справа №619/173/17
провадження №2/619/423/17
РІШЕННЯ

іменем України

19 квітня 2017 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого суддіОСОБА_1
за участюсекретаря судового засіданняОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про зобовязання вчинити певні дії та стягнення майнової шкоди, -

встановив

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, в якому після уточнення просив: захистити немайнове право право проходу шляхом, відповідно існуючого проекту землеустрою, яким ОСОБА_3 користувався на законних підставах від 26.10.1982 року до 14.07.2014 року; зобовязати ОСОБА_8 відшкодувати ОСОБА_9 вартість укладання землі обємом 12,83 м3, вартість робіт становить 3570 гривень; зобовязати ОСОБА_7 відшкодувати ОСОБА_3 збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання частини земельної ділянки №49, сума відшкодування становить 29302,40 грн (за період з 17.01.2014 року по 18.08.2015 року); зобовязати ОСОБА_7 відшкодувати ОСОБА_9 вартість робіт, які він виконував при поверненні частини земельної ділянки №49, самовільно захопленої ОСОБА_7, вартість робіт становить 8932 гривень; зобовязати ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відшкодувати ОСОБА_9 вартість втраченого врожаю 2016 року, у таких частинах: ОСОБА_6 3725 гривень, ОСОБА_5 7450 гривень, ОСОБА_4 11175 гривень, загальна сума врожаю 22350 гривень. В обґрунтуванні позову позивач зазначив, що 26 жовтня 1982 року родина позивача на підставі рішення загальних зборів робітників, службовців та інших бажаючих працівників підприємства, затвердженого адміністрацією і профспілковим комітетом УФНДІВТ отримала у користування земельну ділянку №49, яка розташована у садівницькому масиві площею 27,9 га на території Токарівської сільської рада Дергачівського району Харківської області, для ведення садівництва. Безпосередньо на території садівницького масиву контроль та вирішення питань по виконанню норм діючого законодавства усіма користувачами виконує правління с/т «Оазис». Яке, у свою чергу, діє під керівництвом адміністрації та профспілкового комітету підприємства УФНДІВТ. Починаючи від 26.10.1982 року і до 14.07.2014 року позивачу не було відомо 6удь-якого документу, що міг би поставити під сумнів законність шляху його доступу до земельної ділянки №49. Цей шлях не тільки існував на папері, але існував і в дійсності. 04 травня 2014 року ОСОБА_3 виконував вирівнювання дороги, розташованої поміж земельних ділянок №51 та №58. Несподівано до нього підійшов ОСОБА_4 та сказав наступне: «Я забороняю виконувати на цій ділянці будь-які земляні роботи! Це тепер моя власність, на яку у мене є відповідні документи». На прохання позивача, стосовно надання копії тих документів, ОСОБА_4 категорично відмовив. На тому їх «бесіда» закінчилась. Але питання доступу ОСОБА_3 залишилось. І перш ніж дійшло воно до суду ОСОБА_3 використав усі можливі законні засоби його вирішення. У липні 2015 року йому стало відомо, що ОСОБА_5 також має документи, стосовно права власності на земельну ділянку, яка виходить за межі тієї площі, що надана йому у користування. Через деякий проміжок часу ОСОБА_5 виконав навколо додаткової площі огорожу із бетонних стовпів та інших матеріалів. Таким чином створив фізичну перешкоду на шляху позивача до земельної ділянки №49. На той час земельну ділянку, яку захопив ОСОБА_8 ще не була огородженою. У березні 2016 року почав створювати перешкоди для доступу позивача до земельної ділянки №49 і ОСОБА_4 Спочатку це були «барикади» перед сходами на дорозі поміж земельною ділянкою №50 та земельною ділянкою №57 с/т «Оазис». Та через деякий час ОСОБА_4 виконав огорожу, яка разом із існуючою огорожею ОСОБА_5 створювала єдину загорожу. Після події, що відбулась на початку червня 2016 року, коли на позивача із сапачкою накинувся ОСОБА_4 і позивач, з метою захисту, зреагував так миттєво, що міг перерізати йому горло ножовкою. Ця подія на позивача так вплинула, що він майже до кінця вересня не приїжджав на садову ділянку. І не дивно, адже витримати більше 2-х років таке напруження не кожен здатен. ОСОБА_3 неодноразово дзвонили сусіди з с/т «Імпульс» земельна ділянка №55 та земельна ділянка №50, що час збирати яблука, тому що майже всі осипались і пропадуть. Потім подзвонили стосовно груш, які довго не лежатимуть на землі, бо зігниють. Але позивач у своїх відповідях знаходив причину, яка нібито заважає мені приїхати саме тоді, коли вони дзвонили. І сусіди потім вже і не дзвонили. Таким чином, завдяки протиправним діям ОСОБА_10 та ОСОБА_5 урожай 2016 року було втрачено. Враховуючи частку відповідальності за втрату зазначеного врожаю, розміри суми грошового виміру складають: ОСОБА_6 3725 гривень, ОСОБА_5 7450 гривень, ОСОБА_4 11175 гривень, загальна сума врожаю 22350 гривень. У квітні 2014 року у позивача зявилась можливість вирівняти рельєф дороги, яка розташована поміж земельних ділянок №51 та №58, що ним було зроблено та укладено землі обємом 12,83 м3, вартість робіт становить 3570 гривень. Так як ОСОБА_7 заподіяла збитки ОСОБА_3, внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання частини земельної ділянки №49, сума відшкодування становить 29302,40 грн (за період з 17.01.2014 року по 18.08.2015 року). Також ОСОБА_7 завдала збитки ОСОБА_9, оскільки ним були виконані роботи при поверненні частини земельної ділянки №49, самовільно захопленої ОСОБА_7, вартість робіт становить 8932 гривень.

