Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/399/17

Номер провадження: 2/511/359/17

17 жовтня 2017 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Ільяшук А. В.,

при секретарі Непомнящій О.В.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача адвоката Яворської Ю.Г., представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа Старостинська сільська рада Роздільнянського району Одеської області, про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, зняття з реєстрації, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур з питань реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб Роздільнянської міської ради та просить суд винести рішення, яким усунути позивачу ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_4 за місцем реєстрації за адресою: с.Нові Чобручі вул.Центральна (колишня - Леніна), будинок №17 Роздільнянського району Одеської облсті. Визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням.

В обґрунтування позову вказує, що 21.12.1991 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 У 1998 році за згодою ОСОБА_5, батька позивача, який був власником будинку АДРЕСА_1, відповідач ОСОБА_4, як член сім'ї вселився в даний будинок, здійснив державну реєстрацію за вказаною адресою. 05.03.2004 року на підставі договору дарування ВВВ №530795 виданого державним нотаріусом Роздільнянської нотаріальної контори позивач набула право власності на вищевказаний будинок. 14.03.2012 року шлюб між сторонами рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області розірвано. Після розірвання шлюбу, відповідач протягом року проживав поза волею позивача в даному будинку, постійно зловживав спиртними напоями, влаштовував скандали, погрожував їй та дітям застосувати відносно них фізичне насилля. Відповідача визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст.173 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення. У лютому 2013 року відповідач добровільно зібрав особисті речі та виїхав з будинку. Відповідач за місцем реєстрації не проживає, у будинку, на подвір'ї та у господарських спорудах його особисті речі відсутні, житловим приміщенням, господарськими спорудами не користується, участі в оплаті вартості послуг не приймає. Позивач вимушена сплачувати додаткові кошти в якості комунальних платежів та порушуються права позивача як власника в користуванні і розпорядженні майном.

13.04.2017 року позивач надала суду заяву та просила замінити третю особу Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур з питань реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб Роздільнянської міської ради на Старостинську сільську раду Роздільнянського району Одеської області.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та суду пояснила, що їй на праві власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1, а відповідач, її колишній чоловік, систематично порушував правила співжиття, зловживав спиртними напоями, після чого знаходячись у стані алкогольного сп'яніння ображав її нецензурними словами, порушуючи таким чином її права як власника. В своїх вимогах посилається на те, що у відповідача є житловий будинок його померлих батьків, що знаходиться в Любашівському районі Одеської області. Також позивачка стверджує, що вона є хворою людиною, у ІНФОРМАЦІЯ_3 перенесла операцію на рак та має 3 групу інвалідності. Вважає, що після розірвання шлюбу у 2012 році відповідач втратив статус члена її сім'ї, законодавство України не містить поняття "колишній член сім'ї". а тому у відповідача немає жодного законного права залишатися проживати чи бути зареєстрованим у її будинку. З вселенням відповідача до її будинку у травні 2017 року вона категорично не погоджується та заявляє, що ці виконавчі дії проведено без її участі. При вселенні пошкоджено її майно, а відповідач вселився до літньої кухні, в якій ніхто не проживав. Крім того, проти проживання відповідача у будинку позивача заперечують також їх діти. Неповнолітній дитині він жодної допомоги не надає, не спілкується з нею, не цікавиться її успіхами у школі, а зі старшою донькою він давно втратив контакт та не знає як звуть його онука. Просила позов задовольнити. Позицію позивача підтримала її представник адвокат Яворська (Власенко) Ю.Г., яка просила позов задовольнити та посилаючись на зазначені обставини, практику Верховного Суду України, Європейського суду з прав людини, встановлені судом факти та відповідні їм правовідносини, усунути перешкод у користуванні житлом шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом та зняти його з реєстрації у будинку, що є власністю позивача.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнав. Просив відмовити у задоволенні позову з урахуванням того, що в вищевказаному будинку він зареєстрований та постійно проживав в ньому з 1998 року, в період шлюбу за спільні кошти до літньої кухні було добудовано кімнату та веранду, було проведено газ та водопровід, у дворі він зварив металеву арку, матеріал закуповував за власні кошти, приймав участь в утриманні та ремонті житлового будинку, іншого житла не має, правила співжиття не порушує та не створює жодних обмежень у здійсненні позивачем свого права, як власника, володіти, користуватись та розпоряджатись вказаним будинком. Позивач його сама провокує на сварки, після чого викликає міліцію. Відповідач підтвердив покази позивача, щодо до її хвороби та суду пояснив, що у ІНФОРМАЦІЯ_3 вони проживали однією сім'єю і він приймав особисту участь в її лікуванні та одужанні. Відповідач заперечує те, що він втратив інтерес до будинку та в ньому не проживає після розлучення без поважної причини, оскільки позивач сама чинить йому перешкоди у проживанні, через що він звертався до суду з позовом про його вселення та суд його позов задовольнив. 19.05.2017 року він був вселений до будинку позивача, про що складено акт ВДВС, але після вселення позивач зламала його замок та викинула його речі з будинку, продовжуючи перешкоджати йому у праві проживання у її будинку. Іншого житла у нього немає, будинок його батьків у Любашівському районі непридатний для проживання та він спадщину на нього не оформив. З неповнолітньою дитиною відповідач спілкується та сплачує аліменти на її утримання. Вважає позов надуманним та просить відмовити у його задоволенні. Звернув увагу суду на те, що позивач неодноразово зверталася до суду з позовами про позбавлення його права проживання у своєму будинку, але їй було відмовлено.

