У Х В А Л А

23.10.2017 Справа №607/12895/17

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Сташків Н.М. розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради, третя особа Прокуратура Тернопільської області, про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, в якій просить суд в порядку цивільного судочинства скасувати рішення Тернопільської міської ради № 6/30/88 від 22 березня 2013 року про затвердження прокуратурі Тернопільської області проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,35 га під будівництво багатоквартирного житлового будинку за адресою просп. ОСОБА_2, надання прокуратурі Тернопільської області зазначеної земельної ділянки в постійне користування, віднесення її до земель житлової та громадської забудови, зобовязання прокуратури Тернопільської області здійснити державну реєстрацію права постійного користування вказаною земельною ділянкою.

Обгрунтовує позов тим, що зазначене рішення порушує охоронюваний законом інтерес позивача як одного з членів громади м.Тернополя. Цим інтересом є прагнення до користування конкретним нематеріальним благом отримувати від органів місцевого самоврядування м. Тернополя та їх посадових осіб рішення та дії, які відповідають визначеним Конституцією та законами України засадам, тобто такі, які вчинені у межах, на підставі та у спосіб, визначений законом. Оспорюване рішення, на переконання позивача, зазначеним засадам не відповідає, оскільки відповідачем при його прийнятті не дотримано порядку, визначеного Земельним кодексом України, Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а відповідно до правила ч. 1 ст. 15 цього ж Кодексу суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «субєкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший субєкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Відповідно до частини першої статті 124 Земельного кодексу України (далі ЗК) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Частиною першою статті 122 ЗК передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону (частина перша статті 116 ЗК).

За правилами частини першої статті 123 ЗК надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у випадках, передбачених законом, або на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). При цьому розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, передбачених статтею 122 цього Кодексу.

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки (частина друга статті 123 ЗК).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні (частина третя статті 123 ЗК).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186№ цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обовязкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом після отримання позитивного висновку такої експертизи, приймає рішення про надання земельної ділянки у користування (частина шоста статті 123 ЗК).

Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у користування (оренду) та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у користування (оренду) зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у користування, за результатами розгляду яких визначені в статті 123 ЗК органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування (оренду).

У зазначених правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльності, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 19 січня 2016 року у справі № 21-3690а15 та від 7 червня 2016 року у справі № 21-1341а16.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У практиці Єврпопейського суду з прав людини неодноразово витлумачувалось поняття «суду, встановленого законом».

Так, у рішенні «Сокуренко і Стригун проти України» Суд повторив свою позицію про те, що фраза «встановленим законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні «Занд проти Австрії» зазначено, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з ... питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів ...».

Тлумачення, надані Судом у його рішеннях, дають можливість виділити дві умови відповідності критерію «суд, встановлений законом»: організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції).

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, фактично реалізує делеговані йому державою владні повноваження, якими він наділений в силу положень національного законодавства, спірні правовідносини мають публічно-правову природу, а тому справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до правила п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

При цьому, відмова у відкритті провадження в цивільній справі не порушує права позивача на доступ до суду. Стверджуючи про гарантоване ст. 6 Конвенції право на справедливий і публічний розгляд його справи, позивач у позовній заяві посилається на висновки Європейського суду з прав людини в справі «Церква села Сосулівка проти України». У зазначеному рішенні Суд нагадав свою практику, відповідно до якої пункт 1 статті 6 Конвенції закріплює "право на суд", у якому право на доступ до суду право порушити провадження у судах щодо прав та обов'язків цивільного характеру становить тільки один з його аспектів. У цій справі мала місце відмова у здійсненні правосуддя, що порушило право заявника на доступ до суду, яке гарантується пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Однак, у даному випадку, право позивача на справедливий суд повинно забезпечуватись реалізацією не лише права на доступ до суду, але і права на розгляд його справи судом, встановленим законом.

Враховуючи викладене, керуючись п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИЛА:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради, третя особа Прокуратура Тернопільської області, про визнання протиправним та скасування рішення.

Розяснити позивачу, що відмова у відкритті провадження у справі перешкоджає повторному зверненню до суду з таким самим позовом.

Копію ухвали невідкладно надіслати позивачам разом із заявою та всіма доданими до неї документами.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження. Апеляційна скарга подається Апеляційному суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

СуддяОСОБА_3