Представник відповідача ОСОБА_8 ОСОБА_11 подав до суду письмові заперечення, в яких вказав, що позовні вимоги щодо проходу через інші земельні ділянки, які належать ОСОБА_8 та ОСОБА_5, задоволенню не підлягають, оскільки є незаконними та необґрунтованими. ОСОБА_3 ніяких прав землекористувача як член с/т «Оазис» не має. Також належних доказів на підтвердження завдання майнової шкоди діями відповідачів позивачем не надано.

Відповідач ОСОБА_6 подав письмові заперечення проти позову, в яких вказав, що дружина ОСОБА_3 ОСОБА_12 є членом с/т «Оазис», остання наданою їй земельною ділянкою не займається, за весь час протягом 35 років вона була на ділянці декілька разів. Земельною ділянкою протягом декількох років почав займатися ОСОБА_3, який посварився з сусідами. Будь-яких доказів, що на ділянці ОСОБА_12 у 2016 році був урожай, суду не надано. До того ж, у зазначений рік у всіх членів с/т «Оазис» був мізерний врожай. Також ОСОБА_3 за його агресивну поведінку та недружелюбне ставлення до сусідів було відмовлено у прийнятті в члени садового товариства.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 подали письмові заперечення, в яких просили відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 за безпідставністю та необґрунтованістю.

У судовому засіданні відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, представник відповідача ОСОБА_8 ОСОБА_11 просили відмовити у задоволенні позову з підстав, які зазначені у письмових запереченнях.

Позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просив суд їх задовольнити з підстав, які зазначені у позовній заяві.

Судом встановлені обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Відповідно до членської книжки садовода, оформленої 12.12.1985 року, ОСОБА_12 є членом с/т «Оазис» та користувачем земельної ділянки №49.

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №518141, ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею 0,0648 га на території Токарівської сілської ради Дергачівського району Харківської області с/т «Оазис» ділянка №52.

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,12 га на території Токарівської сілської ради Дергачівського району Харківської області с/т «Оазис» ділянка №51/58.

Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступних мотивів.

Щодо позовної вимоги права проходу шляхом, відповідно існуючого проекту землеустрою, яким ОСОБА_3 користувався на законних підставах від 26.10.1982 року до 14.07.2014 року.

