Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 319/1215/16Головуючий у 1-й інстанції Солодовніков Р.С.
Пр. № 22-ц/778/1336/17Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Волчанової І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 18 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики

ВСТАНОВИЛА:

23 вересня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який в подальшому уточнив (а.с. 34 - 35, 87 - 88) та в якому просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики у розмірі 76888,65 грн., яка складається з основного боргу 8000,00 грн. та відсотків 68881,65 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 20 жовтня 2012 року позивач дав в борг ОСОБА_3 кошти в сумі 8000,00 грн. строком на 1 (один) рік до 21.10.2013 року. Надання коштів підтверджується розпискою відповідача. Свідком цього є чоловік відповідачки - ОСОБА_4 Також відповідач зобов'язалась сплачувати щомісячно до 21 числа відсотки в розмірі 100,00 доларів США. Протягом чотирьох місяців відповідач сплачувала відсотки, потім сплату відсотків припинила, суму основного боргу не сплатила.

Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 18 січня 2017 року (а.с. 99-101) позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 20 жовтня 2012 року в сумі 7046,32 грн., яка складається з: основного боргу - 4631,98 грн. та процентів - 2414,34 грн., а також судові витрати в сумі 32,91 гривень, а всього 7079,23 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач ОСОБА_3 із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодилась, останнє в апеляційному порядку не оскаржувала.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції фактично в частині відмови у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 104-106) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с.113), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.115).

Відповідач ОСОБА_3 через свого представника за договором - адвоката (а.с. 121-122) Козар М.В. подала апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (а.с. 119-120).

У судове засідання 20 квітня 2017 року належним чином повідомлений апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с.118) позивач ОСОБА_2 не з'явився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові цієї справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причину неявки у дане судове засідання позивача ОСОБА_2 та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю його представника за договором - адвоката (а.с. 123-124) Ємельяненко С.А., відповідача ОСОБА_3 та представника останньої - Козар М.В.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позов позивача у цій справі, керувався ст. ст. 10- 11, 88, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 524, 533, 534, 536, 1046-1048 ЦК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі лише в частині їх задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 20 жовтня 2012 року між сторонами у цій справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, що підтверджується розпискою відповідача ОСОБА_3 від 20.12.2012 року (оригінал розписки перебуває на руках у позивача, оглянутий судом першої інстанції у судовому засіданні, посвідчена судом першої інстанції копія розписки а.с.5).

Відповідно до умов розписки ОСОБА_7 отримала у ОСОБА_8 в позику суму коштів в розмірі 8000,00 грн. та зобов'язалась повернути зазначену суму до 21 жовтня 2013 року.

ОСОБА_3 з листопада 2012 року по квітень 2013 року повернула ОСОБА_2 грошові кошти в загальній сумі 450,00 доларів США.

Зазначені обставини визнані у суді першої інстанції сторонами та доказуванню у цій справі в силу вимог ст. 61 ч. 1 ЦПК України не підлягають.

Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, відповідно до зазначених обставин та наведених положень законодавства судом першої інстанції було правильно встановлено факт укладання між сторонами у цій справі договору позики та обов'язок ОСОБА_3 повернути отриману суму в розмірі 8000,00 грн. у зазначений в розписці строк - до 21.10.2013 року.

Між сторонами в суді виник спір щодо написання в розписці позичальником ОСОБА_3 позначки проценти «%».

В розписці, наданій суду першої інстанції позивачем ОСОБА_2 (а.с. 5), зазначено наступне зобов'язання ОСОБА_3: "Ежемесячно выплачивать % 100 $ - 21 числа. Если я не отдам долг в указанный срок, дом переходит в собственность ОСОБА_2 (техпаспорт НОМЕР_1, 6 листов)».

В розписці, наданій суду першої інстанції відповідачем ОСОБА_3 (а.с.45), позначка «%» відсутня, тобто "Ежемесячно выплачивать 100 $ - 21 числа».

Відповідно до повідомлення про неможливість проведення експертизи від 21.12.2016 року № 501п (а.с. 54-55), яка призначалась судом першої інстанції (ухвала від 02 грудня 2016 року а.с. 50) за клопотанням представника відповідача (а.с.46) на предмет встановлення факту написання позначки (символу) % у розписці ОСОБА_3 або іншою особою, виконання зазначеної експертизи не виявляється можливим, у зв'язку із відсутністю в об'єкті дослідження достатнього об'єму та значущості ідентифікаційних ознак, які б могли стати підставою для категоричного чи навіть вірогідного висновку.

Суд першої інстанції правильно прийняв до уваги у цій справі заперечення позивачем обставин щодо написання відповідачем другої розписки у цій справі.

Відповідно ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

На правильне переконання суду першої інстанції, розписка надана відповідачем не є достовірним доказом на підтвердження умов договору позики, що укладений між сторонами, оскільки не містить підпису позикодавця, перебуває безпосередньо у позичальника, отже зміст розписки міг бути змінений без відома позикодавця.

Так, з аналізу ст.ст. 510,545 ЦК України та відповідно до ст.ст.1046,1047 ЦК України розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження перед ним невиконаного зобов'язання за договором позики.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, особа, яка пред'явила розписку для виконання і є позикодавцем, тобто розписка, що надана ОСОБА_2 є достовірним і належним доказом, та була правильно прийнята судом першої інстанції до уваги у цій справі на підтвердження факту укладання договору позики між сторонами та досягнення домовленостей щодо умов цього договору.

