АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/375/17 Головуючий ІІ інстанції - Кісь П.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2017 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого, судді - Кіся П.В.,

суддів: - Бровченка І.О.,

- Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Харківводоканал» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 липня 2016 року у справі за позовом Комунального підприємства «Харківводоканал» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, -

ВСТАНОВИВ:

04.08.2015 року КП «Харківводоканал» звернулося у суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, у якому просило стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення в сумі 5968 грн. 11 коп., а саме: за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 квітня 2011 р. по 30 червня 2015 р. у розмірі 2544 грн. 51 коп. ; за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 січня 2006 р. по 30 червня 2015 р. у розмірі 1849 гри. 17 коп.; індекс інфляції - 1450 грн. 38 коп.; 3% річних від простроченої суми - 124 грн. 05 коп.

В обґрунтування позову посилалося на те, що відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» № 2918 від 10.01.2002 р. споживач зобов'язаний своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Згідно п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005р. № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць; плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Несплата боргу призводить до погіршення стану комунальних мереж централізованого водопостачання та водовідведення, погіршує можливості щодо забезпечення екологічного добробуту міста і негативно впливає на впровадження природоохоронних заходів.

Відповідачі позов не визнали, посилаючись на відключення їх квартири в травні 2013 року від мережі водопостачання та водовідведення та на не доведення позивачем тих обставин, що вони за вказаний в позовній заяві період в дійсності отримували зазначені послуги.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 липня 2016 року відмовлено у задоволені позову Комунального підприємства «Харківводоканал» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення.

Додатковим рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2017 року стягнуто з КП «Харківводоканал» на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 28 липня 2016 року КП «Харківводоканал» звернулося з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить його скасувати на ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційні вимоги обґрунтовані тим, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, та не сприяв повному, об'єктивному і неупередженому розгляду справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції взяв до уваги докази які не можуть підтверджувати факту відключення відповідачів від послуг водопостачання. Суд взагалі не перевірив доводи відповідача про відключення його квартири від системи централізованого водовідведення, та дійшов до помилкового висновку, що позивачем не був наданий відповідний розрахунок заборгованості за надані послуги відповідачам.

Заслухавши головуючого-суддю, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції, зазначив, що позивачем не спростовані надані відповідачами докази про відключення квартири від мережі водопостачання та водовідведення, не надано правильного розрахунку заборгованості, тобто, що ним не доведено ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Проте, судова колегія з такими висновками суду погодитися не може, з огляду на таке.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що відповідачі є споживачами послуг з централізованого водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_4 пояснив, що договір про надання послуг водопостачання та водовідведення з КП «Харківводоканал» ні він ні його мати ОСОБА_3 не укладали, хоча до травня 2013 року вони отримували послуги водопостачання та водовідведення, хоча і неякісні, частково сплачували за них, заборгованість виникла у зв'язку з матеріальними труднощами, а в травні 2013 року позивач письмово попередив про припинення надання послуг у разі непогашення заборгованості, а потім відключив воду і водовідведення.

У зв'язку з припиненням послуг водопостачання та водовідведення ні він ні ОСОБА_3 нікуди зі скаргами не зверталися, обходилися без вказаних послуг, хоча це й створювало незручності. Як на доказ припинення надання позивачем послуг водопостачання та водовідведення послався на лист від імені адміністрації КП «Харківводоканал» від 16.05.2013р. про можливе майбутнє відключення від послуг у разі несплати заборгованості, в якому відсутнє зазначення посадової особи, підпис, печатка, вихідні реєстраційні реквізити листа, а також на копію постанови №21/05 від 30.09.2013р. адміністративної комісії Московського району при виконавчому комітеті Харківської міської ради про накладення на ОСОБА_3 адміністративного стягнення у виді штрафу на суму 340 грн. за виливання брудної води із вікна квартири о 12 годині дня 19.07.2013 року (а.с.70,71).

Разом з тим, відповідачами не надано належних та допустимих доказів, а матеріали справи таких не містять, які б давали підставу визнати встановленим факт припинення з 2013 року надання відповідачам послуг водопостачання та водовідведення.

Копія анонімного листа не є документом у розумінні значення письмового доказу, передбаченого ст.64 ЦПК України, а копія постанови №21/05 від 30.09.2013р. свідчить лише про встановлення факту скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ст.152 КУпАП, але не факту припинення надання позивачем послуг водопостачання та водовідведення відповідачам в квартиру АДРЕСА_1, зважуючи на особливості технічного вирішення питання про припинення водопостачання та водовідведення в одну з квартир в системі централізованої подачі води та водовідведення в багатоквартирному житловому будинку.

З наданих позивачем письмових доказів вбачається, що відповідачі мають заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення в розмірі 4393,68грн., з них: - 2544,51грн. за надані послуги з центрального водопостачання за період з 01.04.2011р. по 30.06.2015р.; - 1849,17грн. за надані послуги з центрального водовідведення за період з 01.01.2006р. по 30.06.2015р., що підтверджується детальним розрахунком по особовому рахунку відповідачів №105842.

Відповідно до довідки позивача №75 МК/ДС від 02.02.2016р. за відповідачами рахується заборгованість в сумі 4393,68грн.

Надані позивачем докази щодо обсягу заборгованості відповідачами не спростовані.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 р. № 1875-IV (далі - Закон № 1875-IV).

Відповідно до статті 1 Закону № 1875-IV, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Виконавцем житлово-комунальних послуг є суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Споживачем житлово-комунальних послуг вважаться фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно ст. 4 Закону № 1875-IV, законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Згідно п.п.5, 6 ч. 1 ст. 20 Закону № 1875-IV, споживач має право: - на зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством; - на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.п.5, ч. 3 ст. 20 Закону № 1875-IV, споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 32 Закону № 1875-IV, розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», від 10.01.2002 № 2918-III (далів - Закон № 2918-III), послуги з централізованого питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання з урахуванням вимог Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання".

