ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/349/17
Провадження № 2/210/932/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого-судді: Вікторович Н.Ю.,
за участі секретаря судового засідання: Ширинової К.С.,
позивача: ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, в порядку ст.197 ЦПК України, без фіксування судового засідання звукозаписувальним пристроєм, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
31 січня 2017 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулася позивач ОСОБА_2 із вищевказаною позовною заявою.
В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_2 вказує на ті обставини, що згідно договору купівлі-продажу 2/5 частки житлового будинку з господарчими побудовами від 08 червня 2013 року, що посвідчений державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори Риковою Т.В. та зареєстрований в реєстрі за №2-368, вона є власницею 2/5 частки житлового будинку з господарчими побудовами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.
Вказувала на те, що згідно довідки, виданої Головою вуличного комітету 06 червня 2013 року, а саме перед здійсненням купівлі вищезазначеного житлового будинку, станом на 06 червня 2013 року проживала та знаходилася на реєстраційному обліку у будинку АДРЕСА_1, - ОСОБА_5, яка прописана та проживала за даною адресою одна. Але вже після укладення договору купівлі-продажу житлового будинку з господарчими побудовами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, виявилось, що у вказаному будинку зареєстрований член сім'ї попередньої власниці житла ОСОБА_6, - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно довідки про зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1, а також домової книги для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_1, ОСОБА_3 зареєстрований за вищевказаною адресою з 30 березня 2010 року і не знятий з реєстрації по сьогоднішній день. Згідно акту про не проживання за місцем реєстрації, громадянин ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 фактично не проживає з 2013 року.
Зазначала, що за даною адресою зареєстровані та фактично проживають вона та члени її сім'ї: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, - донька, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, - донька, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, - мати, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_6, - чоловік.
Посилалася на ті обставини, що з моменту придбання вищевказаного житлового будинку та реєстрації за даною адресою її та членів її родини, ОСОБА_3 у відповідному житловому будинку фактично не проживав, ніколи не з'являвся. Незважаючи на це, вона змушена, починаючи з червня 2013 року, оплачувати комунальні послуги, що нараховуються згідно всіх зареєстрованих громадян у відповідному житловому будинку, у тому числі на незнайомого їй ОСОБА_3 Також вказана реєстрація місця проживання невідомої їй особи створює для неї перешкоди для отримання житлових соціальних пільг, оскільки в їх розрахунку визначається сукупний дохід та кількість усіх зареєстрованих осіб за вказаною адресою. Крім того, у разі відчуження зазначеного майна вона, як продавець, зобов'язана буде повідомляти покупців про відповідний факт. Це може спровокувати відмову потенційних покупців від придбання майна, обмеженою правами третіх осіб.
Отже, на її думку, відповідач, перебуваючи на реєстраційному обліку за адресою: АДРЕСА_1, чинить їй перешкоди у користуванні та розпорядженні власним майном.
На підставі викладеного позивач ОСОБА_2 просила задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.
Присутня у судовому засіданні позивач ОСОБА_2 надала пояснення в обґрунтування позовних вимог, підтримала їх у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просила суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Відповідач ОСОБА_3 до зали суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за місцем своєї реєстрації, причини неявки суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності або про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі відповідача, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України.
Суд, приймаючи до уваги вимоги ч.1 ст.157 ЦПК України, зі згоди позивача ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів.
Вислухавши пояснення позивача, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.
Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України).
За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.
Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.
З письмових матеріалів справи та пояснень позивача судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу 2/5 частки житлового будинку з господарчими побудовами від 08 червня 2013 року, що посвідчений державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори Риковою Т.В. та зареєстрований в реєстрі за №2-368, позивач ОСОБА_2 (а.с.13, 29-31) є власницею 2/5 частки житлового будинку з господарчими побудовами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8-11, 12).
Згідно довідки, виданої Головою вуличного комітету 06 червня 2013 року, перед здійсненням купівлі вищезазначеного житлового будинку, станом на 06 червня 2013 року проживала та знаходилася на реєстраційному обліку у будинку АДРЕСА_1, - ОСОБА_5, яка прописана та проживала за даною адресою одна (а.с.14).
Після укладення договору купівлі-продажу житлового будинку з господарчими побудовами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, позивач виявила, що у вказаному будинку зареєстрований член сім'ї попередньої власниці житла ОСОБА_6, - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно довідки про зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1, а також домової книги для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_1, ОСОБА_3 зареєстрований за вищевказаною адресою з 30 березня 2010 року і не знятий з реєстрації по сьогоднішній день (а.с.15, 16-25).
Згідно акту про не проживання за місцем реєстрації, громадянин ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 фактично не проживає з 2013 року (а.с.26).
За даною адресою зареєстровані та фактично проживають позивач та члени її сім'ї: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, - донька (а.с.27), ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, - донька (а.с.28), ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, - мати, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_6, - чоловік (а.с.15).
Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Статтею 15 ЦК України у частині 1 визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч.1, ч.2 ст.16 ЦК України).
Згідно ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до ст.71 Житлового кодексу України, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин.
Відповідно до ст.72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Так, судом встановлено, що відповідач у справі не будучи власником житлового будинку, залишається зареєстрованим у ньому, однак тривалий час не проживає у будинку, що належить на праві спільної часткової власності позивачу, поважні причини його відсутності за місцем реєстрації судом не встановлені, що свідчить про вчинення ним перешкод у користуванні власністю власнику, позивачу ОСОБА_2, при цьому між сторонами відсутня домовленість щодо збереження права на житло, тому суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та задовольняє їх.
Суд також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.
Таким чином, само по собі рішення суду про визнання відповідача таким що втратив право користування жилим приміщенням, у відповідності до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для подальшого зняття останнього з реєстрації в цьому приміщенні.
При цьому, у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог, зокрема: про позбавлення права користування житловим приміщенням.
З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому підлягають задоволенню.
Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, у зв'язку із задоволенням позову з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати сплачені за подання позову, а саме в розмірі 640,00 гривень (а.с.1).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.15, 60, 88, 212, 215-218, 223-230, 294 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, житловим будинком з господарчими побудовами АДРЕСА_1.
Рішення суду є підставою для зняття ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8, р.н.о.к.п.п.НОМЕР_1, зареєстрованої та фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_1, судовий збір у розмірі 640,00 гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Відповідно до статей 231, 232 ЦПК України оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та вразі ухвалення повторного заочного рішення судом першої інстанції. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право на оскарження заочного рішення в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н. Ю. Вікторович