Представник третьої особи Старостинської сільської ради Роздільнянського району Одеської області Буніна К.Ю., в судовому засіданні 05.09.2017 року позов визнала, просила його задовольнити, підтвердила, що за зверненням ОСОБА_1 комісія сільської ради неодноразово складала акти про непроживання ОСОБА_4. Сама представник його давно не бачить у селі, оскільки живе недалеко від будинку позивача. Відповідач не приходить до школи та не спілкується з меншою донькою. Після розлучення більше 5 років відповідач не проживає у будинку, що є власністю позивача.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши численних свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані суду письмові докази, оцінивши їх в сукупності, оглянувши матеріали ЖЕО №2821, №2822 від 20.05.2017 року, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником будинку по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування будинку серії НОМЕР_2 від 05.03.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Роздільнянської державної нотаріальної контори Одеської області. Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно НОМЕР_1.

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 грудня 1991 року, який рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 14.03.2012 року розірваний. Сторони від шлюбу мають доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідач вселився та проживає в спірному будинку на правах члена сім`ї власника з 1998 року.

Згідно довідки №119 від 21.02.2017 року Старостинської сільської ради Роздільнянського району Одеської області вбачається, що відповідач ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно довідки Троїцької сільської ради Любашівського району Одеської області № 566 від 16.06.2017 року, ОСОБА_4 у колишньому будинку батьків за адресою: АДРЕСА_1 ніколи не був зареєстрований та ніколи не проживав. Після смерті батька в ІНФОРМАЦІЯ_3 та матері в 2006 році ОСОБА_4 за отриманням права на спадщину до сільської ради не звертався.

В підтвердження негідної поведінки відповідача в житлі, позивачка посилається на постанову Роздільнянського районного суду Одеської області від 15.01.2013 року про визнання відповідача винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення за вчинення дрібного хуліганства.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_5 пояснили, що відповідач добра людина, але випивав, що сталдо причиною розірвання шлюбу. Більше 5 років ОСОБА_4 у будинку позивача не проживає, не приймає участі у благоустрої, не сплачує комунальні послуги. Вважають, що він втратив право на проживання та реєстрацію у будинку позивача.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що він був запрошений 19.05.2017 року бути понятим при вселенні ОСОБА_4 до будинку виконавчою службою. Господині дома не було і ОСОБА_4 був вселений до будинку без її присутності, заніс особисті речі, та навісив замок на двері. Він розповідав, що позивачка не пускає його до будинку, тому він вимушений вселятися за рішенням суду. Свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14 підтвердили в суді, що відповідач спокійна, добра людина. ОСОБА_14 суду пояснив, що він з ОСОБА_4 брати, та він знає, що останній займався ремонтом в хаті, проводив газ та водопровід, а також ОСОБА_4 запитував у нього поради по будівництву добудови. Вказані свідки стверджують, що позивач після розірвання шлюбу чинить ОСОБА_4 перешкоди у користуванні житлом.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що він як працівник поліції, неодноразово розглядав скарги сторін один на одного, проводив з ними профілактичні бесіди та рекомендував всі негаразди вирішувати у суді.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 18.04.2013 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа Роздільнянський РС ГУДМС України в Одеській області про виселення з житлового будинку без надання житлового приміщення та примусове зняття з реєстраці, у задоволені позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22.10.2013 року вказане рішення Роздільнянського районного суду від 18.04.2013 року залишено без змін.

22.03.2016 року Роздільнянським районним судом Одеської області видано виконавчий лист по справі №511/1055/13-ц про вселення ОСОБА_4 у вищевказаний будинок. Відповідач ОСОБА_4 вселений будинок, про що складено акт державного виконавця від 19.05.2017 року, де зазначено, що ОСОБА_4 вселений у вищевказаний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Непроживання ОСОБА_4 після вселення у вищевказаному будинку суд до уваги не бере, оскільки ця обставина виходить за межі предмету доказування.

20.05.2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області із заявою на незаконні дії державного виконавця по вселенню ОСОБА_4 у вищевказаний будинок, що по матеріалам ЖЕО №2821 від 20.05.2017 року не найшло підтвердження в процесі перевірки.

20.05.2017 року ОСОБА_4 звернувся до Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області із заявою на незаконні дії ОСОБА_1, яка перешкоджає його проживанню у вищевказаному будинку після вселення, що по матеріалам ЖЕО №2822 від 20.05.2017 року знайшло підтвердження в процесі перевірки та з ОСОБА_1 проведена профілактична бесіда.

Як визначено ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч.4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням.

Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім`ї власник жилого будинку (квартири) має, відповідно до ст. 157 ЖК, за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Частина 1 ст.116 ЖК України передбачає, що наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавці або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№2,4,7, 11 Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності , який означає право особи на безперешкодне користування майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації, свідоцтва про смерть, рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням.

В позові та у судовому засіданні позивач вказала, що відповідач втратив статус «члена сім'ї» та втратив право користування житловим приміщенням, він не має особливого сервітуту, який встановлений лише членам сім'ї, тому сервітуту, передбаченого ст.405 ЦК України, він не має. Права відповідача були похідними від прав колишнього власника житла ОСОБА_5, який надав дозвіл на реєстрацію відповідача за вищевказаною адресою та 05.03.2004 року припинив право власності на будинок та уклав договір дарування з позивачем.

Такі доводи позивача не заслуговують на увагу, оскільки наявний факт реєстрації ОСОБА_4 за вказаною адресою з дозволу власника будинку. Судовими рішеннями, які набрали законної сили встановлено, що відповідач в будинку проживав постійно з 1998 року, а позивач не допускає його в житло, в якому знаходяться його речі.

Згідно поясненням ОСОБА_4 він залишив будинок з причини того, що позивачка постійно вчиняла сварки, погрожувала йому, викликала безпідставно міліцію.

В судовому засіданні не знайшли підтвердження посилання позивачки на систематичне порушення правил співжиття відповідачем ОСОБА_4, тому суд не бере до уваги єдину постанову суду про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності по ст.173 КУпАП від 15.01.2013 року, як доказ на обґрунтування вимог позивачки.

Розірваня шлюбу між сторонами не позбавляє відповідача ОСОБА_4 права користування вказаним житлом.

Позивачем не наведено переконливих доводів на обґрунтування обставин, які б стали підставою для усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, зняття з реєстрації, оскільки судом не встановлено фактів систематичного порушення ОСОБА_4 правил співжиття, а встановлено, що між сторонами по справі виникли неприязні взаємини, які самі по собі не можуть бути підставою для визнання особи втратившою право користування житлом, зняття з реєстрації.

Відповідач ОСОБА_4 самовільно житло не залишав, а вимущений був залишити його у зв»язку з тим, що позивач вчиняла сварки, погрожувала викликами міліції, та звернулась до суду з позовом про його виселення.

Посилання позивача ОСОБА_1 на те, що вона є власником будинку, а отже, має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном, саме по собі не може бути підставою для визнання відповідача втративши право користування житлом та зняття його з реєстрації, оскільки право ОСОБА_4 користуванням жилим приміщенням врегульоване житловим законодавством. Згідно ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом .

Позивач не надала достовірні докази того, що більше року відповідач постійно безперервно не проживає у вказаному будинку, докази відсутності його речей, відсутності інтересу до житлової площі. Пояснення позивача про те, що відповідач не сплачує частину коштів по комунальним послугам, судом до уваги не приймається, оскільки вимоги щодо сплати послуг відповідачу не ставилось за часу відсутності його в будинку та він сам надсилав пропозиції щодо сплати комунальних послуг в рівних долях.

Суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_4 не втратив право користування будинком, хоч добровільно і залишив його, разом з тим, речі не забрав, а приніс їх при вселенні, через неприязні стосунки з позивачем постійно проживати не мав можливості.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, тому не підлягають задоволенню вимоги про зобов'язання зняття відповідача з реєстрації.

Згідно ст.88 ЦПК України у разі відмови у позові, судові витрати понесені позивачем не відшкодовуються.

На підставі ст.41, ст.47 Конституції України, ст.16, ч.1 ст.317, ч.1 ст.319, ч.1 ст.383, ст.386, ст.391, ч.1 ст.405 ЦК України, ст.72, ст.116, ст.150, ст.156, ст.157 ЖК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Закону України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№2,4,7 та 11 до Конвенції», керуючись статтями 10, 11, 60, 209, 214, 215, 217, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа Старостинська сільська рада Роздільнянського району Одеської області, про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, зняття з реєстрації - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Роздільнянський районний суд Одеської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення

Суддя А. В. Ільяшук