Згідно ч.2 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

ОСОБА_3 не доведено та не надано суду належаних та допустимих доказів того, що порушено його право проходу до земельної ділянки №49, користувачем якої є дружина позивача ОСОБА_12.

Суд не бере до уваги посилання позивача на те, що фактичні межі земельних ділянок ОСОБА_8 та ОСОБА_5 не відповідають межам, вказаним у державних актах на право власності на земельну ділянку, оскільки на підтвердження цього суду не надано належаних та допустимих доказів.

Щодо позовної вимоги зобовязати ОСОБА_8 В.1. відшкодувати ОСОБА_9 вартість укладання землі обємом 12,83 м3, вартість робіт становить 3570 гривень.

При звернені до суду з приводу зазначеної позовної вимоги, ОСОБА_3 посилається на ч.2 ст.212 ЗК України.

Згідно ч.2 ст.212 ЗК України, приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

При цьому ч.3 ст.212 ЗК України передбачено, що повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

ОСОБА_3 не доведено та не надано суду належаних та допустимих доказів того, що проведені ним роботи були здійснені внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки ОСОБА_4

Щодо позовної вимоги зобовязати ОСОБА_7 відшкодувати ОСОБА_3 збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання частини земельної ділянки №49, сума відшкодування становить 29302,40 грн (за період з 17.01.2014 року по 18.08.2015 року).

При звернені до суду з приводу зазначеної позовної вимоги, ОСОБА_3 посилається на п.д) ч.1 ст.156 ЗК України.

Згідно п.д) ч.1 ст.156 ЗК України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок: неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

ОСОБА_3 не доведено та не надано суду належаних та допустимих доказів того, що внаслідок дій ОСОБА_7 позивачем неодержані доходи за час тимчасового невикористання земельної ділянки дружини позивача.

Щодо позовної вимоги зобовязати ОСОБА_7 відшкодувати ОСОБА_9 вартість робіт, які він виконував при поверненні частини земельної ділянки №49, самовільно захопленої ОСОБА_7, вартість робіт становить 8932 гривень.

При звернені до суду з приводу зазначеної позовної вимоги, ОСОБА_3 посилається на ч.2 ст.212 ЗК України.

Згідно ч.2 ст.212 ЗК України, приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

При цьому ч.3 ст.212 ЗК України передбачено, що повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

ОСОБА_3 не доведено та не надано суду належаних та допустимих доказів того, що проведені ним роботи були здійснені внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки ОСОБА_7

Щодо позовної вимоги зобовязати ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відшкодувати ОСОБА_9 вартість втраченого врожаю 2016 року, у таких частинах: ОСОБА_6 3725 гривень, ОСОБА_5 7450 гривень, ОСОБА_4 11175 гривень, загальна сума врожаю 22350 гривень.

Відповідно до ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч.2 ст.1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобовязаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обовязок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.

Судом встановлено, що ОСОБА_12 є членом с/т «Оазис» та користувачем земельної ділянки №49 цього товариства.

Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст.57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У деліктних (не договірних) правовідносинах тягар доказування покладено не на позивача, а на відповідача.

У постанові від 03 грудня 2014 року №6-183цс14 Верховний Суд України дійшов правового висновку, що в цивільному процесі законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Загальними підставами, наявність яких є необхідною для всіх випадків відшкодування шкоди, є: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вина заподіювача шкоди. Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом.

Таким чином, відповідач для звільнення його від відповідальності має довести, що шкода заподіяна не з його вини.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.3,4 ст.60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів вини відповідачів, тобто того, що діями відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4 позивачу завдана шкода у розмірі 22350 гривень.

Таким чином, суд відмовляє у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено та не надано суду належних та допустимих доказів вини відповідачів у спричиненні шкоди позивачеві.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.209 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

ухвалив

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку в судову палату по цивільних справах Апеляційного суду Харківської області через Дергачівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Є. А. Болибок