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, про те що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання цього договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 03.02.2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

У справі, яка переглядається, договір укладено 08.10.2014 року, тобто після внесення зазначених змін до Закону України «Про третейські суди».

Отже, колегія суддів приходить до висновку про те, що умови договору викладені в п.7.1 розділу 7 договору є недійсними.

Як роз'яснено в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду з ухваленням нового про визнання недійсними підпункту д) п.1.2. розділу 1, п.2.4. розділу 2, п.7.1. розділу 7 кредитного договору із забезпечення заставою, страхуванням життя позичальника та можливістю перенесення платежу №1410/2874BCLKZA укладеного 08.10.2014 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з відповідачів ПАТ «Платинум Банк» та ПрАТ «РЕНЕСАНС ЖИТТЯ» на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір по 289,38 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 23 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Платінум Банк», приватного акціонерного товариства «РЕНЕСАНС ЖИТТЯ» про визнання недійсним договору - задовольнити частково.

Визнати недійсними підпункт д) пункту 1.2. розділу 1, пункт 2.4. розділу 2 та пункт 7.1. розділу 7 кредитного договору із забезпечення заставою, страхуванням життя позичальника та можливістю перенесення платежу№1410/2874BCLKZA укладеного 08 жовтня 2014 року між ОСОБА_1, публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та приватним акціонерним «РЕНЕСАНС ЖИТТЯ».

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 289 грн. 38 коп.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «РЕНЕСАНС ЖИТТЯ» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 289 грн. 38 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді