Ухвала

іменем україни

12 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Євграфової Є.П.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Дубровицького районного управління юстиції Рівненської області, приватного нотаріуса Дубровицького районного нотаріального округу Рівненської області Мелех Олени Петрівни про застосування наслідків недійсності частково нікчемного правочину, визнання права власності на нерухоме майно, визнання частково недійсним договору іпотеки і застосування наслідків його недійсності та визнання виконавчого листа таким, що частково не підлягає виконанню, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Рівненської області

від 26 лютого 2016 року,

встановила:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, мотивуючи тим, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 16 грудня 2004 року вона є власником 1/3 частини житлового будинку разом із надвірними господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1. За нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу житлового будинку від 16 травня 2007 року за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на це нерухоме майно. Зазначала, що в даному договорі позивач значиться як продавець належної 1/3 частини житлового будинку по АДРЕСА_1, проте вона його не підписувала, а відтак цей договір, який вона не вчиняла, є недійсним. Оскільки визнання правочину недійсним судом не вимагається, позивач вважала, що є усі правові підстави для застосування наслідків цього частково нікчемного правочину.

Позивач вказувала, що в рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 18 травня 2007 року, ОСОБА_4 передав в іпотеку відкритому акціонерному товариству «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «РайффайзенБанк Аваль») житловий будинок по АДРЕСА_1, у тому числі і належну їй 1/3 частину цього будинку.

Крім того, позивачу стало відомо, що за заочним рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 23 серпня 2013 року за заявою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було видано виконавчий лист про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, а саме домоволодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_1.

Ураховуючи наведене та уточнення позовних вимог, позивач просила визнати недійсним договір іпотеки від 28 лютого 2008 року, укладений між ОСОБА_4 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», за яким було передано в іпотеку житловий будинок разом із надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_1; зобов'язати приватного нотаріуса Дубровицького районного нотаріального округу Рівненської області

Мелех О.П. зняти заборону на відчуження вказаного житлового будинку із надвірними будівлями, накладену на підставі договору іпотеки від 28 лютого 2008 року, та виключити з державного реєстру іпотек запис про обтяження цього нерухомого майна іпотекою, що був внесений до Державного реєстру іпотек на підставі договору іпотеки від 28 лютого 2008 року; визнати виконавчий лист, виданий Дубровицьким районним судом Рівненської області за заочним рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 23 серпня 2013 року таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від

23 грудня 2015 року позов задоволено.

Застосовано наслідки недійсності нікчемного правочину - договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 16 травня 2007 року приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу Рівненської області Мелех О.П., зареєстрованого в реєстрі за №2067, в частині відчуження ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 належної ОСОБА_3 1/3 частини житлового будинку разом із надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_1.

Скасовано, здійснену 17 травня 2007 року комунальним підприємством «Дубровицьке міське бюро технічної інвентаризації», державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на вказаний вище житловий будинок разом із надвірними будівлями, в частині реєстрації за ОСОБА_4 права власності на 1/3 частку цього житлового будинку, яка належить ОСОБА_3

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частку житлового будинку разом із надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір іпотеки від 28 лютого 2008 року, укладеним між ОСОБА_4 та відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», за яким було передано в іпотеку житловий будинок разом із надвірними будівлями, розташований по АДРЕСА_1.

Зобов'язано приватного нотаріуса Дубровицького районного нотаріального округу Рівненської області Мелех О.П. зняти заборону на відчуження вказаного вище житлового будинку із надвірними будівлями, накладену на підставі договору іпотеки від 28 лютого 2008 року, та виключити з державного реєстру іпотек запис про обтяження цього нерухомого майна іпотекою, що був внесений до Державного реєстру іпотек на підставі зазначеного договору іпотеки.

Визнано виконавчий лист, виданий 16 липня 2014 року Дубровицьким районним судом Рівненської області за заочним рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 23 серпня 2013 року у справі

№ 1706/1444/12 таким, що не підлягає виконанню.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 26 лютого

2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із пропуску позивачем строку позовної давності звернення до суду.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 16 грудня

2004 року ОСОБА_8 передав безоплатно у власність 2/3 частини - ОСОБА_9 та 1/3 частини - ОСОБА_3 житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований по вулиці 800-річчя, 13, в

м. Дубровиця Рівненської області.

