АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний № 757/3794/17-ц Головуючий в 1 інстанції - Гладун Х.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Желепи О.В.

суддів: Іванченка М.М., Рубан С.М.

при секретарі: Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства «Таскомбанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 червня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Таскомбанк» про захист прав споживача, стягнення пені за не виконання договору банківського вкладу та відшкодування моральної шкоди,-

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Представник позивача звернувся до суду із вимогами до відповідача, в яких просить стягнути в примусовому порядку на користь позивача, з урахуванням уточнення позовних вимог, пеню за прострочення повернення відповідачем суми вкладу за Договором банківського вкладу від 16.09.2016 р. № ДВ-027/181072 за період з 19.12.2016 р. по 28.02.2017 р., передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», в розмірі 421596 грн. 04 грн., а також у відшкодування моральної шкоди 50000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що в порушення умов вказаного договору та норм чинного законодавства відповідачем протиправно утримувалися належні позивачу кошти та нараховані по ньому проценти до 28.02.2017 р., хоча строк дії договору сплинув 18.12.2016 р.

Протиправними діями відповідача позивачу заподіяно моральної шкоди, що полягає в неможливості реалізації морального обов'язку з облаштування надмогильної споруди померлому чоловікові. Протиправне утримання відповідачем належних позивачу грошових коштів унеможливило отримання ним доходів від депозитного вкладу, на які він розраховував. Безпідставне звинувачення відповідачем позивача у вчиненні шахрайських дій викликало моральні страждання у позивача, стало для нього сильним потрясінням від зухвалості та безпідставності. З урахуванням похилого віку позивача, його поганого стану здоров'я, складних сімейних обставин, пов'язаних із смертю чоловіка, розмір морального відшкодування позивачем оцінюється в 50000,00 грн., які він просив стягнути на свою користь з Відповідача.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01.06.2017 року позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Таскомбанк» про захист прав споживача, стягнення коштів за договором банківського вкладу та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Таскомбанк» на користь ОСОБА_2 пеню у розмірі 3 % річних за період з 19.12.2016 р. по 27.02.2017 р. в сумі 1123,0 грн.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Таскомбанк» в дохід держави суму судового збору 640,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, представник позивача та відповідача подали апеляційні скарги.

В поданій апеляційній скарзі представник позивача просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В скарзі посилався на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору. Судом не вірно було з'ясовано предмет та підставу позову, необґрунтовано визначено розмір неустойки на підставі ст. 625 ЦК України, яка не регулює відносини в аспекті захисту прав вкладника за депозитним договором, як споживача фінансових послуг. Суд не дав належної правової оцінки обставинам у справі та діям відповідача в їх сукупності, які призвели до завдання моральної шкоди, в тому числі, здоров'ю позивача.

В поданій скарзі представник банку просив рішення скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вказував на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи. Зазначав, що банк виконав умови Договору № ДВ-027/181072 банківського вкладу в повному об'ємі та вчасно перерахував кошти на рахунок позивача, внаслідок чого дія договору банківського вкладу припинилась 19.12.2016 року. Відповідно, у позивача відсутні будь-які підстави для стягнення з АТ «ТАСКОМБАНК» суми вкладу, відсотків, пені та моральної шкоди.

Рахунок позивача був заблокований, через не надання позивачем, на вимогу банку документів на підтвердження доходів, відповідно до вимог чинного Законодавства.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи своєї скарги підтримав, скаргу банку просив відхилити.

Представник відповідача доводи скарги банку підтримав, в задоволенні скарги представника позивача просив відмовити.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а скарга банку задоволена бути не може, з таких підстав

Згідно ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч.1 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

Частиною 2 ст.1060 ЦК України встановлено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що в разі, коли у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що 16.09.2016 р. між Сторонами укладено Договір банківського вкладу для фізичних осіб «Стабільний» № ДВ-027/181072 (далі - Договір) на суму 187957,77 грн., із процентною ставкою на суму вкладу 19 % річних, терміном дії до18.12.2016 р.

Згідно п.п. 1.7, 1.8. вказаного Договору нараховані за Вкладом проценти виплачуються вкладнику одночасно з поверненням суми вкладу по закінченню строку розміщення вкладу шляхом зарахування на поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватися із використанням електронних платіжних засобів № НОМЕР_1, відкритий Вкладнику в установі банку у валюті, що відповідає валюті зарахування. Вклад виплачується Вкладнику по закінченню строку залучення вкладу шляхом зарахування на вищевказаний рахунок.

По завершенню строку дії вказаного Договору Позивач та його представник як усно так і письмово (заяви від 28.12.2016 р. 29.12.2016 р., 16.01.2017 р., 17.01.2017 р.). зверталися до Відповідача із вимогами про повернення суми вкладу та нарахованих процентів.

Відповідач відмовив у видачі суми вкладу та процентів, мотивувавши блокуванням рахунку проведенням перевірки природи походження грошових коштів на підставі п. 47 розділу V Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 26.05.2015 р. № 417.

Як встановлено в ході розгляду справи, та сторонами не заперечується, Договір № ДВ-027/181072 банківського вкладу для фізичних осіб «Стабільний» від імені ОСОБА_2 та в її інтересах укладено її представником ОСОБА_1 - національним публічним діячем, Народним депутатом України VIII скликання з 27.11.2014 р. по теперішній час.

Згідно п. 64 Положення здійснення заходів з ідентифікації, верифікації клієнта та/або його представників, виявити факт належності/неналежності клієнта - фізичної особи, або особи, що діє від його імені, до публічної особи, до особи близької або пов'язаної з публічними особами Банк здійснює до/або під час установлення ділових (договірних) відносин, до проведення фінансової операції, відкриття рахунку, укладення договору.

Отже, саме на Банк покладено обов'язок здійснювати перевірку факту належності клієнта або особи, яка діє від його імені, до публічних осіб, до осіб близьких або пов'язаних з публічними особами, вживати заходи щодо з'ясування джерел походження коштів та активів таких осіб виключно до встановлення ділових (договірних) відносин, відкриття рахунку, тощо.

Таким чином, дії відповідача із з'ясування належності позивача до близьких або пов'язаних з публічним діячем ОСОБА_1 осіб після встановлення ділових (договірних) відносин із Позивачем суперечать вищевказаним положенням.

Доводи Відповідача, що при укладанні Договору Позивачем в опитувальнику фізичної особи її представником наведено недостовірну інформацію вищевикладених висновків суду не спростовують, оскільки обов'язок з перевірки наданої в опитувальнику інформації покладається на Банк. Більше того, інформація про національного публічного діяча Народного депутата України VIII скликання ОСОБА_1 є загальновідомою та загальнодоступною.

Крім того, згідно пояснень представника відповідача допущене Банком порушення було предметом службового провадження, проведеного Національним банком України.

Доводи Відповідача про виконання умов договору, шляхом перерахування на поточний рахунок № НОМЕР_1всіх належних до виплати сум, спростовуються даними про рух коштів Позивача по його особового рахунку, згідно якого 19.12.2016 р. на вказаний рахунок позивачу перераховано лише відсотки.

Так, встановлено, що Позивач та його представник зверталися до Відповідача з відповідними заявами від 28.12.2016 р. 29.12.2016 р., 16.01.2017 р., 17.01.2017 р. та вимогами про видачу вкладу та відсотків.

Вклад та нараховані відсотки в сумі 195184,24 грн. фактично отримано позивачем 28.02.2017 р.

Таким чином судом встановлено, що Відповідач без належних правових підстав заблокував до виплати належну Позивачу суму вкладу та нараховані по ньому проценти в період з 19.12.2016 р. по 27.02.2017 р. Відсутність перешкод для отримання позивачем у вказаний період належної йому суми Відповідачем, в належний спосіб не доведена.

Також судом була встановлена необґрунтованість та недоведеність вимог позивача про відшкодування моральної шкоди.

Вищенаведені обставини справи , які суд вважав встановленими є доведеними, висновок суду про порушення відповідачем прав позивача, як споживача фінансових послуг відповідає цим обставинам та вимогам Закону.

Доводи скарги банку про те, що умови договору були виконані, так як кошти були перераховані на рахунок позивача, спростовуються вищенаведеними та вірно встановленими судом обставинами.

Блокування грошового рахунку позивача, на який банк перерахував кошти, на думку колегії, свідчить про порушення прав позивача, як споживача послуг.

Також суд вірно встановив неправомірність такого блокування, зазначивши в рішенні мотиви, а тому доводи скарги банку, щодо правомірності такого блокуванню судом були перевірені та їм була надана вірна правова оцінка.

Разом з тим, вирішуючи вимоги про стягнення пені за затримку повернення позивачу його особистих коштів та відсотків, суд визначив розмір пені, виходячи з вимог ст. 549 ЦК України та ст. 625 ЦК України за період з 19.12.2016 р. по 27.02.2017 р. в сумі 1123,0 грн.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком районного суду, так як він не в повній мірі відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону, виходячи з наступного.

Позивач, звертаючись з позовом про стягнення неустойки, просив її стягнути на підставі ч5 ст. 10 закону України "Про захист прав споживачів", а суд безпідставно на власний розсуд стягнув з відповідача 3% за прострочення виконання грошового зобов'язання в порядку ст. 625 ЦК України, тобто вийшов за межі заявлених позовних вимог, та не врахував, що неустойка та суми, передбачені ст. 625 ЦК України відрізняються за своєю правовою природою.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання.

За положеннями статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги.

Відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення.

Аналогічна правовий висновок викладено в постанові ВСУ від 13.03.2017 року в справі 6-2128цс16.

Відповідно до розрахунку зробленого представником позивача, останній просив стягнути неустойку за період з 19.12.2016 р. по 27.02.2017 в сумі 421596 грн. 04 грн.

Відповідач жодних доводів на спростування вказаного розрахунку не навів.

Проте, вказані позовні вимоги не можуть бути задоволені в повному обсязі, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України, щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Як вбачається з матеріалів справи розмір пені, яку просив стягнути позивач за прострочення в два з половиною місяців значно перевищує розмір збитків, які зазнала позивач, через затримку повернення їй вкладу та відсотків, а тому колегія суддів вважає за можливе застосувати положення ч. 3 с. 551 ЦК України та зменшити розмірі пені, яка підлягає стягненню з відповідача до суми 10 000 грн.

Стосовно доводів скарги представника позивача, щодо безпідставної відмови в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, то колегія їх відхиляє, так як суд вірно виходив з недоведеності цих вимог та відсутності доказів погіршення стану здоров'я позивача через неповернення їй коштів, недоведеності прямого причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та негативними наслідками, про які позивач зазначала в позові, а також не встановлення судом обставин, які є правовими підставами для відшкодування моральної шкоди за правовідносинами, що склались між сторонами.

Доводи скарги висновків суду з цього приводу не спростовують.

В іншій частині рішення ухвалено без порушення норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача в повному обсязі та скарги банку відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

В задоволенні апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Таскомбанк» відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 червня 2017 року в частині вирішення вимог позивача про стягнення неустойки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Таскомбанк» про стягнення пені задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Таскомбанк» на користь ОСОБА_2 пеню за період з 19.12.2016 р. по 27.02.2017 р. в сумі 10 000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: