22-ц/775/256/2017(м)
Категорія 52 Головуючий у 1 інстанції Мирошниченко Ю.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2017 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Зайцевої С.А, Мальцевої Є.Є.,

з участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

29 листопада 2016 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав. Посилалася на те, що від шлюбу з відповідачем має неповнолітніх дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які мешкають разом з нею. Шлюб з відповідачем розірвано 12 листопада 2009 року. З квітня 2009 року відповідач проживає окремо в іншому місті та жодного з покладених на нього законом батьківських обов'язків не виконує, не бере участі у вихованні синів. Всі питання щодо виховання дітей вирішуються нею самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Зазначила, що в 2011 році уклала шлюб з ОСОБА_6, який утримує родину, бере участь у вихованні дітей. Просила позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 березня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Попереджено ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Покладено на Службу у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації контроль за виконанням відповідачем батьківських обов'язків.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_7, заперечення проти апеляційної скарги ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Частиною 1 статті 153 СК України встановлено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім"ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 25 лютого 2005 року, про що свідчить свідоцтво про шлюб, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції м. Маріуполя Донецької області, актовий запис № 99.

Від шлюбу мають двох дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4. Діти проживають з матір'ю ОСОБА_2 в м.Києві.

12 листопада 2009 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

Звертаючись до суду із позовом про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, позивач посилалася на те, що з квітня 2009 року відповідач покладених на нього батьківських обов'язків не виконує; не бере участі у вихованні синів та не надає їй підтримки в цьому.

Відмовляючи ОСОБА_2 у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, які не виконують батьківських обов'язків; що відповідач має щирі наміри на покращення відносин з дітьми; що відсутні обставини, які негативно характеризують відповідача. Однак, суд вважав за необхідне попередити ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і поклав на органи опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов'язків.

З висновками суду не можна не погодитися.

Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до п. п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Як вбачається зі справи, на підтвердження своїх доводів про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав на дітей ОСОБА_2 послалася на характеристики дітей та родину з навчальних закладів та спортивних секцій, в яких зазначається про те, що батько не приймав участі у розвитку дітей; на акти обстеження житлово-побутових умов позивача, яка проживає в орендованій квартирі тощо.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України).

Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Заперечуючи проти доводів ОСОБА_2 відповідач ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції підтримав свої раніше надані пояснення суду першої інстанції та категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно синів ОСОБА_8 та ОСОБА_9, запевнивши суд, що має намір підтримувати з дітьми контакти. Одночасно він вказував на те, що після розірвання шлюбу він намагався деякий час підтримувати добрі відносин з синами; з дітьми також бачилася і його матір, але в подальшому у неї виник конфлікт з ОСОБА_2 і остання стала перешкоджати його зустрічам з синами. Своє рішення про обмеження побачень батька з синами колишня дружина мотивувала хвилюванням за психічний стан хлопців. Більш того, в 2015 році позивач виїхала з дітьми з м.Маріуполя до м.Києва і через ці обставини він також не має можливості приймати активну участь у спілкуванні з дітьми та їх вихованні.

За висновком органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 24 жовтня 2016 року, відповідача ОСОБА_3 доцільно позбавити батьківських прав у зв'язку з тим, що батько свідомо нехтує своїми обов'язками, ухиляється від виховання і навчання дітей, не проявляє щодо них батьківської турботи, не цікавиться їх життям і здоров'ям, не утримує матеріально.

Між тим, встановлено, що рішенням Іллічівського суду м. Маріуполя Донецької області від 06 квітня 2009 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання синів - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 1/ 3 частини його доходів.

08 липня 2016 року виконавче провадження за виконавчим листом № 2-776 закінчено на підставі письмової заяви ОСОБА_2 про повернення виконавчого документа без виконання.

За поясненнями позивача в апеляційному суді, після відкликання виконавчого листа, вона більше не пред'являла його до виконання з метою отримання від ОСОБА_3 коштів на утримання дітей, оскільки не вважала це необхідним.

Доводи ОСОБА_2 про те, що виконавчий лист вона відкликала з державної виконавчої служби під тиском відповідача є недоведеними та непереконливими.

Відповідно до частини 6 статті 19 СК України суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Як вбачається зі справи, оцінюючи вищезазначений висновок органу опіки та піклування, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, звернув увагу на те, що вказаний висновок ґрунтується на констатації факту відсутності спілкування батька з дітьми та не враховує об'єктивні для відповідача фактори, які ускладнюють його безпосередню участь у вихованні синів і, зокрема, проживання у різних містах України.

Колегія вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивач належним чином не довела ухилення відповідача від виховання дітей та свідомого нехтування ним батьківськими обов'язками. Окреме проживання батька від дітей, невиконання батьківських обов'язків, неможливість участі у вихованні дітей, ще не є підставою для позбавлення особи батьківських прав, а тому, відсутні правові підстави для задоволення позову про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Суд першої інстанції оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, правильно застосував норми матеріального права та правильно відмовив ОСОБА_2 у позові, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а судом встановлено, що ОСОБА_3 категорично проти позбавлення його батьківських прав, прагне брати участь у вихованні дітей; позитивно характеризується за місцем роботи та місцем проживання. Негативних даних про особу відповідача не встановлено.

При цьому суд правильно врахував положення абз. 2 п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", який визначає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Будь-яких конкретних обставин, які б свідчили про те, що суд порушив права дітей та поверхнево поставився до питання їх захисту, в розумінні ст.171 СК України та Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини», ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду позивачем не представлено.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що відповідач по-різному ставиться до своїх синів - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, і цим обставинам суд не дав оцінки, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки крім пояснень позивача ці обставини нічим не підтверджені; ОСОБА_3 ці обставини заперечує.

Що стосується пояснень малолітнього ОСОБА_4, який був допитаний в суді першої інстанції, то його поясненням за обставинами, які досліджувалися судом, з урахуванням віку дитини, судом дана оцінка у сукупності з іншими доказами представленими сторонами. Зважаючи на те, що дитина певний час проживає з ОСОБА_6 (другий чоловік позивача), то зрозуміло, що його ставлення до рідного батька змінилося.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права стосовно участі у розгляді справи в суді першої інстанції представника прокуратури безпідставні, оскільки сам по собі цей факт не змінює правових висновків суду першої інстанції та не призвів до ухвалення незаконного рішення. Дії прокурора, в розумінні ст.ст.8,19 Конституції України та ст.23 Закону України «Про прокуратуру», можуть буди предметом оцінки відповідних органів поза межами суду апеляційної інстанції.

Приймаючи до уваги, що малолітні ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, проживають за межами м.Маріуполя, рішення суду про покладення на Службу у справах дітей Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації, за місцем перебування дітей, контролю за виконанням відповідачем батьківських обов'язків не суперечить інтересам дітей та не порушує норм права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що в рішенні першої інстанції повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції та могли вплинути на рішення суду позивачем апеляційному суду не надано.

Рішення суду постановлено з дотримання норм матеріального і процесуального права, а тому, підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 та скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: С.А.Зайцева

Є.Є.Мальцева Суддя-доповідач Кочегарова Л.М.