16 травня 2007 року між продавцями ОСОБА_3 і ОСОБА_9 та покупцем ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку. Відповідно до умов даного договору, продавці передали, а покупець прийняв у власність житловий будинок з господарськими приміщеннями, розташований по АДРЕСА_1.

Право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_4 у встановленому законом порядку.

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області

від 23 серпня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, а саме домоволодіння, розташоване по

АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу

від 16 травня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу Мелех О.П., для задоволення вимог банку в розмірі 20 108,95 доларів США, що еквівалентно 160 730,87 грн. Даним рішенням установлено, що договір іпотеки, за яким звернуто стягнення на домоволодіння був укладений 28 лютого 2008 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за укладеним 18 травня 2007 року кредитним договором між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що вона не підписувала договір купівлі-продажу від 16 травня 2007 року належної їй 1/3 частини будинку, незаконно відчужене ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу майно не вибувало з її фактичного володіння, і вона й досі зареєстрована та фактично проживає в спірному житловому будинку.

Згідно висновку почеркознавчої експертизи від 30 червня

2015 року підпис від імені ОСОБА_3 в третьому рядку в розділі: «Підписи» в договорі купівлі-продажу житлового будинку від 16 травня 2007 року виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою.

Мотивуючи рішення, апеляційний суд зазначав, що згідно рішення Дубровицького районного суду від 7 листопада 2013 року, яке набрало чинності 16 грудня 2013 року, ОСОБА_3 та її брат ОСОБА_10 звертались до ОСОБА_4 з вимогою розірвати договір купівлі-продажу цього ж будинку, що і в даній справі. Свої вимоги мотивували тим, що

16 травня 2007 року уклали з ОСОБА_4 договір та передали йому у власність житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1, однак він не провів оплату в повному обсязі, що позбавило їх можливості отримати ту суму, на яку розраховували. В задоволенні позову позивачам було відмовлено в зв'язку зі спливом строку позовної давності, оскільки про порушення їхніх прав їм стало відомо ще в червні 2007 року.

Апеляційний суд зазначав, що ОСОБА_4 просив застосувати наслідки пропуску строків позовної давності.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 судам роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином підставами для відмови в позові у зв'язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску прокурором строку позовної давності, апеляційний суд не навів доводів щодо обґрунтованості позову.

Отже, відмова у позові з підстав пропуску строку позовної давності є, по-перше, передчасною, а, по-друге, свідчить про те, що позов є обґрунтованим, хоча таких висновків апеляційний суд не зробив.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою про апеляційне провадження.

Зміст рішення суду апеляційної інстанції визначений ст. 316 ЦПК України, в якому, зокрема, зазначаються встановлені судом першої інстанції та не оспорені обставини, а також обставини, встановлені апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин.

Проте в порушення наведеного, апеляційним судом у рішенні не зазначено встановлені судом обставини.

Разом із тим, рішення суду першої інстанції не може бути залишено в силі з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Відповідно до ч. 5ст. 11 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог щодо нікчемності договору купівлі-продажу в частині продажу належної позивачу 1/3 частини житлового будинку та наявності правових підстав для застосування наслідків нікчемного правочину. Оскільки ОСОБА_4 передав в іпотеку весь будинок, у тому числі належну позивачу 1/3 частину, суд прийшов до висновку про визнання договору іпотеки недійсним.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 17 травня 2007 року, в установленому законом порядку, за ОСОБА_4було зареєстровано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1.

Тобто на момент укладення спірного договору іпотеки, 28 лютого 2008 року,єдиним власником нерухомого майна - предмета іпотеки був ОСОБА_4, а відтак для укладення договору іпотеки не вимагалосязгоди ОСОБА_3

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від

23 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Рівненської області

від 26 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька Є.П. Євграфова О.В. Умнова І.М. Фаловська