У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Боймиструка С.В., суддів: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М..

секретар судового засідання Пиляй І.С.,

з участю ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 18 липня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 18 липня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 0 від 30 серпня 2007 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 відмовлено

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_2 вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає про те, що посилання на пункті 1.1. кредитного договору зазначено, що позичальник, укладаючи цей договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів та їх використанні за цільовим призначенням згідно умов даного договору, внаслідок чого може виникнути потреба в доплаті позичальником за рахунок власних коштів повної вартості продукції, яку останній потребує за рахунок кредитних коштів не заслуговують на увагу, оскільки даний пункт договору не є попередженням про валютні ризики.

Також вважає, що суд прийшов до не правильного висновку стосовно того, що позивач не відкликав свою згоду на укладення оспорюваного договору протягом 14 днів з дня укладення договору, а тому погодився з його умовами, оскільки позивач неодноразово пояснювала суду, що вона дізналась про порушення її прав після ознайомлення з розрахунком заборгованості у 2016 році.

Вказує на те, що виходячи з положень ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України, в момент підписання кредитного договору між сторонами, позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та валютних ризиків, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту.

Покликаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась і причин неявки не повідомила. Причини неявки її представників визнана колегією суддів не поважними, а тому колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи за їх відсутності.

Представник ПАТ «УкрСиббанк» ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що доводи позивача про невідповідність законодавству істотних умов договору про надання споживчого кредиту від 30 серпня 2007 року № 0 не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, як і не знайшло підтвердження умисне введення відповідачем позивача в оману щодо істотних умов договору, ціни та валютних ризиків, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту, а тому відсутні підстави для визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту від 30 серпня 2007 року № 0.

Такий висновок відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 серпня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (банк) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредитні кошти (кредит) у формі поновлюваної кредитної лінії в іноземній валюті у доларах США в сумі 50000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 252500 грн. за курсом НБУ на день укладання Договору, а позичальник зобов'язувався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) у повному обсязі не пізніше 29 серпня 2018 року, та сплачувати проценти за користування кредитом (а.с. 110-117).

Заочним рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 28 листопада 2016 року по справі № 566/306/16-ц позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 30.08.2007 року в розмірі 18072,13 дол. США, пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в розмірі 35293,43 грн. (а.с. 56-59).

Поручитель ОСОБА_4 звернулась до Апеляційного суду Рівненської області із апеляційною скаргою на заочне рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 28 листопада 2016 року по справі № 566/306/16-ц.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 30 червня 2017 року по даній справі апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, заочне рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 28 листопада 2016 року по справі № 566/306/16-ц в частині стягнення солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 30 серпня 2007 року в розмірі 18072,13 доларів США, пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в розмірі 35293,43 гривень змінено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 30 серпня 2007 року в розмірі 18072,13 доларів США, пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в розмірі 35293,43 гривень; стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 30 серпня 2007 року в розмірі 18072,13 доларів США, пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в розмірі 35293,43 гривень. В решті рішення залишено без змін (а.с. 118-119).

При цьому судами першої та апеляційної інстанції встановлено факт надання банком та отримання позичальником кредиту у формі поновлюваної кредитної лінії з лімітом у розмірі 50000 доларів США. ОСОБА_2, яка є позичальником, не оскаржувала рішення суду першої інстанції про стягнення з неї заборгованості за договором про надання споживчого кредиту.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ч.2 ст.223 ЦПК України, після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Однак, у травні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визнання недійсним укладеного сторонами договору про надання споживчого кредиту № 0 від 30 серпня 2007 року, якому вже дано належну правову оцінку в іншій цивільній справі та на підставі зобов'язань, які витікають з цього кредитного договору з ОСОБА_2 та поручителів на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто заборгованість.

Звернення ОСОБА_2 до суду майже через десять років після укладення договору про надання споживчого кредиту № 0 від 30 серпня 2007 року з вимогою про визнання його недійсним, з огляду на вищенаведене та часткове його виконання позичальником, колегія суддів розцінює, як намагання ОСОБА_2 ревізувати попередні судові рішення та ухилитись від їх виконання.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдана у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з ч. 1ст. 229 ЦК України, істотне значення мають природа правочину, права та обов'язки сторін, такі властивості і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Як роз'яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману повинні довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Тобто, предметом доказування у цій категорії справ є додержання сторонами в момент укладення договору вимог закону. Проте таких обставин позивачкою у справі не доведено. Не розуміння позичальником запропонованих банком умов кредитного договору або неможливість їх оцінити в сукупності в момент укладення, щодо витрат на його обслуговування та здорожчання, не є обманом зі сторони банку.

Після отримання коштів від банку позивачка не повідомляла банк про відкликання згоди на укладення кредитного договору та про повернення отриманих коштів.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Сплачуючи протягом тривалого часу періодичні платежі згідно умов договору, позивачка погоджувалася з умовами кредитного договору, не порушувала питання про його розірвання чи визнання недійсним через ненадання кредитором своєчасної та достовірної інформації про послугу, отже її волевиявлення, як учасника правочину, було вільним і відповідало внутрішній волі, а правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правове регулювання відносин, пов'язаних з наданням споживчого кредиту, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Законі України «Про захист прав споживачів».

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не подано суду доказів на підтвердження навмисного введення банком позивача в оману щодо обставин, які впливали на вчинення оспорюваного правочину.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Згідно ст.ст. 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Положеннями ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, діючої на момент укладення оспорюваного договору, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме довідок-розрахунків заборгованості за кредитом, по процентам за користування кредитом, пені за несвоєчасне погашення заборгованості (а.с. 23-35), виписки за кредитним договором № 0 від 30 серпня 2007 року за період з 30.08.2007 року по 27.06.2017 року (а.с. 83-108) позивач ОСОБА_2 не відкликала свою згоду на укладення оспорюваного договору про надання споживчого кредиту, користувалась кредитними коштами, здійснювала платежі на виконання умов цього договору.

Відповідно до пункту 7.12 договору про надання споживчого кредиту №0 від 30.08.2007 року, сторони домовилися вважати, що уклавши цей договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед підписанням даного договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів». Договір підписаний позивачем, у ньому вказано, що оригінал отриманий ОСОБА_2 30.08.2007 року.

Сторонами також підписано Графік погашення кредиту, що є додатком до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 30.08.2007 року (а.с. 112-114), додаткову угоду № 1 від 30.08.2007 р. до вказаного договору (а.с. 114), де позичальник підтверджує, що є клієнтом банку і ознайомлений з усіма тарифами по розрахунково-касовому обслуговуванню, додаток № 2 Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту (а.с. 115-117), де передбачені дати платежів, суми платежів за розрахунковий період в доларах США, погашення основної суми кредиту в доларах США, комісія за надання кредиту, платежі за надані супутні послуги на користь третіх осіб, пов'язані із страхуванням, сплатою державного мита за посвідчення договору іпотеки/застави, послугами нотаріусів, сплатою вартості послуг за проведення незалежної експертної оцінки предмету забезпечення, реальна процентна ставка, абсолютне значення подорожчання кредиту.

Крім того, у пункті 1.1 оспорюваного договору зазначено, що позичальник, укладаючи цей договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів та їх використанні за цільовим призначенням згідно умов даного договору, внаслідок чого може виникнути потреба у доплаті Позичальником за рахунок власних коштів повної вартості продукції, яку останній придбає за рахунок кредитних коштів банку.

Що стосується строку дії договору, то в п. 1.2.2 спірного договору зазначено, що позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку № 1 до договору, але в будь-якому випадку не пізніше 29 серпня 2018 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору та/або згідно умов відповідної угоди сторін.

Таким чином, позивач отримав перед укладенням договору від банку інформацію згідно з вимогами чинного на момент укладення законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів», сторони погодили усі його істотні умови, форма та зміст договору відповідає положенням ст. 203 ЦК України.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись вимог норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає,

Керуючись ст.ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313-315, 317, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 18 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

Н.М. Ковальчук