Номер провадження: 22-ц/785/5305/17
Головуючий у першій інстанції Бобровська І. В.
Доповідач Калараш А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.08.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Калараш А.А.

суддів - Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.

з участю секретаря - Гарбуз В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна чоловіка та жінки, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 04 травня 2017 року,-

встановила:

У вересні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом про поділ спільного сумісного майна чоловіка та жінки і в обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 1997 року по 2015 рік проживала з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу, за спільні кошти вони придбали у 2002 році житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1; земельну ділянку для обслуговування цього будинку площею 0,1 га; у 2009 році автомобіль НОМЕР_1. Мають спільну дитину ІНФОРМАЦІЯ_1

Позивач просила виділити їй у власність ? частину будинку АДРЕСА_1, вартістю 3039,50 грн.; ? частину вартості автомобіля НОМЕР_1, а саме 50000 грн.; ? частину земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1; виділити у власність відповідачу ? частину будинку АДРЕСА_1, вартістю 3039,50 грн.; ? частину земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1; автомобіль НОМЕР_1 залишити у власності відповідача.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_2, її представники ОСОБА_4 та адвокат Стадник О.І. позов підтримали у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник адвокат ОСОБА_6 позов не визнали.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 04 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким задовольнити позов.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши докази у справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову ,суд першої інстанції виходив з безпідставності позовних вимог ,оскільки позивачем не доведений факт спільного проживання з відповідачем однією сім'єю.

Колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції з наступного.

З матеріалів справи вбачається , що 28.05.2002 року на підставі договору купівлі-продажу відповідач ОСОБА_3 придбав житловий будинок по АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці загальною площею 1343 кв.м (а.с.13).

Відповідно до ст.128, ч.3 ст.240 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним до 01.01.2014р., визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Договір купівлі-продажу спірного будинку укладено та нотаріально посвідчено 28.05.2002 року, тобто з цієї дати у відповідача виникло право власності на будинок.

У 2009 році відповідач ОСОБА_3 придбав автомобіль НОМЕР_1, 2007 р.в., який зареєстрований за ним з 17.04.2009р., що підтверджується довідкою 331/15-5146/1636 від 27.12.2016р., виданої Територіальним сервісним центром №5146 РСЦ МВС України в Одеській області. (а.с.49).

21.04.2015р. ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності на земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_1 площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер НОМЕР_2 в порядку безоплатної приватизації (а.с.14,15,72).

Судом першої інстанції встановлено,що сторони в зареєстрованому шлюбі не перебували, були знайомі з 1997-1998 років, періодично проживали разом, мають спільну дитину ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , суд першої інстанції вірно посилався на те,що для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку в спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона повинна надати суду належні та допустимі докази про власну участь у придбанні цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу без визначення ступеня її участі працею й коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Відповідно до ст.ст. 16,17 Закону України «Про власність», ст.22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю). В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Позивач ОСОБА_2 вимог щодо встановлення факту створення сторонами спільної часткової власності на будинок та визначення ступеня участі в цьому позивачки працею й коштами не було заявлено .

Суд першої інстанції вірно посилався на те,що посилання позивача ОСОБА_2 на положення ст. 60,74 СК України є помилковим та не може бути застосовано до спірних правовідносин норми статей ЦК України 2003 року та ст.ст. 60,74 СК України для визнання за позивачкою права власності на половину будинку, набутого до 01.01.2004р., без встановлення факту створення сторонами спільної часткової власності на будинок та визначення ступеня участі в цьому позивачки працею й коштами.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину рухомого майна та земельної ділянки слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.57 ч.5 СК України земельна ділянка, набута чоловіком, дружиною за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у його, її користуванні, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України є особистою приватною власністю дружини та чоловіка.

Суд першої інстанції вірно встановив ,що земельна ділянка набута ОСОБА_3 у 2015 році у порядку безоплатної приватизації, є його особистою приватною власністю, а тому без поділу будинку , який розташований на цій земельній ділянці, розподілу в будь-якому випадку не підлягає.

Що стосується позовної вимоги про виділення позивачці 1/2 частини вартості автомобіля НОМЕР_1, 2007 р.в., який зареєстрований за відповідачем з 17.04.2009р., слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У разі наявності в майні, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, неподільних речей, то в силу частини другої статті 71 СК України такі речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, з присудженням одному з подружжя грошової компенсації, замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, і за змістом частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України присудження такої грошової компенсації можливе лише за згодою того з подружжя, якому вона присуджується, а також за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі невчинення таких дій, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно в їхній спільній частковій власності.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 256 ЦПК України факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу встановлюється в судовому порядку судовим рішенням.

Позивач ОСОБА_8 позовних вимог про встановлення факту проживання її з відповідачем однією сім'єю не заявляла .

Суд першої інстанції вірно відмовляючи у задоволенні зазначених позовних вимог посилався на недоведеність позивачем факту проживання її з відповідачем однією сім'єю та вартості спірного автомобіля.

Розглядаючи спір ,який виник між сторонами у справі ,суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права,які підлягають застосуванню,повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку ,правильно встановив обставини справи ,в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення ,яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції того,що сторони проживали однією сім'єю та спірне майно було придбане за спільні кошти та є спільним майном , оскільки суд першої інтанції ,відмовляючи у задоволенні позову , в мотивувальній частині рішення повно, вірно надав правове обґрунтування ,яке узгоджується з матеріалами справи.

Інших доводів ,які спростовують законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в апеляційній скарзі не наведено.

За таких обставин, відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303, п.1 ч.1 ст.307, 315,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 04 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.А. Калараш

А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова