Номер провадження: 22-ц/785/288/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.,

при секретарі судового засідання: Поліхранової Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.10.2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИЛА:

04.02.2016 року ОСОБА_2 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що після укладення договору купівлі-продажу № 1882/Б від 28 вересня 1998 року квартири № 13, яка знаходиться за адресою: вул. Ізмаїльська, 131-а, м. Білгород-Дністровський, Одеської області він у встановленому законом порядку зареєстрував вказану квартиру та оселився в ній. Натомість, ОСОБА_3 ніколи не була зареєстрована в спірній квартирі та в ній не мешкала (а.с. 1-4).

ОСОБА_3 04.04.2016 року подала до суду заперечення на позовну заяву. Зокрема, відповідач посилалася на те, що під час придбання спірної квартири вони з відповідачем знаходилися у зареєстрованому шлюбі, а тому, відповідачка вказує, що спірна квартира знаходиться в спільній власності. Окрім цього, ОСОБА_3, посилаючись на положення ст.ст. 74,80 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у звязку зі спливом строку позовної давності (а.с. 24-25).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.10.2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно було відмовлено (а.с. 70-72).

Не погоджуючись з рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.10.2016 року ОСОБА_2 07.11.2016 року звернувся до суду з апеляційною скаргою. Зокрема, ОСОБА_2 зазначає, що всі його позовні вимоги були повністю доведені, а правові аргументи, які свідчать про доведеність цих позовних вимог були викладені в виступі у дебатах представника. При цьому, апелянт посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, внаслідок чого були порушені і неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права. Зокрема вказує, що на період набуття спірного майна сторони припинили проживання, про що свідчить рішення суду про розірвання шлюбу, на формальний підхід до застосування ст. 44 КпШС України. Тому, просить скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.10.2016 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі (а.с. 85-89).

Відповідачка та її представник в судові засідання до суду апеляційної інстанції не зявлялись, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Згідно з ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи. Неявка сторони в судове засідання свідчить, що відповідач самостійно розпорядився своїми процесуальними правами та не скористався правом на участь в судових засіданнях в суді апеляційної інстанції, які неодноразово відкладались для витребування інформації. Зокрема, на виконання ухвали Апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2017 року, прийнятої за результатами розгляду клопотання апелянта про витребування доказів, Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було надіслано копію рішення по справі № 2-57/1997 про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також довідку про рух цивільної справи № 495/8431/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна та належним чином завірені копії процесуальних документів у вказані справі (а.с. 133-178).

Дослідивши матеріали справи, доводи скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги з врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідним зазначити наступне.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з положень ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, відповідно до яких, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд має право на вимогу сторони, яка виконала угоду, визнати її дійсною. У цьому випадку подальше нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Однак, враховуючи обставини справи, суд першої інстанції зазначив, що у даному випадку докази ухилення відповідача ОСОБА_4 від нотаріального оформлення угоди відсутні, а так як достатніхта обґрунтованих підстав для задоволення позовної вимоги про визнання дійсним договору в матеріалах справи не міститься, а вимоги позивача про визнання квартири такою, що нажито особисто позивачем і визнання за ним права власності на цілу частку квартири, є похідними від першої вимоги, то суд першої інстанції вирішив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_6 в повному обсязі.

Колегія суддів не може погодитися з такою оцінкою обставин справи та застосуванням норм матеріального права, оскільки суд першої інстанції фактично не вирішив спір, формально пославшись на відсутність доказів в справі, та не врахував, що між сторонами виник спір щодо правового режиму майна, який підлягав вирішенню судом. Зокрема, звертаючись до суду позивач не тільки намагався визнати угоду дійсною, оскільки у нього виникли проблеми з реалізації свого права власності (нотаріус відмовив в посвідченні правочину, оскільки він був укладений на біржі), але й виник спір з відповідачкою ОСОБА_3 щодо правового режиму квартири тобто чи є вона набутою під час шлюбу чи є вона приватною власністю позивача. Не вирішивши спір в цій частині, та маючи в своєму провадженні справу про поділ майна подружжя № 495/8431/15-ц, суд першої інстанції відмовив в спільному розгляді позовів, проігнорувавши як спільний субєктний склад, так і спільні вимоги сторін щодо спірної квартири. Таким чином, визначення правового режиму спірної квартири проводиться апеляційним судом з врахуванням наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 28 вересня 1998 року було укладено договір купівлі-продажу № 1882/Б, зареєстрований на Одеській товарній біржі, згідно з яким ОСОБА_5 продала, а позивач купив квартиру № 13 загальною площею 31,4 кв.м., жилою площею 17,3 кв.м. по вул. Ізмаїльська, 131-а в м. Білгород-Дністровському Одеської області. Вказаний договір у відповідності з вимогами, встановленими ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», зареєстровано на Одеській товарній біржі в Журналі реєстрації біржових угод нерухомістю, реєстраційний номер 1882/Б від 28 вересня 1998 року. Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 121 від 09 червня 1998 року (далі Інструкція), чинної на момент виникнення спірних правовідносин. А саме: відповідно до п. 1.4.-1.7. вказаної Інструкції державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об'єкти нерухомості, розташовані на всій території України (населених пунктах, військових містечках, військових частинах, аеропортах, річкових і морських портах, заповідниках, заказниках, на дорогах, полігонах і т.п.). Державну реєстрацію права власності на об'єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов'язковою для власників, незалежно від форми власності. Реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна проводиться на підставі правовстановлювальних документів за рахунок коштів власників нерухомого майна. Як зазначається в ч. в п. 1.9. Інструкції до об'єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться квартири багатоквартирних будинків. Додаток 1 до Інструкції визначає перелік правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, серед яких, зокрема, договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею. Право власності на квартиру було зареєстровано в Білгород-Дністровському бюро технічної інвентаризації в жовтні 1998 року за № 108-4810 інвентаризаційна справа 4974 (а.с. 9 оборот).

