ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/100/17
Провадження № 2/210/821/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"24" квітня 2017 р. м. Кривий Ріг

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області

в складі: головуючого судді Ступак С.В.,

за участю секретаря Драгуновій Я.М.,

позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Олександрії цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Січкар Б.В. про визнання право власності на ? квартири в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Січкар Б.В., про визнання право власності на ? квартири в порядку спадкування.

Свої вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6, яка доводилась йому рідною сестрою. Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на майно, що належало їй на праві власності, а саме: 1/2 частина квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1, інша частина належить їхньому брату ОСОБА_4

Після смерті сестри залишилося троє спадкоємців ОСОБА_2 та ОСОБА_4, ОСОБА_3

Позивач звернувся до нотаріуса та отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, оскільки у позивача відсутній документ, який підтверджував факт родинних відносин з померлою сестрою.

У судовому засіданні 24.04.2017 року позивач ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Крім того, просив суд не брати до уваги уточнену позовну заяву від 15.02.2017 року та вважати її такою, що подана помилково.

Відповідач ОСОБА_4 у содове засідання не з'явився, через канцелярію суду подав заяву про те що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив суд розглядати справу без його участі.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні повідомив, що він та позивач дійсно є рідними братами померлої ОСОБА_7 і не заперечував у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позов, оцінивши подані сторонами докази, заслухавши учасників процесу, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

У судовому засіданні допитано як свідка ОСОБА_8, яка повідомила суду, що померлу ОСОБА_7 знала з дитинства по момент її смерті, яка проживала за адресою: АДРЕСА_1, разом зі своїм братом ОСОБА_4. Крім того, за період життя ОСОБА_8 постійно підтримувала дружні відносини з померлою ОСОБА_7 та її братами ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, оскільки знає їх з дитинства, ще з того часу, коли їх батьки проживали по сусідству у м. Кривому Розі по вул. Жданова (біля ставка) у бараках, до того, як отримали окремі квартири.

Враховуючи те, що факт родинних відносин між померлою ОСОБА_7 та ОСОБА_2 ніким зі сторін не оспорюється, суд вважає не доцільним встановлювати даний факт.

Дослідженням матеріалів справи, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 померла, що підтверджується копіює свідоцтва про смерть НОМЕР_1 від 12.02.2016 року (а.с.9). Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме:1/2 частина квартира відповідно до свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 15.03.2007 року яке видане Управлінням житлово-комунального господарства Криворізької міської ради народних депутатів, розпорядження № Дз 165 від 26.02.2007 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно номер витягу 14053328 від 28.03.2007 року. (а.с. 13)

Власником іншої 1/2 частини квартира відповідно до свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 15.03.2007 року яке видане Управлінням житлово-комунального господарства Криворізької міської ради народних депутатів, розпорядження № Дз 165 від 26.02.2007 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно номер витягу 14053328 від 28.03.2007 року є ОСОБА_4 ( а.с.13)

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умов

В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий стороною на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Так, відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

А відповідно до ч. 2 ст. 1258 ЦК України, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно з статтею 1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Згідно з п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв'язку із втратою годувальника.

Згідно п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

З матеріалів справи, зокрема, свідоцтва про народження вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_2, його батьками вказані: батько - ОСОБА_9, мати - ОСОБА_10, що підтверджується актовим записом про народження № 666 та підтверджується посвідкою про народження НОМЕР_3 ( а.с.7)

Позивач після смерті своєї сестри 23 листопада 2016 року звернувся до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Січкар Богдани Валеріївни з проханням видати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті сестри, однак постановою від 23.11.2016 року нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва у зв'язку з відсутності факту родинних відносин зі спадкодавцем (а.с.12)

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Аналогічна думка викладена в роз'ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.

За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Суд вважає, що неможливість позивача отримати свідоцтво про право на спадщину є порушенням його права власності, оскільки унеможливлює визнання такого права з боку держави перед іншими суб'єктами цивільних та інших правовідносин.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як вбачається з матеріалів справи власником 1/2 частини спірної квартири є ОСОБА_11, від якого 21 лютого 2017 року надійшла заява про розгляд справи без його участі та визнання заявлених позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про його задоволення.

Так як визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд таке визнання приймає і постановляє рішення про його задоволення.

Отже, судом встановлено, що позивач після смерті своєї сестри ОСОБА_7 прийняв спадщину, а тому суд вважає, що слід встановити право власності по спадкуванню за законом другої черги ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 10, 60, 174, 197, 212, 215 ЦПК України, ст. ст. 392, 1217, 1218, 1222, 1223, 1235, 1258, 1261 ЦК України, п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про встановлення фактів, що мають юридичне значення», п.п.2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування», суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Січкар Б.В. про визнання право власності на ? квартири в порядку спадкування - задовольнити в повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_12 1937 року народження, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 право власності на: 1/2 частину квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з часу його проголошення через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: С. В. Ступак