Справа № 200/8501/17-ц
Провадження №2/200/2922/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2017 р. Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого - судді Єлісєєвій Т.Ю.

при секретарі - Кузьминій С.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз» про визнання звільнення з роботи незаконним, зобов'язання поновити на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз» про визнання звільнення з роботи незаконним, зобов'язання поновити на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що наказом №188/к від 10.03.2004 року його було прийнято на роботу до ПАТ «Дніпрогаз» на посаду слюсаря з експлуатації та ремонту газового устаткування.

13.03.2017 року позивача було звільнено за ст.38 КЗпП України, тобто за власним бажанням(наказ №67/к від 13.03.2017 року). Позивач 13.03.2017 року отримав трудову книжку та з ним було проведено всі розрахунки.

Позивач не погоджується з вказаним наказом, вважає його незаконним та таким, що винесено з порушенням чинного трудового законодавства України.

У зв'язку з чим просить суд визнати звільнення незаконним, поновити його на роботі, стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 6 536,85 грн.

В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, посилаючись на те, що звільнення ОСОБА_1 було проведено згідно чинного КЗпП України та жодних порушень з боку відповідача не було. Просить у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши осіб, які приймають участь у справі, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Працівник вважається звільненим з роботи без законних підстав тоді, коли не доведено наявності обставин, за якими його звільнено, або коли не доведено вчинення ним дій, за які його звільнено, або коли за такі дії закон не передбачає можливості звільнення. Якщо власник або уповноважений ним орган порушив чинні правила щодо звільнення працівника з роботи, він підлягає поновленню на роботі. Особливо це стосується випадків, коли йдеться про звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Суд має перевірити, чи дотримано порядок звільнення працівника з мотивів, які послужили підставою для розірвання трудового договору, викладених власником або уповноваженим ним органом у наказі про звільнення.

Стаття 38 КЗпП України передбачає, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Згідно з частиною другою зазначеної статті якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП).

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач з 09.03.2004 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «Дніпрогаз» за трудовим договором, укладеним на невизначений строк, на посаді слюсаря з експлуатації та обслуговування котельних та ком побутових об'єктів, що підтверджується наказом №188/к від 10.03.2004 року.

09.03.2017 року позивач надав до відділу кадрів ПАТ «Дніпрогаз» заяву про звільнення за власним бажанням, підстави зазначив, як у зв'язку з переїздом, з наполегливим проханням провести звільнення 13.03.2017 року (а.с.4).

Суд зазначає, що у цілій низці випадків закон зобов'язав власників робити звільнення працівників у такий строк, про який вони просять. При цьому мова йде про скорочення двотижневого строку, оскільки за його межами працівник може звільнитися в загальному порядку. У цьому випадку строк попередження про звільнення скорочується на розсуд працівника хоча б навіть і до одного дня. Випадки, коли на власника покладається обов'язок звільнити працівника в строк, про який він просить, перелічені в ст. 38 КЗпП. Усі вони об'єднані однією загальною ознакою - неможливістю для працівника продовжувати роботу, яка виявляється, зокрема, у такий спосіб як переїзд на нове місце проживання.

Як вбачається з матеріалів справи, наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади винесено на підставі його заяви та в строки, які зазначені позивачем у заяві. Саму заяву відкликано не було та не надано до суду доказів такого відкликання.

Після прийняття наказу про звільнення ОСОБА_1 не приступав до виконання службових обов'язків.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Вказані норми законодавства дотримані що вбачається з матеріалів справи та не заперечується і самим позивачем.

Крім цього, відповідно до п.12 Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП).

Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у позивача було власне бажання залишити займану посаду, його звільнення здійснено з дотриманням вимог чинного законодавства.

Посилання позивача на те, що його було примушено до написання заяви про звільнення не знайшло підтвердження у судовому засіданні. Вказані обставини також не підтвердила допитана у якості свідка ОСОБА_3, яка є дружиною позивача та яка пояснила, що погроз життю і здоров'ю та дзвінків з місця роботи чоловіка не надходило. Переїжджати нікуди не збирались і вона просила чоловіка не писати заяву за власним бажанням.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

За приписами ч. 4ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Системний аналіз чинного трудового законодавства, а також документи надані позивачем та відповідачем і проаналізовані судом у мотивувальній частині рішення дають змогу прийти до висновку, що відповідачем в повній мірі дотримано вимог законодавства при звільненні позивача з займаної посади, тому наявні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.11, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз» про визнання звільнення з роботи незаконним, зобов'язання поновити на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення може бути оскаржене на протязі десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська.

Суддя Т.Ю.Єлісєєва