Надаючи оцінку виниклим між сторонами правовідносинам та надаючи їм правову кваліфікацію суд вважає, що Закон України „Про товарну біржу є спеціальним нормативно-правовим актом, яки регулює правовідносини, що випливають з приводу членства у товарній біржі, прийнятий пізніше ніж ЦК УРСР 1963 року, а тому до прийняття ЦК України та зміни Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, укладання та реєстрація на біржі угоди обумовлювала виникнення права власності на майно. Відповідно вирішуючи спір суд керується правилами про переважне застосування норм пізніше прийнятного закону, а також правило про пріоритет правозастосування спеціальної норми над загальною, а також неможливості погіршення стану особи у разі зміни нормативно-правового регулювання в спірних відносинах. Зазначені принципи правозастосування, підтверджуються рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) № 1-7/99.

Окрім цього, відповідно до положень п. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації.

Таким чином, враховуючи вказані обставини, позивач, уклавши з ОСОБА_5 28 вересня 1998 року договір купівлі-продажу, який був зареєстрований на Одеській товарній біржі за № 1882/Б, та, в подальшому в жовтні 1998 року зареєструвавши даний договір в Білгород-Дністровському бюро технічної інвентаризації за № 108-4810 інвентаризаційна справа 4974, у встановленому законом порядку набув право власності на квартиру № 13 загальною площею 31,4 кв.м., жилою площею 17,3 кв.м., яка розташована по вул. Ізмаїльська, 131-а в м. Білгород-Дністровському Одеської області.

При цьому за тексом ст. 227 ЦК Української РСР законодавець вказує лише на житловий будинок, а не квартиру, що є цілком логічним, з огляду на те, що на момент прийняття ЦК УРСР квартира не могла бути обєктом приватної власності як така, оскільки була введена в цивільний обіг лише з прийняттям закону Української ССР «Про власність». При цьому згідно зі ст. 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Згідно зі ст. ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10.12.1991 року вказується, що товарна біржа є організацією, що об'єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов'язаних із ним торгівельних операцій.Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Відповідно посилання суду на недійсність договору купівлі-продажу квартиру, дійсність якого не оспорює навіть відповідач ОСОБА_3 (а.с. 24-25) є помилковим.

Таким чином, позовні вимоги про визнання правочину дійним не підлягали задоволенню, але з наведених вище міркувань, а не з вказаних судом першої інстанції процесуальних мотивів.

Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до „Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як вбачається з матеріалів справи відповідачка ОСОБА_3 вважає спірну квартиру майном набутим під час шлюбу, а тому між сторонами виник спір щодо визначення правового режиму майна саме за цієї обставини, і він повинен бути вирішений судом, оскільки позивач вважає це майно своєю приватною власністю, і його права та одноособове володіння квартирою оспорюється відповідачкою ОСОБА_3 При цьому оскільки питання про поділ майна виникло 20.11.2015 р. (а.с. 143, 158), а до цього ніким не оспорювався правовий режим квартири, посилання сторони відповідача на пропуск позовної даності не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як за ЦК УРСР, так і за ЦК України її перебіг починається з моменту коли особа дізналась про його порушення (невизнання).

ОСОБА_2 в своїх поясненнях на заперечення на позов вказував, а також звертав увагу в апеляційній скарзі на те, що АДРЕСА_1 придбана за власні кошти, а тому належить йому особисто на праві приватної власності. Визнаючи в цій частині позовні вимоги обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню колегія суддів виходе з наступного.

Як вбачається з витребуваної копії рішення Білгород-Дністровського районного суду від 23.01.97 р. в листопаді 1996 року сторони припинили подружні відносини, при цьому відповідачка ОСОБА_3 позов визнала (а.с. 139, 156). Рішення набрало законної сили 04.02.1997 р. та не оспорювалось сторонами більш ніж 20 років. Свідоцтво про розірвання шлюбу було отримано позивачем лише 15.10.1998 року (а.с. 6). Спірна квартира була набута 28 вересня 1998 р., до отримання свідоцтва, проте після припинення шлюбних відносин. Як розяснив в п. 9 Постанови ВСУ «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» N 16 від 12.06.1998 р. вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Таким чином, спірна квартира не може вважатися такою, що придбана під час шлюбу між ним та ОСОБА_3, оскільки в період придбання спірного майна шлюбні відносини між ними вже фактично припинилися. Відповідно квартира є особистим майном позивача та належить йому на праві приватної власності, яке було оспорено відповідачкою. Оскільки сформульована вимога про встановлення вказаних юридичних фактів, що мають значення для вирішення спору, була помилково сформульована позивачем як окрема позовна вимога, хоча такою не є, то суд погоджуючись з такою кваліфікацією спірних правовідносин та правовим режим спірного майна з цього приводу, окремо в резолютивній частині, не визначає про її задоволення, проте згідно зі ст. 217 ЦПК України визначає порядок виконання рішення суду.

Таким чином, враховуючи наведене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог на підставі п. 1,3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.10.2016 року задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.10.2016 року скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру № 13, загальною площею 31,4 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м., що знаходиться за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, вул. Ізмаїльська, 131-а.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Встановити порядок виконання рішення суду, згідно з яким це рішення є підставою для реєстрації права власності (приватної) за ОСОБА_2 на квартиру № 13, загальною площею 31,4 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м., що знаходиться за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, вул. Ізмаїльська, 131-а.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_7

ОСОБА_8

ОСОБА_9

18.04.2017 року м. Одеса