АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І., Лисака І.Н.

секретар Чубрей І.І.

за участю: прокурора Лупійчук Б.В., Рудницької Т.А., яка діє в інтересах ОСОБА_1, ОСОБА_2, громадського обєднання «Чернівецьке обласне обєднання учасників бойових дій, ветеранів антитерористичної операції, інвалідів та їх сімей»

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Чернівецького військового прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до державного господарського обєднання Концерну «Військторгсервіс», ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, треті особи ОСОБА_2, громадське обєднання «Чернівецьке обласне обєднання учасників бойових дій, ветеранів антитерористичної операції, інвалідів та їх сімей», за апеляційною скаргою заступника військового прокурора Чернівецького гарнізону на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 28 лютого 2017 року,

встановила:

В квітні 2014 року Чернівецький військовий прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до суду з позовом.

Просив визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, загальною площею 397,4 кв.м., яке знаходиться по вулиці Московської Олімпіади, 6А в місті Чернівці, укладений 14 грудня 2005 року між державним підприємством Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» та громадянином ОСОБА_1

Посилався на те, що 4 грудня 2005 року між державним підприємством Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» в особі представника ОСОБА_3, яка діяла на підставі довіреності від 05 жовтня 2005 року, та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу приміщення кафе 1-1 1-29, загальною площею 397,40 кв.м., що знаходиться по вулиці М.Олімпіади, 6А в місті Чернівці.

Вказане нерухоме майно було власністю держави в особі Міністерства оборони України та знаходилось на праві господарського відання державним підприємством Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування», а тому відчуження зазначеного приміщення кафе повинно було здійснюватись з урахуванням особливостей його правового режиму, зокрема на підставі дозволу Міністерства оборони України.

Під час укладення спірного правочину від імені продавця діяла ОСОБА_3 на підставі довіреності, виданої начальником державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування», який діяв згідно із довіреністю від 12 листопада 2004 року, виданою начальником Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України, який, у свою чергу діяв на підставі довіреності Міністра оборони України від 4 жовтня 2004 року.

Вважав, що відповідного дозволу Міністерства оборони України на реалізацію нежилого приміщення начальник державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» не мав.

Довіреність не може вважатися дозволом на відчуження нерухомого майна.

Крім того, довіреність від 4 жовтня 2004 року була в порядку окремого доручення Міністра оборони визнана недійсною 12 лютого 2005 року, а тому договір купівлі-продажу нерухомого майна від 14 грудня 2005 року слід визнати недійсним.

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 28 лютого 2017 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі заступник військового прокурора Чернівецького гарнізону просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Посилається на те що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарг та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що предметом доказування по даній справі є обізнаність ОСОБА_1 про можливу відсутність необхідного обсягу повноважень у представника юридичної особи, який від імені продавця підписував спірний договір, а також правові наслідки скасування довіреності від 04 жовтня 2004 року щодо виданих на її підставі дозволів на відчуження нерухомого майна.

12 листопада 2004 року начальник Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України видав дозвіл, щодо відчуження магазину площею 397,4 кв.м., який знаходиться за адресою місто Чернівці, вулиця Московської Олімпіади, 6А.

Дозвіл на відчуження спірного нерухомого майна ОСОБА_4 видав у той період, коли діяла довіреність Міністра оборони України від 4 жовтня 2004 року, видана йому як начальнику Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України, що передбачала його право видавати від імені Міністерства дозволи на відчуження майна. Довіреність була скасована Міністром оборони України лише 12 лютого 2005 року.

ОСОБА_1 не знав та не міг знати про наявність будь-яких обмежень та перешкод у представника продавця при реалізації ним вказаного вище приміщення кафе та підписання оспорюваного правочину, а прокурором та представником позивача не доведено належними та допустимими доказами недійсності дозволу від 12 листопада 2004 року після скасування довіреності у лютому 2005 року та на момент укладення спірного правочину.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними.

Так, згідно частин 1, 3 стаття 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Правила статті 203 ЦК України містять загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Згідно частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Статтею 239 ЦК України визначено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Згідно частини 1 статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною.

Відповідно до частини 1 статті 136 ЦК України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з довіреністю Міністра оборони України № 220/207 від 4 жовтня 2004 року повноваженнями надавати від імені міністерства дозволи на розпорядження майном, закріпленим за підприємствами, що належать до сфери управління міністерства, був наділений начальник Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_4

ОСОБА_4 , діючи на підставі цієї довіреності, 12 листопада 2004 року видав начальнику ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування» ОСОБА_5 дозвіл на проведення відчуження нежилого приміщення , площею 397,4 кв.м., , яке знаходиться за адресою: м. Чернівці, вулиця Московської Олімпіади, 6-а ( а.с. 110 т. 1).

Довіреність від 4 жовтня 2004 року, видана ОСОБА_4 , була скасована окремим дорученням Міністра оборони України 12 лютого 2005 року.

ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування» переобладнало приміщення магазину № 24 за вказаною адресою в приміщення кафе, площею 397,4 кв.м., яке було зареєстроване на праві власності за державою та на праві господарського відання належало ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування» (правонаступник Концерн «Військторгсервіс»).