Суд першої інстанції правильно вважав, що показання свідка ОСОБА_4 (а.с.44) щодо написання двох розписок відповідачем та виконання грошового зобов'язання позичальником є недопустимим доказом у цій справі.

Ч. 1 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

У п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" звернуто увагу судів на те, що відповідно до абзацу другого ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину.

Суд першої інстанції також правильно не прийняв як допустимий доказ виконання відповідачем грошового зобов'язання відповідно до квитанцій про здійснення валютно-обмінних операцій (а.с.37-41), оскільки ці письмові докази по суті підтверджують лише факт придбання іноземної валюти.

Суд першої інстанції правильно вважав, що квитанції про здійснення валютно-обмінних операцій, без наявності відповідної розписки позикодавця про одержання виконання зобов'язання, не можуть бути належним та допустимим доказом виконання зобов'язання.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що надана в суді позивачем ОСОБА_2 розписка свідчить про надання ним відповідачу ОСОБА_3 в борг грошових коштів у сумі 8000,00 грн. із строком повернення до 21.10.2013 року та щомісячною сплатою відсотків 100 доларів США до 21 числа.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Таким чином, зі змісту наведених правових норм судом першої інстанції було правильно встановлено порушення прав позивача внаслідок невиконання договірних зобов'язань відповідачем.

Однак, щодо стягнення процентів з відповідача на користь позивача у цій справі суд першої інстанції правильно дійшов до наступних висновків.

Ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Позивач ОСОБА_2 у цій справі просив стягнути з відповідача проценти за користування грошовими коштами в загальній сумі 68881,65 грн. із розрахунку 100 доларів США щомісячно.

Однак, суд першої інстанції правильно не погодився із позицією позивача про його право на стягнення у цій справі з відповідача процентів у фіксованій сумі в іноземній валюті.

Оскільки, проценти - це платіж, що здійснюється позичальником на користь кредитора у вигляді плати за використання залучених на визначений строк коштів або майна. Проценти нараховуються у вигляді відсотків на основну суму заборгованості.

Суд першої інстанції правильно встановив, що зазначене в розписці зобов'язання ОСОБА_3 сплачувати 100 доларів США процентів суперечить закону, зокрема наведеним положенням ст.ст. 536, 1048 ЦК України, оскільки ця сума з урахуванням змінного курсу гривні до іноземних валют, зокрема долару США, не є платою за користування чужими грішми, яка встановлюється й нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу, не є долею (відсотком) по відношенню до цілого (основного боргу).

Крім того, за ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно із ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неправомірність установлення сторонами плати за користування позикою в твердій грошовій сумі в іноземній валюті, оскільки з урахуванням ст.ст. 6, 627 ЦПК України сторони договору мають право на визначення розміру процентів та порядку їх сплати, а не обирати інший спосіб оплати, у тому числі й установлення оплати в твердій грошовій сумі в іноземній валюті безвідносно до суми боргу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-79цс14 від 02 липня 2014 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно вважав, що позовні вимоги позивача в частині стягнення процентів за користування грішми підлягають задоволенню частково, з відповідача підлягає стягненню сума процентів у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, що відповідає положенням ст.1048 ЦК України.

З основної суми боргу та процентів, що підлягають сплаті позивачу, необхідно відрахувати сплачені ОСОБА_3 за договором позики 450,00 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України на момент виконання грошового зобов'язання складало 3596,85 грн.

Згідно із с. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що з урахуванням того, що сплачувана щомісячно сума перевищувала розмір відсотків, визначений на рівні облікової ставки НБУ, що діяла на той час, відбувалося часткове погашення основного боргу.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що стягненню у цій справі на користь позивача підлягає 4631,98 грн. основного боргу та 2414,34 грн. процентів за період з 21 жовтня 2012 року по 19 серпня 2016 року визначених на рівні облікової ставки НБУ, а всього 7046,32 грн.

При цьому, суд першої інстанції правильно вважав, що заява представника відповідача про застосування позовної давності у цій справі не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно із ч.3,4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається із договору позики сторін у цій справі, строк його виконання встановлено до 21.10.2013 року, а позов пред'явлено до суду 23.09.2016 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Звідси, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність лише часткового задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики при вищевикладених обставинах.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові у цій справі, та яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

За змістом правого висновку ВСУ, викладеного у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс 14, та якій у цій справі правильно застосував суд першої інстанції у цій справі в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України,:

«Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон - ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.

За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня.

Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України».

Безпідставними також є доводи апеляційної скарги позивача в частині того, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог у цій справі при вирішенні питання про стягнення процентів, оскільки відповідач ОСОБА_3 у цій справі не заявляла зустрічних позовних вимог щодо визнання недійсною розписки (договору позики) в частині процентів.

Оскільки, в силу вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Крім того, встановлено, що суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212-214 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Також суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи (роз'яснював особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, призначав експертизу, допитував свідка тощо).

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі в частині його відмови.

Будь-які письмові докази можуть спростовуватись лише відповідними письмовими доказами, а не показами свідка.

Умови договору позики не можуть суперечить закону.

Суд першої інстанції правильно у цій справі прийняв до уваги ті умови договору позики сторін, які не суперечать закону, та правильно вирішив спір у цій справі по суті.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Однак, докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Крім того, судом першої інстанції правильно з додержанням ст. 88 ЦПК України вирішено питання про розподіл між сторонами у цій справі понесених ними судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_3 будь-яких понесених ним судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі по сплаті судового збору (а.с. 103) за подачу вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 18 січня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.