Відповідно до ст. 19 Закону № 2918-III, споживачі питної води зобов'язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до ст. 23 Закону № 2918-III, підприємства питного водопостачання та централізованого водовідведення мають право у разі внесення споживачем не в повному обсязі плати за використану питну воду обмежити його питне водопостачання до рівня екологічної броні питного водопостачання.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. № 630 (далі - Правила № 630) затверджено Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі - Правила №630), які визначають порядок користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення населених пунктів України.

Відповідно до пунктів 3, 4 Правил № 630, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, послуги надаються споживачам безперебійно, виключно за винятком часу перерв, визначених відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». У разі планування перерви в наданні послуг виконавець зобов'язаний повідомити про це споживача через засоби масової інформації, а також письмово не пізніше ніж за 10 днів до її настання (за винятком перерви, що настала внаслідок аварії або дії непереборної сили). У повідомленні зазначаються причина та час перерви в наданні відповідних послуг.

Згідно п. п. 17, 18 Правил № 630, надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення послуги з водовідведення оплачуються споживачем з розрахунку обсягу витрат холодної та гарячої води згідно з нормативами (нормами) споживання або показаннями засобів обліку води. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Згідно п. п. 20, 21 Правил № 630, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. У разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання.

Згідно п. 24, 25 Правил № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

В пунктах 31 та 32 Правил № 630, наведено права та обов'язки позивача як суб'єкта господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення.

Підведення водопостачання до стояка в межах квартири свідчить про виконання позивачем зобов'язань щодо надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення, а відповідач незалежно від споживання цієї послуги або відмови від її споживання зобов'язаний оплатити надані послуги. У разі наміру споживача припинити надання зазначених послуг, останній не позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення квартири від мереж.

Проте, відповідачами не надано жодного належного доказу, які б засвідчували факт відключення квартири від мереж центрального водопостачання і водовідведення у передбаченому законом порядку.

Згідно повідомлення позивача, на яке посилаються відповідачі, останніх могли повідомити про можливе відключення від системи централізованого водовідведення у разі непогашення заборгованості за спожиті послуги, але таке повідомлення не є доказом у справі в розумінні ст.ст. 57-60 ЦПК України. Із зазначеного повідомлення також не вбачається з якого періоду було відключено відповідачів від послуг з централізованого водовідведення, а крім того, факт відключення спростовується довідкою позивача №414 МК/ДС від 27.05.2016р. яка підтверджує надання послуг відповідачам в повному об'ємі.

Посилання відповідачів на постанову №21/05 від 30.09.2013р. адміністративної комісії Московського району при виконавчому комітеті Харківської міської ради також є безпідставним, оскільки предметом розгляду не було перевірка пояснення ОСОБА_3 про відключення від послуг водопостачання як мотиву вчинення правопорушення.

Окрім того, як вбачається з актів обстеження наданих представником позивача, відповідачі постійно не проживали у вказаній квартирі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, пояснення відповідача ОСОБА_3 які були надані під час розгляду адміністративною комісією матеріалів відносно неї, не можуть бути прийнятті судом як належний доказ у справі.

Відповідно до ст. 64 ЖК Української РСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Матеріали справи свідчать, що зобов'язання з вчасної оплати послуг, які надає позивач, відповідачі виконували не належним чином, у зв'язку з чим виникла заборгованість.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом відповідно до вимог ч.1 ст. 611, ч.1 ст. 612 ЦК України.

Крім того, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Верховним Судом України у справі № 6-2023цс15 (постанова від 16 грудня 2015 року ) висловлена наступна правова позиція, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів: закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Оцінюючи встановлені у справі обставини, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку, що відповідачі були відключені від послуг з центрального водопостачання та водовідведення, а тому заборгованість у відповідачів відсутня.

Виходячи із наведеного судова колегія приходить до висновку, що стягненню з відповідачів на користь КП «Харківводоканал» підлягає заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення в сумі 5968,11грн., з яких: за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 квітня 2011 року по 30 червня 2015 року у розмірі 2544,51грн., за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 січня 2006 року по 30 червня 2015 року у розмірі 1849,17грн., інфляційні втрати 1450,38грн. та 3% річних від простроченої суми 124,05грн.

На підставі п.п.2,3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

З огляду на вищенаведене, за таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції від 28 липня 2016 року не відповідає вимогам ст. ст. 212-214 ЦПК України, а тому відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2017 року, яким вирішено питання про судові витрати, також підлягає скасуванню, оскільки є похідним від рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 липня 2016 року.

Вирішуючи питання про судові витрати, відповідно до положень ч. 5 ст. 88 ЦПК України, судова колегія стягує їх на користь держави з ОСОБА_3, ОСОБА_4, а саме: судовий збір у розмірі по 275,60 грн. - за звернення до суду позивача з позовною заявою та по 303,16 грн. - судовий збір за подання апеляційної скарги, а всього на загальну суму по 578,76 грн., з кожного.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.п.3,4 ст.309, ст.ст.313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу КП «Харківводоканал» задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 липня 2016 року та додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове.

Позов КП «Харківводоканал» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» суму заборгованості у розмірі 5 968 (п'ять тисяч дев'ятсот шістдесят вісім) гривень 11 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі по 578 (п'ятсот сімдесят вісім) гривень 76 копійок, з кожного.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: І.О. Бровченко

О.М. Хорошевський