27 липня 2005 року начальник ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування» ОСОБА_5 дозволив відчуження приміщення кафе площею 397,4 кв.м., посилаючись на дозвіл начальника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_4 від 12 листопада 2004 року.

30 вересня 2005 року на Рівненській Міжрегіональній товарно-майновій біржі «Прайс» відбулися відкриті торги з продажу приміщення. Переможцем торгів став ОСОБА_1 , запропонувавши найбільшу з-поміж учасників аукціону ціну за обєкт, а саме 514 тисяч гривень.

Відповідний договір купівлі-продажу нерухомого майна було укладено 14 грудня 2005 року між продавцем, ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування», та ОСОБА_1 . Від імені продавця договір уклала і підписала ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності від 5 жовтня 2005 року, виданої їй начальником ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування» ОСОБА_5 (а.с. 193 т. 3).

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції правильно виходив з того,що юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обовязків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 ЦК України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобовязана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають із юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобовязана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Таким чином, частина третя статті 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Крім того, згідно з частиною першою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

За правилами статей 237, 244, 246 ЦК України орган юридичної особи або інша особа, уповноважена її установчими документами, може видати довіреність від імені юридичної особи іншому представнику (який не є органом юридичної особи чи особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені) та уповноважити представника вчинити правочин від імені юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами. Стаття 240 ЦК України допускає можливість передоручення.

Разом із тим, згідно з частинами першою та другою статті 136 ГК України право господарського відання є речовим правом субєкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за субєктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

З огляду на вищенаведене, мають різну правову природу та не можуть бути ототожнені довіреність, яку видає юридична особа своєму представнику на вчинення правочину з відчуження майна від імені юридичної особи, та згода власника майна на його відчуження, яку власник надає згідно зі статтею 136 ГК України.

Зокрема, в разі відчуження юридичною особою майна, яке закріплене за нею на праві господарського відання, ця юридична особа діє від власного імені, хоча й за обовязкової наявності передньої згоди власника майна. У разі видачі юридичною особою представнику довіреності на вчинення відповідного правочину, протягом строку довіреності або до припинення її дії від імені юридичної особи діє цей представник.

Також згідно з частиною першою статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення.

При цьому, закон зобовязує особу, яка видала довіреність і згодом скасувала її, негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність (частина друга статті 249 ЦК України).

Частиною третьою статті 249 ЦК України передбачено, що права та обовязки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася.

Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (стаття 203, частина перша статті 215 ЦК України).

За таких обставин та з огляду на приписи статей 92, 237-239, 241, 249 ЦК України для визнання недійсним договору, укладеного юридичною особою з третьою особою, з підстав порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, не має самостійного юридичного значення сам по собі факт перевищення повноважень органом чи особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, та сам по собі факт скасування довіреності представнику, який в період її чинності здійснював свої права та виконував обовязки за цією довіреністю.

Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи чи про припинення дії довіреності, виданої представнику юридичної особи, який укладає договір від її імені.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав в постанові від 30 листопада 2016 року № 6-2363 цс 16.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не знав та не міг знати про наявність будь-яких обмежень та перешкод у представника продавця при реалізації ним вказаного вище приміщення кафе та підписання оспорюваного правочину.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції не врахував, що договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна був укладений 14 грудня 2005 року без дозволу Міністерства оборони України.

Як вбачається з матеріалів справи начальник Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_6, 12 листопада 2004 року видав начальнику ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування» ОСОБА_5 дозвіл на проведення відчуження нежилого приміщення , площею 397,4 кв.м. , яке знаходиться за адресою: м. Чернівці, вулиця Московської Олімпіади, 6-а ( а.с. 110 т. 1).

Такий дозвіл ОСОБА_6 видав у той період, коли діяла довіреність Міністра оборони України від 4 жовтня 2004 року, видана йому як начальнику Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України, що передбачала його право видавати від імені міністерства дозволи на відчуження майна. Довіреність була скасована Міністром оборони України лише 12 лютого 2005 року.

Скасування Міністром оборони України довіреності від 4 жовтня 2004 року не вплинуло на юридичну силу вищевказаного дозволу на відчуження майна, який надавався уповноваженою міністром особою в період чинності цієї довіреності.

З матеріалів справи також вбачається, що Міністерство оборони України не порушувало питання про скасування відповідних дозволів та/або про заборону відчуження (після скасування довіреності) того майна, відчужувати яке раніше від імені міністерства дозволив начальник Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_6

Помилковими є також доводи апеляційної скарги про те що, ОСОБА_3, яка від імені продавця уклала і підписала оспорюваний договір купівлі-продажу спірного майна не мала повноважень на укладання такого договору.

З матеріалів справи вбачається, що довіреність від 5 жовтня 2005 року, яка була видана ОСОБА_3 начальником ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування» ОСОБА_5 ніким не оспорювалась, не скасовувалась та не визнавалась судом недійсною.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу заступника військового прокурора Чернівецького гарнізону відхилити.

Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 28 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її вступу в законну силу.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

ОСОБА_7