Справа № 750/1603/17 Провадження № 22-ц/795/1550/2017 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Жук М. І. Доповідач - Страшний М. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіСтрашного М.М.,
суддів:Бечка Є.М., Шарапової О.Л.,
при секретарі:Герасименко Ю.О.,
за участю:ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визначення місця проживання дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визначення місця проживання дітей,

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 липня 2017 року позов ОСОБА_5 задоволено, визначено місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_9, з матір'ю - ОСОБА_5 В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким його зустрічну позовну заяву задовольнити. ОСОБА_6 звертає увагу суду на наявність упередженого ставлення до нього представника органу опіки та піклування Деснянського районної у місті Чернігові ради. Вказує, що проведене Службою у справах дітей Семенівської РДА обстеження умов проживання дітей в с. Костобобрів не відображає в дійсності наявні умови, а саме, що житло в аварійному стані, побутових умов для проживання дітей нема. Звертає увагу на те, що власного житла позивачка не має, батьківські обов'язки виконує неналежно, має погане ставлення до дітей. Просить залишити проживати з ним доньку, а сина - з позивачкою.

В письмових запереченнях ОСОБА_5 просить відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення суду без змін, вважаючи його законним та обгрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Шлюб розірвано 12 вересня 2016 року.

19 січня 2016 року ОСОБА_6 забрав у ОСОБА_5 доньку, яка на даний час проживає з ним. Син сторін ОСОБА_7 на даний час проживає з матір'ю -ОСОБА_5

Сторони не дійшли згоди у визначенні місця проживання дітей.

Мати ОСОБА_5 працює офіційно вчителем математики Костобобрівської загальноосвітньої шкоди 1-ІІІ ступенів Семенівської районної ради та має самостійний дохід (а.с.50, 84). Позитивно характеризується за місцем роботи (а.с.57).

Згідно матеріалів справи ОСОБА_6 працює в ДП „Пассервіс" ВАТ „Чернігівавтосервіс" на підставі цивільно-правових угод (а.с.87, 89-94).

Рішенням виконкому Деснянського районного у місті Чернігові ради від 24 квітня 2017 року рекомендовано визначити місце проживання дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_7 з матір'ю ОСОБА_5.( а. с.96-97). Орган опіки та піклування прийшов до висновку, що за місцем проживання ОСОБА_5 є умови для проживання дітей та їх розвитку.

Задовольняючи позов ОСОБА_5 про визначення місця проживання дітей з нею та відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визначення місця проживання дітей, суд першої інстанції виходив з того, що позивач за первісним позовом належним чином виконує батьківські обов'язки, має житло, дохід, задовільні побутові умови, діти бажають проживати разом, суд першої інстанції вважав визначити місце проживання дітей з матір'ю, оскільки це буде сприяти їх розвитку та вихованню.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки він відповідає зібраним у справі доказам, яким суд дав належну оцінка та відповідає вимогам законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, зважаючи на таке.

Відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 вересня 2016 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було розірвано. Питання щодо місця проживання неповнолітніх дітей в судовому рішенні не вирішено.(а.с.9)

Відповідно до вимог ч. 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Згідно вимог ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересів дитини.

Також згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Принцип 6 Декларації прав дитини 1959 року проголошує, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю.

Відповідно до положень ст. ст. 160, 161 Сімейного Кодексу України, місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Наведені положення закону знайшли своє відображення у правовій позиції Пленуму Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Головним критерієм при визначенні місця проживання дітей, є інтереси дитини, які повинні переважати над інтересами батьків (рішення Європейського суду з прав людини у справі „Гофман проти Німеччини" від 11.10.2001 року). Разом з тим, той із батьків, який не проживає з дитиною, повинен мати можливість підтримувати регулярні контакти з нею, має право на відвідування (рішення Євросуду у справі „Ельсгольц проти Німеччини" від 13.07.2000 року).

Відповідно до ч.ч.4-5 ст. 19 СК України при розгляді таких спорів є обов'язкова участь у справі органу опіки та піклування, надання ним письмового висновку щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Частиною 2 ст.163 СК України передбачено, що батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини та переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 22 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про відібрання дітей було відмовлено (а.с.10).

Сторонами не заперечується, що з 19 січня 2016 року ОСОБА_7 проживає з батьком, який проти волі її матері забрав дитину у останньої. За даним фактом ОСОБА_5 звернулась до відділу поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення (а.с.11-12).

Оскільки сторони проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким з них будуть проживати діти та звернулись за вирішенням спору до суду, відповідно до приписів ст. 161 СК України зазначене питання має вирішуватись судом з урахуванням ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особистої прихильності дітей до кожного з них, віку дітей, стану їх здоров'я, взаємну прив'язаність, емоційну близькість дітей, сприятливе оточення, інших обставин, що мають істотне значення, а також з урахуванням висновку органу опіки та піклування щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків та на підставі інших документів, які стосуються справи.

Дослідженими судом доказами підтверджується, що кожна зі сторін має належні матеріально-побутові умови, які дають можливість проживати дитині, як з батьком, так із матір'ю.

Мати позитивно характеризуються та відповідально відноситься до виконання своїх батьківських обов'язків. ОСОБА_6 не надано жодних належних та допустимих доказів невиконання ОСОБА_5 своїх батьківських обов'язків.

Врахувавши всі обставини справи, висновок органу опіки та піклування, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про визначення місця проживання обох дітей за місцем проживання їх матері.

Суперечності між батьком та матір'ю щодо місця проживання дітей, серйозні, що пошуки компромісу виявилися безрезультатними, тому перевага в визначенні місця проживання дітей повинна віддаватись виключно до їх інтересів.

На думку апеляційного суду зазначені обставини є виключними обставинами, в силу яких діти повинні проживати за місцем проживання матері.

Враховуючи викладені обставини, а також матеріали справи, у їх сукупності, а також оцінюючи, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, апеляційний суд вважає законними та обгрунтованими висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_5

Таким чином, справа судом першої інстанції розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: